печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2025 року Печерський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді- Бусик О. Л.

при секретарі судових засідань-Романенко Ю. О.

за участі:

позивача - ОСОБА_1

представника відповідача Щепанського А. М.

представника третьої особи - Головного управління Національної поліції в Харківській області - Тріски Д. О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, треті особи: Головне управління Національної поліції в Харківській області, Державна казначейська служба України, про визнання дій протиправними та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства внутрішніх справ України, треті особи: Головне управління Національної поліції в Харківській області, Державна казначейська служба України, про визнання дій протиправними та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01 січня 1996 року при затриманні позивача, до нього була застосована вогнепальна зброя майором міліції ОСОБА_3 , внаслідок чого ОСОБА_1 отримав поранення. У подальшому позивача притягнуто до кримінальної відповідальності за вироком Ленінського районного суду від 27 травня 1996 року у справі № 1-555 до позбавлення волі на строк 5 років 5 місяців.

Однак, незважаючи на притягнення позивача до кримінальної відповідальності за скоєння злочинів, вважає, що працівник міліції, який застосував відносно нього вогнепальну зброю - перевищив свої повноваження, оскільки спричинив позивачу поранення. в результаті яких він вимушений був проходити лікування. Перевищення своїх службових повноважень працівником міліції ОСОБА_3 підтверджується тим, що згідно з актом огляду транспортного засобу, транспортний засіб хоча і має пробоїни від пуль, але шини були цілі. Тобто, замість того, щоб застосувати вогнепальну зброю для зупинки транспортного засобу та відкрити вогонь по шинам, працівник міліції відкрив вогонь по позивачу.

На підставі викладеного просив суд визнати дії посадових осіб Міністерства внутрішніх справ в особі працівника районного відділу Внутрішніх справ Ленінського району м. Харкова Головного управління УМВС України в Харківській області Міністерства внутрішніх справ України стосовно позивача - незаконними та протиправними; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду, що була спричинена позивачу протиправними діями посадових осіб Міністерства внутрішніх справ в особі працівника районного відділу Внутрішніх справ Ленінського району м. Харкова Головного управління УМВС України в Харківській області Міністерства внутрішніх справ України в розмірі 2 000 000,00 грн.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 11 листопада 2024 року у справі відкрито провадження для розгляду за правилами загального позовного провадження.

03 грудня 2024 року до суду надійшов відзив представника Міністерства внутрішніх справ України - Щепанського А. М., у якому останній просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Відзив обґрунтований тим, що позивачем не доведено завдання йому моральної шкоди працівниками Міністерства внутрішніх справ України, не обґрунтовано розмір моральної шкоди. Зазначає, що Міністерство внутрішніх справ України є неналежним відповідачем у справі.

06 грудня 2024 року до суду надійшли пояснення представника третьої особи - Головного управління Національної поліції в Харківській області - Тріски Д. О., у яких остання просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В обгрунтування своїх заперечень представник третьої особи зазначає про відсутність будь-якого рішення суду, яким було б встановлено факт незаконних дій або бездіяльності посадових осіб міліції (поліції) у відношенні позивача. Тому доводи позивача про заподіяння йому моральної шкоди є суб`єктивною думкою позивача та жодним доказом не підтверджується. Зазначає, що позивачем не надано жодних доказів щодо необхідності стягнення на його користь моральної шкоди у розмірі, що значно перевищує встановлений законом розмір відшкодування моральної шкоди. Таким чином, правові підстави для застосування норм статей 1173, 1174, 1176 ЦК України та відшкодування моральної шкоди, враховуючи наявні у справі докази, відсутні.

13 грудні 2024 року до суду надійшли пояснення представника третьої особи - Державної казначейської служби України - Березовської М. О., у яких остання просить у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. В обгрунтування своїх заперечень представник третьої особи зазначає, що позивач визначив розмір моральної шкоди без урахування вимог розумності та справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення за рахунок Держави.

10 січня 2025 року до суду надійшли додаткові пояснення у справі представника Міністерства внутрішніх справ України - Щепанського А. М., у яких представник відповідача просить в задоволенні позову відмовити. В обгрунтування своїх заперечень проти позову посилається на те, що вогнепальне поранення позивачу було завдано в момент, коли він разом із співучасниками намагався втекти з місця вчинення злочину від працівників міліції, отже усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, а також його наслідки, намагався уникнути відповідальності шляхом залишення місця вчинення злочину та втечі від працівників правоохоронних органів, внаслідок чого до нього правомірно (відповідно до пункту 4 частини першої статті 15 Закону України «Про міліцію») працівниками міліції було застосовано вогнепальну зброю. Зазначені обставини підтверджують факт правомірного застосування вогнепальної зброї працівниками міліції 01 січня 1996 року до позивача при його затриманні під час втечі з місця вчинення тяжкого злочину та, відповідно, спростовують позицію позивача щодо протиправності дій працівників міліції. У свою чергу позивач не навів жодних фактичних обставин та не надав доказів, які б свідчили про протиправність дій працівників міліції 01 січня 1996 року при його затриманні після втечі з місця вчинення злочину.

