Справа № 367/1779/22
Провадження №2/367/703/2025
РІШЕННЯ

Іменем України

04 лютого 2025 року Ірпінський міський суд Київської області в складі:

головуючого судді Мерзлого Л.В.,

за участі секретаря судових засідань Шпильового Р.О.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у судовому засіданні в м. Ірпінь позовну заяву ОСОБА_3 до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс», третя особа ОСОБА_4 , про визнання іпотеки припиненою, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» про визнання іпотеки припиненою, мотивуючи свої вимоги наступним.

12.09.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_6 було укладено кредитний договір №2619/0908/71-093 від 12.09.2008 року, відповідно до якого банк зобов?язався надати позивачу кредит у розмірі 102 000 доларів США на строк до 12.09.2038 року, а позивач зобов?язався використати його за цільовим призначенням, сплатити плату за користування кредитом та повернути кредит банку частинами, в порядку та в строки, визначені кредитним договором. З метою забезпечення виконання зобов?язань за вказаним договором між позивачем і банком 12.09.2008 року було укладено Іпотечний договір №2619/0908/71-093-Z-1 щодо квартири під номером АДРЕСА_1 . Згідно з п. 12 іпотечного договору, за вибором іпотекодержателя застосовується один з наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: за рішенням суду; у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, тощо. У зв?язку з порушенням позивачем кредитних зобов?язань, у липні 2009 року банк направив на адресу ОСОБА_3 вимогу про зміну умов договору і стягнення з позивача достроково заборгованості за кредитним договором у повному обсязі. В подальшому, банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором у судовому порядку.

01.11.2012 року рішенням Апеляційного суду міста Києва з позивача на користь ВАТ «Сведбанк» стягнуто заборгованість за кредитним договором в розмірі 133338,42 доларів США, що еквівалентно 1064707 грн 28 коп та пені в сумі 162711 грн 88 коп.

28.11.2012 року право вимоги за кредитним та іпотечним договором було передано від ПАТ «Сведбанк» на користь ТОВ «ФК «Вектор Плюс» на підставі договору факторингу та договору про відступлення прав за іпотечними договорами.

У березні 2015 року позивач дізнався від державного виконавця про те, що на виконанні у Відділі державної виконавчої служби Ірпінського міського управління юстиції перебуває виконавче провадження за виконавчим написом №2002, виданим 28.11.2013 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовим В.Ю. про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_1 .

У квітні 2015 року позивач звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з позовом про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

21.08.2015 року рішенням Оболонського районного суду міста Києва, яке набрало законної сили 21.10.2015 року, позовні вимоги були задоволені, визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовим Володимиром Юрійовичем 28 листопада 2013 року, реєстровий номер 2002, за заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» про звернення стягнення на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 , яка належить позивачу на праві власності.

Позивач зазначає про те, що на даний час склалася ситуація, коли ВАТ «Сведбанк» в судовому порядку змінив строк дії договору та реалізував своє право вимоги про дострокове стягнення у повному обсязі суми кредиту.

Однак, банк не реалізував свого права звернутися з виконавчим листом до виконання, а ТОВ «ФК «ВЕКТОР ПЛЮС», в свою чергу, після отримання права вимоги, не порушив питання про заміну стягувача у виконавчому провадженні, не скористався правом на отримання згідно вказаного рішення суду виконавчого листа про стягнення заборгованості та правом пред`явлення його у виконавчу службу для примусового стягнення.

Таким чином, позивач вважає, що відповідач втратив своє право щодо примусового стягнення боргу з позивача, так як пропустив строк на пред`явлення виконавчого листа до виконання. Відповідач також не скористався своїм правом, передбаченим законом України «Про іпотеку» та умовами іпотечного договору, звернутися протягом строку позовної давності до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки, або до органів нотаріату про вчинення виконавчого напису нотаріуса на іпотечному договорі.

Вважає також, що пропуск відповідачем строку на пред`явлення виконавчого листа до виконання, пропущення строку позовної давності для звернення до суду з позовом про стягнення предмету іпотеки, звернення стягнення з предмету іпотеки шляхом позасудового врегулювання у відповідності до ст. 36-38 Закону України «Про іпотеку» та відповідно застереження в іпотечному договорі, наявність судового рішення, що набрало законної сили, про визнання виконавчого напису нотаріуса про звернення стягнення на предмет іпотеки таким, що не підлягає виконанню, в сукупності є фактом закінчення терміну дії права відповідача (іпотекодержателя), що складає предмет застави, що передбачає відповідно до ст. 28 Закону України «Про заставу» припинення іпотеки, яка є окремим видом застави та має наслідком звільнення боржника від виконання зобов`язань як за кредитним договором, так і за договором іпотеки (застави).

