печерський районний суд міста києва
Пр. № 2-7576/24
28 січня 2025 року Печерський районний суд міста Києва в складі:
головуючого - судді Ільєвої Т.Г.,
при секретарі - Ємець Д.О.
У серпні 2024 року позивачі звернулись до суду з позовною заявою до Київської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування.
Так, в обґрунтування даної позовної заяви зазначено, що позивачі є спадкоємцями другої черги після смерті ОСОБА_3 , однак у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказану квартиру АДРЕСА_1 , нотаріус 23 травня 2024 року відмовила, у зв`язку із тим, що був відсутній документ, що посвідчував право власності спадкодавця на квартиру, і право власності спадкодавця у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстровано, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 23 травня 2024 року.
З врахуванням зазначеного, позивачі звернулись до суду та просять суд:
- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 ;
- визнати за ОСОБА_2 , право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 .
Ухвалою судді від 26.08.2024 у справі відкрито провадження та визначено розглядати за правилами загального позовного провадження та витребувано інформацію та спадкову справу.
06.11.2024 ухвалою суду було витребувано докази.
11.11.2024 від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Устинової Ірини Євгенівни надійшла копія спадкової справи.
02.12.2024 ухвалою суду було закрито підготовче судове засідання та перейдено до розгляду справи по суті.
В судове засідання представник позивача з`явилась та подала заяву про розгляд справи без фіксування технічними засобами, вимоги підтримала.
Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про місце і час судового розгляду повідомлений належним чином, відзиву, заяв, клопотань до суду не подано.
Як встановлено, частиною восьмою статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Як вбачається із матеріалів позовної заяви, відповідач був повідомлений про судове засідання шляхом направлення судової повістки на останню відому адресу реєстрації та публікації оголошень на веб-порталі судової влади України, що визначено Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та узгоджується з приписами цивільного процесуального законодавства, що як наслідок свідчить, що відповідач вважається повідомленим про розгляд справи належним чином.
Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів.
Відповідно до ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків.
Так, судовим розглядом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 7), який не залишив заповіту, тому спадкування здійснюється за законом.
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є спадкоємцями другої черги після смерті ОСОБА_3 .
Позивачі стверджують та матеріалами справи підтверджується, що спадкоємців першої черги після смерті ОСОБА_3 , визначених ст. 1261 ЦК України, немає, оскільки дружини та дітей у померлого не було.
Спадкоємцем другої черги після смерті померлого ОСОБА_3 , виходячи зі змісту ст. 1262 ЦК України, повинен був бути його брат, батько позивачів, ОСОБА_4 .
Так, відповідно до свідоцтва про народження, ОСОБА_3 (а.с. 13) народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьки: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Відповідно до свідоцтва про народження, ОСОБА_4 (а.с. 14), народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьки: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Таким чином, вбачається, що ОСОБА_4 та ОСОБА_3 були братами.
Відтак, позивачі є дітьми ОСОБА_4 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.15,17).
Так, вбачається, що ОСОБА_2 , у відповідності до свідоцтва про народження, народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , батьки: ОСОБА_4 та ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , у відповідності до свідоцтва про народження, народилася ІНФОРМАЦІЯ_5 , батьки: ОСОБА_4 та ОСОБА_7 .
Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу від 18 жовтня 1986 року ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_6 уклав шлюб з ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_7 після укладення шлюбу присвоєно дружині прізвище « ОСОБА_8 » (а.с.16).
Позивачі вказують, що ОСОБА_4 (батько позивачів), помер ІНФОРМАЦІЯ_8 , тобто до відкриття спадщини після смерті брата, а тому позивачі є спадкоємцями ОСОБА_3 .
Після смерті ОСОБА_3 зашилася спадщина, яка складається з кількох об`єктів нерухомого майна, включаючи квартиру АДРЕСА_1 , у видачі свідоцтва про право на спадщину на яку нотаріусом було відмовлено.
27 грудня 2023 року, на підставі заяв приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Устиновою І.Є., було зареєстровано спадкову справу після смерті ОСОБА_3 , за номером в Спадковому реєстрі 71796087, номер у нотаріуса 74/2023, що підтверджується копією витягу про реєстрацію у спадковому реєстрі від 27 грудня 2023 року (а.с.19).