Ухвалою судді від 15 січня 2025 року закінчено підготовче провадження в справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

В судовому засідання позивач позов підтримав, просив задовольнити його в повному обсязі з викладених у ньому підстав.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні.

Представник третьої особи - Головного управління Національної поліції в Харківській області в судовому засіданні в режимі відеоконференції, проти позову заперечувала, просила відмовити у його задоволенні.

Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини та приходить до наступного висновку.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Суд установив, що згідно виписки із історії хвороби амбулаторного, стаціонарного хворого, Харківська міська лікарня швидкої медичної допомоги № 4 вбачається, що 01 січня 1996 року о 5 годині ранку при затриманні позивача ним було вчинено супротив працівникам міліції, внаслідок чого проти нього було застосовано вогнепальну зброю, у зв`язку із чим ОСОБА_1 отримав вогнепальне поранення правого плеча.

Вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 27 травня 1996 року позивача було визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених частиною другою статті 206 та частиною другою статті 142 КК України.

В абз. 4 арк. 3 вироку зазначено: «Увидев патрульную машину преступники кинулись к своему автомобилю «Москвич», кто-то откинул задний номер автомобиля с той целью, чтобы невозможно было разглядеть и стали уезжать. При погоне за «Москвичем» преступники выбросили пустую бутылку из-под шампанского на их - патруля автомобиль, а затем стали выкидывать кулек с вещами в окно».

Згідно з актом технічного огляду транспортного засобу від 01 січня 1996 року, складеного капітаном міліції Лукьянчук В. В. , згідно якого на автомобілі марки «М-412» ІЕ 1028 з номерним знаком НОМЕР_1 встановлені технічні несправності: розбиті лобове, заднє стекло, відсутній замок задньої кришки багажника, дві пробоїни від пуль.

Згідно пункту 1 статті 1 Закону України від 1 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (далі Закон № 266/94-ВР) відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян.

Пунктом 2 статті 2 цього Закону визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає серед інших також увипадку закриття кримінальної справи за відсутністю у діянні складу злочину.

Відповідно до пункту 5 статті 3 цього ж Закону у наведених в статті 1 цього Законувипадках громадянинові відшкодовується (повертається) моральна шкода.

Частинами четвертою та п`ятою статті 4 Закону № 266/94-ВР передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Відповідно до частини другої статті 13 цього ж Закону розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством.

Оскільки в судовому засіданні не встановлені випадки відшкодування шкоди позивачу ОСОБА_1 , що передбачені вказаним Законом, то позивач не належить до кола осіб, які мають право на відшкодування моральної шкоди, передбаченої вищезазначеним Законом.

Згідно статті 440-1 ЦК УРСР 1963 року (чинної на час виникнення спірних правовідносин) моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної" плати.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 15 Закону України «Про міліцію» (в редакції Закону від 04 квітня 1995 року) працівники міліції як крайній захід мають право застосувати вогнепальну зброю у випадку, зокрема, затримання особи, яку застали при вчиненні тяжкого злочину і яка намагається втекти.

Зазначені вище обставини підтверджують факт правомірного відповідно до пункту 4 частини першої статті 15 закону України «Про міліцію» застосування вогнепальної зброї працівниками міліції 01 січня 1996 року до позивача при його затриманні під час втечі з місця вчинення тяжкого злочину та, відповідно, спростовують доводи позивача щодо протиправності дій працівників міліції.

Статтями 12, 77, 79, 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини.

У порушення наведених норм позивач не навів жодних фактичних обставин та не надав доказів, які б свідчили про протиправність дій працівників міліції 01 січня 1996 року при його затриманні після втечі з місця вчинення злочину із застосуванням до позивача вогнепальної зброї.

За таких обставин, суд вважає, що доводи ОСОБА_1 про необхідність відшкодування йому моральної шкоди не знайшли свого підтвердження.

З огляду на наведене, у задоволенні позову слід відмовити.

На підставі викладеного, та керуючись Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», статтею 440-1 ЦК УРСР 1963 року, статтями 4, 76, 77, 81, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Міністерства внутрішніх справ України, треті особи: Головне управління Національної поліції в Харківській області, Державна казначейська служба України, про визнання дій протиправними та відшкодування моральної шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги на рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено 05 лютого 2025 року.

Суддя О. Л. Бусик