В подальшому представник позивача подала заяву про зміну підстав позову, яка обґрунтована тим, що на виконання ухвали суду відповідачем було надано належним чином завірену копію Договору факторингу №15 від 28.11.2012 року, укладеного між ПАТ «Сведбанк» та відповідачем.

Не змінюючи підстави позову, викладені у позовній заяві, позивач доповнив їх наступними підставами.

Відповідно до п.2.1. Договору факторингу №15, укладеного між позивачем і ПАТ «Сведбанк», «банк відповідно до умов даного договору відступає фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, зазначених у реєстрі заборгованості боржників, право на вимогу якої належить банку на підставі документації, а фактор шляхом надання фінансової послуги банку набуває право вимоги такої заборгованості від боржників та передає банку за плату грошові кошти в розпорядження у розмірі, що становить ціну продажу та в порядку, передбаченому даним договором. При цьому, сторони погодили, що права вимоги заборгованості по кредитних договорах та права вимоги по договорах забезпечення, укладених з боржниками, відступаються банком фактору за цим договором на основі «як є» без надання будь -яких пов`язаних запевнень та гарантій, окрім тих, що вказані у цьому договорі».

Тобто, за договором факторингу банк передав відповідачу право вимоги за кредитними договорами та за договорами забезпечення, без нотаріального посвідчення передання договорів забезпечення, та іпотечного договору, укладеного з позивачем.

Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №294251900 від 11.01.2022 року підтверджується та обставина, що відсутня реєстрація прав на предмет іпотеки квартиру АДРЕСА_1 .

В той же час, у відповідності до положень ч. 3 ст. 24 Закону України «Про іпотеку», правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Оскільки, банк передав право вимоги за основним зобов`язанням відповідачу, то права вимоги останній не має, отже втратив право на іпотеку.

Зобов`язання за Іпотечним договором №2619/0908/71-093-Z-1 щодо квартири під номером АДРЕСА_1 , укладеним з позивачем у належній формі, не укладались, не передавались і не реєструвались.

Отже, відповідач не набув прав іпотекодержателя, а банк втратив таке право, передавши право вимоги за основним зобов`язанням відповідачу.

Договором факторингу, зокрема, п. 5.11 Договору, визначено, що «сторони погодили, що протягом одного року з моменту укладення даного Договору, стосовно Прав Вимоги за кредитами, у відношенні яких існують судові та виконавчі провадження, Фактор зобов`язаний подати до відповідного суду клопотання, підписане Банком, щодо заміни сторони у судовому процесі (тобто, щодо заміни Банку Фактором у якості сторони відповідного судового або виконавчого процесу), та надати копію відповідного клопотання Банку (з відміткою про його отримання судом). Банк, при цьому, вживає усі розумні зусилля для найскорішого підписання підготовлених Фактором клопотань».

В даному конкретному випадку банк не реалізував свого права, не звернувся з виконавчим листом до виконання, а ТОВ «ФК «ВЕКТОР ПЛЮС», в свою чергу, після отримання права вимоги, умов п.5.11 договору не виконав, не порушив питання про заміну стягувача у виконавчому провадженні, не скористався правом на отримання згідно рішення суду виконавчого листа про стягнення заборгованості та правом пред`явлення його у виконавчу службу для примусового стягнення.

Тобто, відповідач не набув права щодо примусового стягнення боргу з позивача (зобов`язання за основним договором), так як не виконав умов Договору факторингу та пропустив строк на пред`явлення виконавчого листа до виконання. При цьому, зауважує, що йдеться не про строк позовної давності, а строк вчинення певних дій у строк, визначений договором факторингу, а також про строк на пред`явлення виконавчого листа до виконання.

Таким чином, зазначає про те, що не набувши права вимоги за основним зобов`язанням, права вимоги за іпотечним договором, відповідач також не набув.

Як вбачається з комплексної інформаційної системи НБУ щодо ліцензій, виданих в Нацкомфінпослуг та в НБУ, відповідач виключений з реєстру фінансових установ 01.09.2023 року, а отже не може бути ні кредитором за основним зобов`язанням, ні іпотекодержателем.