Разом з цим, у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на вказану квартиру АДРЕСА_1 , нотаріус 23 травня 2024 року відмовила, у зв`язку із тим, що відсутній документ, що посвідчував право власності спадкодавця на квартиру, і право власності спадкодавця у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не зареєстровано (а.с. 20).
Також, позивачі звертають увагу, що у відповідності до п. 8 Розпорядження Київської міської ради народних депутатів та V Київської міської державної адміністрації «Про повернення вулицям історичних назв, перейменування парків культури та відпочинку, станцій метро» від 02.02.1993 № 16/116 найменування вулиці Карла Лібкнехта у АДРЕСА_3 змінено на вулиця Шовковична.
Відтак, позивачі вказують, що перевірити відомості про реєстрацію права власності спадкодавця на день подачі позову виявилось неможливим, у зв`язку з відмовою комунального підприємства Київської міської ради «Київське бюро технічної інвентаризації», яка була надана 14 червня 2024 року у відповідь на адвокатський запит.
У видачі дублікату довідки ЖБК «Медик» № 21/8 від 25.05.1992 року було відмовлено, у зв`язку з тим, що відомості за період 1960-1990 роки знаходяться у нечитабельному стані, що підтверджується копією відповіді на адвокатський запит (а.с. 30).
Однак, об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Медик», яке є правонаступником житлово-будівельного кооперативу «Медик», повідомило, що ОСОБА_3 дійсно був членом ЖБК, а згодом ОСББ, з 1969 року, неодноразово обирався головою правління ЖБК та ОСББ. Пайовий внесок за квартиру в повному обсязі сплатив у 1984 році. Він постійно проживав у квартирі 22 будинку, платежі по утриманню будинку вносив регулярно і боргів не мав до 2023 року. Заборгованість виникла у 2023 році, коли він захворів та помер. Згідно довідки станом на 21.06.2024 року заборгованість, що обліковується за особовим рахунком квартири АДРЕСА_1 становить 5491,00 грн. (а.с.31).
Відтак, позивачі вказують, що єдиною можливістю оформлення прав позивачів на спірну квартиру є вирішення спору у судовому порядку, оскільки спадкування здійснюється за законом, до кола спадкоємців входять особи, які мають право на спадщину за правом представлення - позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які спадкують у рівних частках.
Окрім цього, під час судового розгляду приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Устиновою Іриною Євгенівною було надано суду копію спадкової справи.
Також, на виконання ухвали суду про витребування доказів було надано відповідь від Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» про те, що згідно з даними реєстровиг книг Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» кв. АДРЕСА_1 , на АДРЕСА_4 на праві власності зареєстрована за: ОСОБА_3 на підставі доідки ЖБК «Медик» №21/3 від 25.05.1992 (а.с. 111).
З врахуванням встановлених обставин справи, суд прийшов до наступних висновків.
Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Відповідно до ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Згідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.
Відповідно до ст. 67 Закону України "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.
Згідно положень пункту 23 постанови Пленуму Верховного суду № 7 від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, в установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Як передбачено п.4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.
Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.
Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.
Частиною 2 статті 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що право на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.
Відповідно до частини 3 статті 3 цього Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.
Відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.
Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.
Згідно положень ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутись до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.
Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством.
Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.
Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.
Гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на справедливий суд включає в себе принцип доступу до суду, ефективність якого обумовлюється тим, що особі має бути забезпечена можливість звернутися до суду за вирішенням певного питання, і що держава не повинна чинити правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.
Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.
Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 681/203/17.
Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначає, що речові права на нерухоме майно, їх обтяжень та правочини щодо нерухомого майна підлягають обов`язковій державній реєстрації в порядку, встановленому цим Законом.
Згідно ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то воно виникає з моменту проведення такої реєстрації.
Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із угод.
Відповідно до положень ч.1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.
Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються Законом (частина четверта статті 182 Цивільного кодексу України, статті 18, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).
Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Частиною 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов:
1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення;
2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.
Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.
Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Відповідно до статті 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.
