Справа № 199/7963/24
(2/199/589/25)
РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

18.02.2025 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

у складі головуючого судді Авраменка А.М.,

при секретарі судового засідання Циганок К.С.,

за участю представника позивача Довгополої О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, третя особа Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», про звільнення майна з-під арешту,

ВСТАНОВИВ:

08 жовтня 2024 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що він є власником житлового будинку АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці із кадастровим №:01:718:0143. 26 жовтня 2023 року позивач при намаганні подарувати означене домоволодіння сину дізнався, що на нього накладено арешт, як на майно ОСОБА_2 , який є невідомою для позивача особою. На момент накладення спірного арешту позивач був єдиним власником означеного домоволодіння. Наявність арешту порушує права позивача, як власника, оскільки він не може розпорядитись своїм нерухомим майном. За таких обставин позивач просив суд зняти спірний арешт з його майна.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 грудня 2024 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, підготовче провадження закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2025 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати із занесенням до протоколу судового засідання, відмовлено представнику позивача у задоволенні клопотання про заміну відповідача по справі у зв`язку із не доведенням передбачених ч.3 ст.51 ЦПК України обставин, необхідних для позитивного вирішення даного виду клопотань після закриття підготовчого провадження у справі, а також у зв`язку із тим, що у відповідності до ст.68 Конституції України необізнаність позивача із законодавством не звільняє від правових наслідків їх порушення.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимог свого довірителя підтримала, наполягала на їх задоволенні в повному обсязі з викладених у позові підстав та обставин, проти заочного розгляду справи не заперечувала.

Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, свого представника не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся, правом на подання відзиву не скористався.

Тертя особа в судове засідання не з`явилась, свого представника не направила, подала до суду письмові пояснення, в яких послалась на відсутність у третьої особи відомостей про наявність у відповідача боргових зобов`язань перед цією третьою особою, застави тощо, які могли б стати підставою для накладення спірного арешту майна. На підставі викладеного третя особа просила суд ухвалити рішення у відповідності до вимог законодавства.

За таких обставин у відповідності до ст.ст.211, 223, 240, 280, 281 ЦПК України суд вважає за можливе провести судове засідання за наведеної явки учасників справи та здійснити розгляд справи по суті в заочному порядку відповідно до Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України.

Вислухавши представника позивача та дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного.

Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що згідно копії свідоцтва про право власності від 17 квітня 1997 року, копії акту на встановленні меж ділянки та червоних ліній в натурі, копії рішення виконкому Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська Дніпропетровської області від 17 січня 1997 року №24/6 позивач є власником домоволодіння АДРЕСА_1 , за адресою якого (домоволодіння) закріплено земельну ділянку із кадастровим №:01:718:0143, що підтверджується копією витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку.

Згідно копії інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого мана у відповідному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна наявний архівний запис про обтяження заборону за реєстровим №4777361 від 10 квітня 2007 року, внесений Державним нотаріальним архівом в Дніпропетровській області. Підстава обтяження: повідомлення, 4, 13 лютого 1997 року, Бабушкінське відділення ощадбанку №_6718, об`єктом обтяження є вищевказане домоволодіння. Додаткові дані: дата виникнення 14 березня 1997 року, реєстровий №906-3. При цьому власником об`єкта обтяження вказано ОСОБА_2 .

Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, ЦК України, Закону України «Про виконавче провадження», Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Так, відповідно до ст.124 Конституції України, ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір.

Згідно ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

За змістом положень ст.41 Конституції України, ст.ст.179, 181, 316, 317, 319, 321, 328, 380 ЦК України правом власності є право особи на річ (нерухоме майно, різновидом якого домоволодіння), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Положеннями ст.41 Конституції України, ст.321 ЦК України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, крім випадків та у порядку, встановленому законом. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Положеннями ст.391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Нормою ст.16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути припинення дії, яка порушує право. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Відповідно до ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Аналогічні положення містить норма ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV.

Згідно ч.ч.1, 5 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Схожа норма міститься у ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV.

За змістом ст.ст.12, 13, 76, 81, 89 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті.

Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті викладених норм законодавства, суд приходить до висновку про неможливість задоволення позову, ґрунтуючи свою позицію на наступному.

Так, відповідно до ст.56 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII, ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 листопада 2019 року у справі №643/3614/17 дійшла висновку про те, що вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої ст.19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції (п.37).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі №905/386/18 зазначено, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. При цьому орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Аналогійний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 травня 2020 року по справі №554/8004/16-ц.

Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами у справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів (орган фіскальної служби), банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року (провадження №11-680апп19) та у постановах Верховного Суду від 06 грудня 2021 року по справі №554/5912/19-ц, від 08 грудня 2022 року по справі №331/1383/20, від 22 січня 2025 року по справі №207/3013/20.

У постанові від 17 квітня 2018 року по справі №523/9076/16-ц Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та ухвалює рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження.

Таким чином, підсумовуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що позивачем пред`явлено позовні вимоги про звільнення належного йому майна з-під арешту до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, однак спірний арешт накладався не відповідачем, не в інтересах відповідача і не на майно відповідача (як боржника), позивач мотивує свої вимоги зокрема і тим, що він не має жодного відношення до ОСОБА_2 , якого у відповідному державному реєстрі зазначено як особу, на майно якої накладався арешт, однак фактично його накладено на майно позивача, і вказана особа позивачем не визначена як відповідач по справі, як і АТ «Державний ощадний банк України», який значиться у відомостях державного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна як особа, за ініціативою якої (в інтересах якої) і було накладено спірний арешт, суд приходить до висновку про пред`явлення позивачем позовних вимог до неналежного відповідача, що є самодостатньою підставою для відмови у задоволенні позову. Відмовляю у задоволенні позову, суд також враховує той факт, що стороною позивача не з`ясовувалось на підставі чого чи межах якої справи, на виконання якого зобов`язання накладався спірний арешт. Суд же не має права самостійно збирати докази (ст.13 ч.2 ЦПК України).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, керуючись нормами ст.ст.133, 141 ЦПК України, враховуючи види судових витрат по справі та результат розгляду справи, суд приходить до висновку, що судові витрати, понесені позивачем в ході розгляду справи, відшкодуванню йому не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.41, 124 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст.ст.11, 15, 16, 179, 181, 316, 317, 319, 321, 328, 380, 391 ЦК України, ст.ст.56, 59 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII, ст.ст.57, 60 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-XIV, ст.ст.2, 5, 12, 13, 76-81, 89, 95, 141, 223, 258, 259, 263-265, 268, 273, 280, 281, 289, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; адреса місця проживання: АДРЕСА_2 ) до Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (; адреса місцезнаходження: 49000, м. Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, 75), третя особа Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (; адреса місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Госпітальна, 12-Г), про звільнення майна з-під арешту відмовити.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне заочне рішення суду складено 19 лютого 2025 року.

Суддя А.М. Авраменко