За викладених обставин, позивач вважає, що наявні всі юридичні і фактичні підстави для визнання іпотеки припиненою ще з підстав, вказаних у цій заяві.

Просить суд визнати припиненю іпотеку за іпотечним договором №2619/0908/71-093-Z-1 щодо квартири під номером АДРЕСА_1 та належить ОСОБА_7 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 12.09.2008 року, реєстр №5961.

Ухвалою суду від 23.06.2022 по справі відкрито загальне позовне провадження.

Ухвалою суду від 21.11.2023 залучено до участі в якості третьої особи ОСОБА_4 .

Ухвалою суду від 03.09.2024 прийнято заяву представника ОСОБА_3 адвоката Бойчук Наталії Петрівни про зміну підстав позову в цивільній справі №367/1779/22 за позовом ОСОБА_3 до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс», третя особа ОСОБА_4 , про визнання іпотеки припиненою.

Ухвалою суду від 03.09.2024 закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті.

Представник позивача - адвокат Бойчук Н.П. в судових засіданнях надавала усні і письмові пояснення, повністю підтримувала позовні вимоги та просила їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на докази, які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені у позовній заяві, відповіді на відзив, тощо.

Представник відповідача - адвокат Ковалевський Є.В. в судових засіданнях заперечував проти позовних вимог і просив відмовити у їх задоволенні в повному обсязі, взявши до уваги всі надані документи, пояснення та відзив на позов.

Третя особа ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась.

Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

19.07.2022 до суду від представника ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» надходив відзив на позовну заяву, в якому зазначають про те, що Позивач підтверджує у позові, що він є боржником, але вважає, що Відповідач не має права на стягнення з нього суми боргу у примусовому порядку, та тому вважає, що нібито є підстави вважати іпотеку припиненою. Позивач посилається на строк позовної давності, на те, що відповідач не замінювався в якості сторони виконавчого провадження (коли став кредитором після ПАТ «Сведбанк») тощо. При цьому, жоден з договорів (кредиту та іпотеки) не були оскаржені та зберігають свою чинність. Позивач підтверджує, що він уклав з банком кредитний договір, згідно з яким в якості позичальника отримав кредит, зобов`язався сплачувати проценти за його користування, повернути кредит і виконати інші зобов`язання. З метою забезпечення виконання зазначених зобов`язань, між Банком та позивачем було укладено договір іпотеки нерухомості, вказаний в позовній заяві. В подальшому, цей Банк відступив права вимоги за договорами кредиту та іпотеки Відповідачу, про що позивач обізнаний. Усі укладені договори є чинними, не обтяженими, а зобов`язання Позивача не виконаними до теперішнього часу.

Зазначає про те, що згідно умов Договору іпотеки, сторони погодили, що при певних обставинах іпотекодержатель набуває власність на предмет іпотеки, та викладене застереження сторін є угодою, що не потребує додаткового оформлення. Таким чином, договори кредиту та іпотеки є чинними, укладеними, та сторони мають встановлені ними права та обов`язки. При цьому, Позивач не вказує, що Відповідач порушив його права та законні інтереси. Позивач лише викладає помилкові міркування, що Відповідач нібито пропустив строк позовної давності, у тому числі, фактично розповсюджує його на позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки. Посилання Позивача не є вірними, адже судові та позасудові способи врегулювання спірних правовідносин є різними, відмінними один від одного, а заборгованість Позивача не була ним сплачена. Навіть якщо припустити, що строк позовної давності для стягнення у судовому порядку заборгованості за договором кредиту сплинув, у кредитора зберігається право на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості та/або звернення стягнення на предмет іпотеки. У тому числі, є можливість заявити заяву про поновлення строку позовної давності, якщо він пропущений з об`єктивних підстав. Також вказує про те, що Позивач безпідставно послався на ст.17 Закону України «Про іпотеку» та підкреслив параграф 6 (згідно якого іпотека припиняється з інших підстав, передбачених Законом. Але іпотечний договір згідно параграфу 4 Закону не був визнаний недійсним, а є чинним, а тому у будь-якому випадку параграф 6 цієї статті не може застосовуватись. Крім того, Позивач посилається на чинне рішення суду, за яким з нього вирішено стягнути заборгованість, але він це судове рішення не виконав, кошти не сплатив. Таким чином, вважає, що твердження Позивача та підстави позову не базуються на належних доказах, а тому є припущенням. В задоволенні позову просить відмовити.