Відповідно до частини першої статті 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Статті 1261-1265 ЦК України визначають коло осіб, що входять до першої, другої, третьої, четвертої та п`ятої черг спадкоємців за законом.
Згідно з частиною першою статті 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкоємцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України).
У відповідності до ст. 1262 ЦК України, у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.
Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).
Відповідно до статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину.Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.
Згідно зі статтею 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.
Відповідно до підпунктів 4.12, 4.16, 4.19 пункту 4 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальний дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, свідоцтво про право на спадщину видається за наявності у спадковій справі всіх необхідних документів.
Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.
Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку.
У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження.
Так, з матеріалів справи та документів наданих приватним нотаріусом вбчається, що спадкоємцями за законом, які мають право отримати спадщину померлого ОСОБА_3 , є ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , що підтверджується постановою приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Устиновою Іриною Євгенівною (а.с.96), а іншого нотаріусом не було надано.
Відтак, позивачі є племінником та племінницею померлого ОСОБА_3 , оскільки вони є рідними дітьми ОСОБА_4 , який є рідним братом ОСОБА_3 .
Таким чином, оскільки батько позивачів не встиг прийняти спадщину від рідного брата, позивачі звернулись до суду як спадкоємці другої черги за правом представлення.
Спадкування за правом представлення врегульовано положеннями статті 1266 ЦК України, якою передбачено, що внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини; прабаба, прадід спадкують ту частку спадщини, яка б належала за законом їхнім дітям (бабі, дідові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини; племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини; двоюрідні брати та сестри спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (тітці, дядькові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.
Якщо спадкування за правом представлення здійснюється кількома особами, частка їхнього померлого родича ділиться між ними порівну.
Отже, спадкування за правом представлення - це спадкування за законом, яке передбачає появу в певних спадкоємців права на спадкування за умови смерті до відкриття спадщини того з їхніх родичів, хто був би спадкоємцем.
Таким чином, його власні спадкоємці ніби представляють у спадкових відносинах особу, яка б одержала права на спадкування, якби була живою на час відкриття спадщини.
Спадкування за правом представлення є різновидом спадкового правонаступництва та не залежить від спадкового правонаступництва між комморієнтами, оскільки спадкоємець, який помирає одночасно зі спадкодавцем, не спадкує його майно, але діти цього спадкоємця (внуки спадкодавця) за правом представлення виступають як безпосередні та самостійні спадкоємці майна спадкодавця, а не як спадкоємці тих осіб, яких вони представляють.
Застосування права представлення не може залежати від того, що особа, яку представляють, померла не раніше, а в один день зі спадкоємцем. Якщо презюмується, що дві особи померли одночасно, це унеможливлює перебування в живих особи, яку представляють, на час відкриття спадщини.
Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 07 червня 2017 року справа № 6-161цс17 та у постанові Верховного Суду від 16.10.2019 справа №401/898/17.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Крім того, за змістом ч.1-3 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, а саме у рішенні по справі «Жушман проти України» зазначається - «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності».
Водночас із цим слід зазначити, що Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Також ЄСПЛ зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
З врахуванням зазначеного, суд прийшов до висновку, що судовим розглядом було встановлено право позивачів на отримання спадщини та те, шо спірна квартира входить до складу спадщини, перебувала у власності спадкодавця, а відтак суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.
Керуючись ст. 129 Конституції України, ст. 392, 1216, 1217, 1233, 1296, 1297 Цивільного кодексу України, Законом України «Про нотаріат», Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджений наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5, п.23 постанови Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування",ст. 12, 13, 81, 89, 133, 141, 247, 259, 263, 264-265, 273, 353 ЦПК України, суд,-
Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Київської міської ради про визнання права власності в порядку спадкування, - задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 , право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 .
Визнати за ОСОБА_2 , право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 .
ОСОБА_1 РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_5 , тел. НОМЕР_2 .
ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_6 , тел. НОМЕР_4 .
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржено в загальному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заяви про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Рішення може бути оскаржено позивачем до Київського апеляційного суду через Печерський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому копія рішення суду не була вручена в день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 днів з дня вручення йому копії рішення.

Повний текст судового рішення складено 06.02.2025 року.

Суддя Тетяна ІЛЬЄВА