Єдиний унікальний номер 725/107/25
Номер провадження 2/725/19/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.02.2025 Першотравневий районний суд м.Чернівців в складі:

головуючого судді Стоцька Л. А.

за участю секретаря Соболевської А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Чернівці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини та встановлення юридичного факту, що має юридичне значення,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визначення місця проживання дитини та встановлення факту, що має юридичне значення.

Посилався на те, що він з відповідачкою починаючи з весни 2016 року проживали цивільним шлюбом, оскільки вирішили у встановленому законом порядку його не реєструвати. Під час спільного проживання у них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Десь через місяць після народження сина поведінка відповідачки різко змінилася. Вони постійно сварилися, що негативно відображалося на здоров`ї сина. На жаль ще через деякий невеликий проміжок часу відносини між ними остаточно погіршилися, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними відносин спільного проживання.

На даний момент ведення між ними спільного господарства та сумісне проживання припинено. По суті він взагалі не спілкується з відповідачкою. Після погіршення відносин, відповідач, як мати їхнього сина самоусунулася від його виховання та утримання. Натомість відповідачка неодноразово наголошувала, що прийняла рішення виїхати на постійне проживання за кордон окремо, а тому участі у вихованні та утриманні нашого сина не має змоги приймати. Таким чином, на даний час малолітній їхній син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 постійно спільно проживає зі батьком за адресою: АДРЕСА_1 , який здійснює самостійне виховання сина та одноосібне його утримання. В нього є матеріальна можливість забезпечувати сина всім необхідним для його життя, зростання, фізичного та духовного розвитку.

Зазначив, що під час проживання із сином постійно виникає необхідність у забезпеченні реалізації сином гарантованих йому законом прав, в тому числі права на лікування, розвиток її здібностей, тощо. Зокрема, з метою забезпечення сина своєчасною та ефективною медичною допомогою, йому необхідно укласти відповідну декларацію із сімейним (дитячим) лікарем. Окрім цього, з метою реалізації сином права на освіту, йому як законному представникові мого сина необхідно буде укладати договори на надання освітніх послуг. На всі ці процедури необхідна згода матері, яка не має часу, можливості та бажання займатись цими питаннями.

Окрім всього хочу зазначити, що позовна вимога щодо встановлення судовим рішенням місця проживання дитини та встановлення факту, що він самостійно виховує сина, обумовлюється необхідністю набуття статусу «одинокий батько», що згідно норм Податкового кодексу України дасть йому підстави для отримання допомоги на утримання дитини в розмірі 150% від соціальної пільги, а також право на додаткову відпустку. В інший спосіб отримати статус «одинокий батько», а ніж встановлення судом даного факту, неможливо, адже законодавчого визначення цього терміну немає. Натомість, згідно усталеної практики Верховного Суду, статус «одинока матір» є тотожним статусу «одинокий батько», адже батьки, згідно норм чинного законодавства, рівні в своїх правах.

Таким чином, визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_3 , разом із батьком необхідно для забезпечення дотримання якнайкращих інтересів його сина.

Просив визначити місце проживання доньки із ним та встановити факт, що має юридичне значення.

Позивач у судове засідання не з`явився. У поданій до суду заяві позов підтримав, просив розглянути справу у його відсутності.

Відповідач також у судове засідання не з`явилася. Від відповідача надійшла заява, в якій остання визнала позов та просила його задовольнити. Просить розглянути справу у її відсутності.

Згідно положень ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Суд, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що у сторін є син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 /а.с.9/.

Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що також підтверджується Актом обстеження проживання від 13.12.2024 року №156 та Актом обстеження умов проживання /а.с.10-13/.

Відповідно до письмових пояснень свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 також вбачається самостійне виховання та утримання сина позивачем без участі матері, тобто відповідачки /а.с.14-17/.

Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, детально врегульовані Сімейним кодексом України та спеціальними законодавчими актами.

За змістом положень статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Статтею 29 Цивільного кодексу України регламентовано, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитись з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Під час вирішення питання про визначення місця проживання дитини, участь органу опіки та піклування є обов`язковою, а позивач до заяви про визначення місця проживання дитини повинен надати висновок органу опіки та піклування про доцільність проживання дитини з одним із батьків, характеристики з місця проживання, роботи, місця навчання дитини (гуртків), медичні довідки (судом обов`язково враховується стан здоров`я як батьків, так і дитини), довідки про доходи (інші документи, які підтверджують матеріальне становище заявника), акти обстеження житлово-побутових умов, документи, що підтверджують право власності на житло.

Разом з тим, судом було встановлено, що відповідно наданих суду заяв сторони дійшли згоди, що син залишається проживати разом із батьком.

Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

Матеріали справи не містять доказів про наявність такого спору між сторонами.

Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини, держави - учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява N 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Перевіривши та з`ясувавши всі необхідні обставини справи, зокрема те, що відповідач не заперечує щодо того, що їхня малолітня дитина проживає разом із батьком, суд вважає, що позовні вимоги позивача визначення місця проживання сина із батьком обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню.

Щодо встановлення факту самостійного виховання та утримання сина батьком, суд зазначає наступне.

Так, в обґрунтування заявлених вимог заявник посилається на те, що встановлення даного факту необхідно заявнику з метою отримання можливості одноосібного звернення батьком до державних, медичних та освітніх закладах від імені та в інтересах дитини, без участі матері.

Суд, розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі доказів, наданих заявником, а відтак, дійшов висновку, що вимоги заяви підлягають задоволенню з наступних підстав.

На підтвердження обставин самостійного виховання батьком сина, судом досліджуються наступні документи:

Відповідно до витягу з реєстру територіальної громади ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 , що також підтверджується Актом обстеження проживання від 13.12.2024 року №156 та Актом обстеження умов проживання /а.с.10-13/.

Відповідно до письмових пояснень свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 також вбачається самостійне виховання та утримання сина позивачем без участі матері, тобто відповідачки /а.с.14-17/.

Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

При цьому, згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.12.1991 року, у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини.

Відповідно до ст. 157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Згідно з п. 2 ч. 1ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні.

Згідноч.2 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Судом встановлено та не заперечувалось відповідачем те, що малолітній син проживає з своїм батьком, який створив всі умови для проживання дитини, здійснює опіку над ним, доглядає та піклується про його стан здоров`я. Дитина проживає окремо від матері.

За таких обставин, суд вважає, що позовна заява обґрунтована та підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 4, 5, 10, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354, 368, 372 ЦПК України, ст.ст. 7, 19, 110-113, 141, 160, 161 СК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов - задовольнити.

Визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із батьком ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , за місцем проживання батька, а саме за адресою: АДРЕСА_1 .

Встановити юридичний факт, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , самостійного виховує та утримує малолітнього сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без участі матері.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Л. А. Стоцька