26.08.2022 до суду від представника позивача надходила відповідь на відзив, в якій зазначено про те, що сторона позивача не погоджується з доводами представника відповідача, посилаючись на обставини, викладені в позові.

11.03.2024 до суду від представника відповідача надходив також відзив та пояснення на заяву про зміну підстав позову, в якому зазначено про те, що Позивач зазначає про укладені Відповідачем договори, викладає посилання на різні норми чинного законодавства України, зауважує, що договори про уступки прав вимог за іпотечними договорами підлягають нотаріальному посвідченню тощо. При цьому, Позивач безпідставно бажає звільнити себе від відповідальності за повернення простроченого кредиту, забезпеченого іпотекою і помилково вважає, що первісний кредитор/іпотекодержатель (Банк) нібито втратив, а Відповідач нібито не набув прав нового кредитора/іпотекодержателя. При цьому, Відповідач такі права вимоги набув. Заборгованість боржника не погашена, забезпечене зобов`язання Позивачем не виконано. Рішення суду про стягнення з нього боргу Позивачем також не виконано (посилання на цю судову справу було зазначено у позовній заяві, факт порушення кредитних зобов`язань Позивачем з 2009 року по теперішній час також визнаний у позовній заяві).

В Заяві від 30.01.2024 зазначено, що зобов`язання за іпотечним договором у належній формі нібито не укладались, не передавались і не реєструвались. Вказує про те, що це не відповідає доказам, що раніше вже були надані Відповідачем до судової справи (в якості додатків до клопотання від 20.08.2022, а саме: договір факторингу та договір уступки прав вимог за іпотечними договорами, з витягами з додатків боржників стосовно Позивача тощо). Крім того, зазначає про те, що інший судовий спір (справа № 756/4502/15-ц), про який зазначено Позивачем, також спростовує його твердження. Позивач подав позов про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню до ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та приватного нотаріуса КМНО Пономарьова В.Ю. Якби ТОВ «ФК «Вектор Плюс» не набув права вимоги до Позивача за договором іпотеки, на якому було вчинено виконавчий надпис нотаріуса, суд не прийняв би рішення по суті спору, а відмовив з підстав того, що позов подано до особи, що не має бути відповідачем у спорі. Але серед іншого, у справі також було встановлено, що ТОВ «ФК «Вектор Плюс» має оригінал іпотечного договору, переданого банком, та саме на ньому за зверненням ТОВ «ФК «Вектор Плюс» нотаріусом був вчинений виконавчий напис.

Крім того, вказує на таке. В Заяві від 30.01.2024 Позивач посилається на Договір Факторингу (зокрема на пункт 5.11). Позивач викладає свої міркування, що ТОВ «ФК «Вектор Плюс» деякі дії протягом року з моменту укладання Договору не здійснив, та нібито не виконав зобов`язання перед банком. Висновки, що банк втратив, а Відповідач не набув права вимоги, є цілком безпідставними і не обґрунтованими належним чином. Разом з тим, будь-які умови договору (стороною якого Позивач не є), взагалі не мають відношення до його прав чи законних інтересів, як не має значення для розгляду позовних вимог наявність або відсутність ліцензій. Оскільки за договором послуги надаються між банком та Відповідачем (і не Позивачу), ніяких порушень законних прав чи інтересів сторонніх осіб Договором і учасниками правочину взагалі не мається. Порушуватись (чи не порушуватись) можуть лише права та інтереси сторін договору, а ліцензії/дозволи взагалі стосуються тільки фінансової компанії та регулятора (а не будь-яких інших юридичних/фізичних осіб та/або суб`єктів владних повноважень).

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, вислухавши доводи сторін по справі, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ч.3 статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч.1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

В ч.1 статті 5 ЦПК України, зазначено про те, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно пунктів 1, 2, 3 частини першої статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

У відповідності з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. (ч. 1ст. 76 ЦПК України).

Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Так, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

12.09.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_6 укладено кредитний договір №2619/0908/71-093 від 12.09.2008 року, відповідно до якого банк зобов?язався надати позичальнику кредит у розмірі 102 000 доларів США на строк до 12.09.2038 року, а ОСОБА_5 зобов?язався використати його за цільовим призначенням, сплатити плату за користування кредитом та повернути кредит банку частинами, в порядку та в строки, визначені кредитним договором.

З метою забезпечення виконання зобов?язань за вказаним договором між ВАТ «Сведбанк» та ОСОБА_6 12.09.2008 року укладено Іпотечний договір №2619/0908/71-093-Z-1 щодо квартири АДРЕСА_1 .

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 11.01.2022, право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , згідно договору купівлі-продажу від 12.09.2008, 20.12.2008 зареєстровано за ОСОБА_5 .

Згідно ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до приписів ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Як встановлено судом, договір кредиту та договір іпотеки не були оскаржені, а зобов`язання ОСОБА_5 не виконані до теперішнього часу.

Разом з тим, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 10.08.2015 по справі № 756/4502/15-ц, визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пономарьовим В.Ю. 28.11.2013, реєстровий №2022, за заявою ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» про звернення стягнення на нерухоме майно квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності ОСОБА_7 .

Аналізуючи зміст іпотечного договору та норми законодавства, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

За правилами ст. 23 Закону України «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Сам договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно.

Зазначене застереження в іпотечному договорі №2619/0908/71-093-Z-1 від 12.09.2008 року наявне.

У разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом (стаття 12 Закону України «Про іпотеку»).

Згідно із ст. 572 Цивільного кодексу України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Відповідно до ч. 2 ст. 590 Цивільного кодексу України заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцяти денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Із наведеного слідує, що згідно з умовами договору іпотеки та відповідно до вказаних вище норм матеріального права, підставами для задоволення вимог іпотекодержателя шляхом позасудового врегулювання є надсилання іпотекодавцю та боржнику (позичальнику) письмової вимоги про дострокове виконання зобов`язання за кредитним договором.

Положеннями Договору іпотеки передбачено, що задоволення вимог здійснюється шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку», у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в договорі іпотеки, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на Предмет іпотеки.

Таким чином, правовою підставою для реєстрації права власності за Іпотекодержателем може бути іпотечний договір, в якому міститься іпотечне застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом реєстрації права власності на предмет іпотеки, що за правовою силою прирівнюється до Договору про задоволення вимог Іпотекодержателя.

Реалізації домовленості сторін договору іпотеки про задоволення вимог іпотекодержателя за відповідним застереженням в договорі (наявність якого прирівнюється до угоди про задоволення вимог іпотекодержателя), за змістом Закону України "Про іпотеку" свідчить про те, що сторони домовилися про позасудовий порядок врегулювання спору.

Згідно умов Договору іпотеки №2619/0908/71-093-Z-1 від 12.09.2008 року, сторони погодили, що при певних обставинах іпотекодержатель набуває власність на предмет іпотеки, та викладене застереження є угодою, що не потребує додаткового оформлення.

В Постанові Верховного Суду від 12.07.2018 у справі № 372/977/16-ц висловлено наступну правову позицію: набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки не є примусовим зверненням стягнення, мораторій не застосовується, а відсутність окремого договору про задоволення інтересів іпотекодержателя, та не отримання іпотекодавцем листа-вимоги фактично не перешкоджають переходу права власності до іпотекодержателя. В Постанові Верховним Судом було вказано, що суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що не є підставою для задоволення позовних вимог положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», та що вимоги вказаного Закону розповсюджуються на примусову реалізацію майна, а стягнення на предмет іпотеки було звернуто у позасудовому порядку у відповідності до умов іпотечного застереження, добровільно погодженого сторонами при укладенні іпотечного договору.

Таким чином, наведене вище спростовує твердження Позивача про те, що Відповідач втратив своє право щодо примусового стягнення боргу, оскільки застереження про задоволення вимог іпотекодержателя в договорі іпотеки наявне, та письмове повідомлення було відправлено іпотекодержателем належним чином.

Аналогічна правова позиція і висновки викладені Верховним судом України у Постанові від 29 вересня 2020 року, справа № 757/13243/17.

Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що судам при вирішенні аналогічних спорів слід враховувати, що у випадку, якщо в законі і договорі по-різному врегульовано питання звернення стягнення на предмет іпотеки, то застосовуються вимоги договору, якщо такі не суперечать закону чи не заборонені законом.

У даному випадку сторони договору іпотеки добровільно дійшли згоди в укладеному договорі щодо умов про право і можливість іпотекодержателя набути право власності на предмет іпотеки.

Наявність домовленості сторін договору є обставиною, яка уповноважує державного реєстратора у здійсненні відповідної реєстраційної дії, якщо іпотекодержатель використає своє безумовне право відповідно до ст.37 Закону України «Про іпотеку» - набути право власності на предмет іпотеки, та воно є безумовним і незалежним від наявності або відсутності додаткових узгоджень сторін. Аналогічна позиція викладена в постанові ВАСУ № К/800/40637/15 від 17.02.2016 року у справі № 826/171/15.

У постанові від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 Великою Палатою Верховного Суду зроблено висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє зобов`язальних правовідносин сторін за цим договором та не позбавляє Банк права на отримання належних йому процентів за користування кредитом до повного погашення заборгованості.

У даній справі, договори кредиту та іпотеки є чинними, укладеними, та сторони мають встановлені ними права та обов`язки.

Таким чином, суд приходить до висновку про те, що посилання позивача на те, що, оскільки банк передав відповідачу право вимоги за основним зобов`язанням, то права вимоги останній немає, отже втратив право на іпотеку, є безпідставними.

Разом з тим, судом встановлено, що 28.11.2012 між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» укладено Договір факторингу №15, згідно якого банк відступає фактору право вимоги заборгованостей до боржників на умовах, передбачених Договором факторингу №15 від 28.11.2012 згідно з Реєстром заборгованості. Право вимоги до боржника ОСОБА_3 стверджується також витягом з реєстру заборгованостей боржників №1-Б, де боржником значиться ОСОБА_5 , номер кредитного договору 2619/0908/71-093, дата кредитного договору 12.09.2008, загальна сума боргу, що відступається 219 727,29 доларів США. Вірність виписки з Договору факторингу №15 від 28.11.2012 між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс» посвідчено приватним нотаріусом Розсоха С.С. від 12.03.2024.

Згідно Договору про відступлення прав вимоги за іпотечними договорами від 28.11.2012, ПАТ «Сведбанк» відступає ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» права за іпотечними договорами згідно переліку, наведеного у Додатку №1 до цього Договору. Приватним нотаріусом Розсоха С.С. 12.03.2024 засвідчено вірність виписки з Договору про відступлення прав вимоги за іпотечними договорами, укладеного між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс», посвідченого 28.11.2012 приватним нотаріусом Заєць І.О.

Згідно з абз. 1 ч. 1 ст. 1077 ЦК України, договір факторингу передбачає, що фактор передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату; клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові свою грошову вимогу до третьої особи (боржника). Перша з цих умов означає, що за договором факторингу має надаватися позика або кредит. Друга з цих умов містить лише вказівку на відступлення вимоги, не зазначаючи можливих правових підстав відступлення грошової вимоги. Такі підстави зазначені у ст. 1084 ЦК України - грошова вимога може відступатися у зв`язку з її продажем клієнтом фактору або з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором.

За змістом ч. 2 ст. 1084 ЦК України, фактор має право у разі невиконання клієнтом зобов`язання одержати задоволення за рахунок грошової вимоги до боржника. Отже, договір факторингу в частині забезпечення вимог фактора відповідно до ст. 572 ЦК України передбачає заставу грошової вимоги до боржника. Таким чином, за змістом чинного законодавства, договір факторингу є складним договором, який обов`язково поєднує у собі, по-перше, елементи договору позики або кредитного договору, по-друге - елементи договору купівлі-продажу грошової вимоги або договору застави грошової вимоги.

У Постанові від 07 вересня 2023 року № 761/38689/20 Верховний Суд послався на постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 серпня 2023 року у справі № 910/19199/21 (провадження № 12-45гс22), та навів її висновки: «Вади предмету договору, у тому числі його відсутність у продавця, не можуть впливати на дійсність договору. Це правило застосовується до всіх договірних зобов`язань. Наприклад, не впливає на дійсність договору невиконання продавцем свого обов`язку передання товару покупцеві, оскільки цей товар не було продавцю поставлено своєчасно; відсутність у виконавця робіт належного досвіду для виконання роботи, про яку домовились сторони, тощо. У свою чергу, з норми статті 514 ЦК України про дійсну вимогу як предмет договору не може слідувати висновок про недійсність договору про відступлення права вимоги. У цій статті йдеться лише про перехід до нового кредитора прав первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Ця норма не встановлює наслідків відчуження недійсної вимоги (зокрема, і у вигляді недійсності договору). Натомість такі наслідки встановлюються статтею 519 ЦК України - однак не у вигляді недійсності договору про відступлення права вимоги, а у вигляді відповідальності первісного кредитора перед новим (як у випадку невиконання обов`язку продавця перед покупцем). У розумінні положень статті 519 ЦК України недійсною є вимога, яка не має правової підстави: зокрема, яка ґрунтується на нікчемному правочині або оспорюваному правочині, що був визнаний судом недійсним до чи після відповідного відступлення; яка не належала первісному кредитору або на момент відступлення вже припинилася. Недійсність вимоги є вадою предмета договору, яка не може вплинути на дійсність самого договору.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що норми про правочини та сторони зобов`язання належать до різних інститутів цивільного права. Норми статей 512-514 ЦК України, встановлюючи підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), не визначають вимог до змісту правочину про заміну кредитора. Загалом глава 47 «Поняття зобов`язання. Сторони зобов`язання» ЦК України не регулює договірні відносини (хоча зміна суб`єктного складу зобов`язання може відбуватися на підставі правочину (договору)). Натомість у главі 47 ЦК України для цілей регулювання саме динаміки суб`єктного складу зобов`язання (а не договірних відносин між сторонами зобов`язання) законодавець встановлює правила, спрямовані на запобігання можливому порушенню прав та інтересів як кредиторів, так і боржників при заміні іншої сторони зобов`язання. У статті 519 ЦК України міститься правило щодо розподілу ризиків між первісним та новим кредитором: 1) первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги; 2) первісний кредитор не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором. Недійсність переданої вимоги, про яку йдеться в статті 519 ЦК України, не може ототожнюватися із недійсністю правочину в розумінні норм розділу IV «Правочини. Представництво» ЦК України. Законодавець не пов`язує питання дійсності/недійсності правочину про заміну кредитора із дійсністю вимоги, яка передається новому кредитору, і безпосередньо визначає правовий наслідок передачі права вимоги, якого не існує. Натомість за прямою вказівкою статті 519 ЦК України первісний кредитор відповідає за недійсність вимоги перед новим кредитором. У випадку відступлення недійсної вимоги договір, на підставі якого мало бути здійснене таке відступлення, не виконується первісним кредитором, оскільки розпорядчий ефект не настає з огляду на відсутність у первісного кредитора права, що підлягає передачі. Права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором. Отже, якщо такий договір був укладений особою, яка не володіє правом вимоги з будь-яких причин (наприклад, якщо право вимоги було раніше відступлене третій особі або якщо права вимоги не існує взагалі, зокрема у зв`язку з припиненням зобов`язання виконанням), тобто якщо ця особа не є кредитором, то права кредитора в зобов`язанні не переходять до набувача (пункт 132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.09.2022 у справі № 910/12525/20).

Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що договір про відступлення права вимоги може бути визнаний недійсним у випадку наявності відповідної правової підстави. Наприклад, якщо такий договір укладено під впливом помилки (частина перша статті 229 ЦК України), обману (частина перша статті 230 ЦК України), насильства (частина перша статті 231 ЦК України) тощо.

Як зазначено вище, той факт, що первісний кредитор передає новому кредитору вимогу, яка припинилася, є підставою для відповідальності первісного кредитора перед новим кредитором, а не підставою недійсності відповідного договору, за яким була передана така вимога.

Підсумовуючи викладене, оскільки, судом встановлено на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що зобов`язання за кредитним договором не припинилося виконанням, проведеним належним чином, не припинилася також іпотека, яка є похідною від основного зобов`язання та дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Разом з тим, відповідач набув прав нового кредитора/іпотекодержателя, протилежного суду не доведено.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених позивачем вимог щодо визнання припиненою іпотеки та відмовляє в задоволені позову.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір у разі відмови в задоволенні позову покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 11,16, 509, 575, 593, 599, 1048-1050 ЦК України, ст.ст. 1,3,17, 33, 36, 37 ЗУ «Про іпотеку», ст.ст.3, 12,76-81,258,259,263-265,268,273,354 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_3 до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор плюс», третя особа ОСОБА_4 , про визнання іпотеки припиненою, - відмовити.

Повний текст судового рішення складено 06.02.2025.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - https://court.gov.ua/sud1013/ та в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням - http://reyestr.court.gov.ua.

Суддя: Л.В. Мерзлий