П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2025 року

м. Рівне

Справа № 569/19829/23

Провадження № 22-ц/4815/181/25

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Першко О.О.

Рішення суду першої інстанції проголошено

(вступна і резолютивна частини) об 11 год. 57 хв.

10 жовтня 2024 року у м. Рівне

Рівненської області

Повний текст рішення складено: 21 жовтня 2024 року

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.

секретар судового засідання: Андрошулік І.А.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ;

відповідач ОСОБА_2 ;

за участі: ОСОБА_1 та її представника адвоката Негрея Олександра Михайловича,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Сімутіна Романа Вікторовича на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 жовтня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя,

в с т а н о в и в :

У жовтні 2023 року в суд звернулася ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Щербяк Ю.В. з позовом до ОСОБА_2 , де з урахуванням остаточно сформульованих позовних вимог просила встановити юридичний факт проживання сторін однією сім`єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2015 року до 19 травня 2017 року; визнати квартиру АДРЕСА_1 , приміщення АДРЕСА_2 , приміщення АДРЕСА_3 об`єктами права спільної сумісної власності подружжя; у порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею право власності на ідеальної частки квартири АДРЕСА_1 , право власності на ідеальної частки приміщення АДРЕСА_2 , право власності на ідеальної частки приміщення АДРЕСА_3 ; визнати за ОСОБА_2 право власності на ідеальної частки квартири АДРЕСА_1 , право власності на ідеальної частки приміщення АДРЕСА_2 , право власності на ідеальної частки приміщення АДРЕСА_3 .

Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося, що 19 травня 2017 року між сторонами укладено шлюб. Від цих відносин ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка - ОСОБА_3 . Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 22 листопада 2023 року у справі № 566/13325/22 шлюб розірвано. З огляду на розірвання шлюбних відносин виникла потреба у вирішенні спору щодо поділу майна подружжя, яке у позасудовому порядку добровільно вирішити неможливо.

За декілька років до офіційного укладення шлюбу вони проживали однією сім`єю, мали спільний бюджет, вели спільне господарство і побут, планували спільне майбутнє щодо придбання та облаштування сумісного житла, разом проживали у м. Київ у 2015 році, в смт. Рокитне в будинку її батьків протягом часу з 2015 року по 2017 рік та в м. Сарни у батьків чоловіка протягом того ж часу, проводили разом відпочинок в Україні, познайомились та підтримували дружні тісні стосунки з їхніми батьками і друзями.

У травні 2014 року вони познайомилися в м. Київ і Новий 2015 рік уже святкували разом. На той час вона працювала перекладачем у Києві і з огляду на наявність двох вищих освіт, в т.ч. перекладача німецької/англійської мов, отримувала значні заробітки. Після звільнення з роботи в Києві повернулася проживати до батьків в смт. Рокитне Сарненського району Рівненської області, де проживали разом, а також мешкали в м. Сарни у будинку батьків відповідача в період з 2015 року і до моменту придбання спільної квартири. Тому у них склалися усталені відносини, притаманні подружжю, починаючи з січня 2015 року.

З 2014 року вона була залучена до ведення спільного бізнесу, який розпочав відповідач, із продажу запчастин до авіаційної та спецтехніки, а саме магазин « ІНФОРМАЦІЯ_2 » (https://elektromag.all.biz/uk/). Значна частина покупців були іноземцями, тому вона як знавець трьох іноземних мов вела з ними переписку у зв`язку із відсутністю у ОСОБА_2 необхідних досвіду та знань. Уточнювала замовлення, повідомляла про наявність тих чи інших деталей, а також здійснювала відправку замовлень за допомогою різних поштових служб доставки від імені відповідача, адже він був керівником. Деякі з їхніх клієнтів приїжджали в Україну та проводили з ними робочий і вільний час, що зафіксовано на відповідних фотографіях.

Разом їздили до м. Львів, м. Київ та м. Одеса на спеціалізовані ринки з продажу електротехніки і запчастин, щоб віднайти та придбати відповідні запчастини на замовлення клієнтів. Крім того, вона неодноразово особисто здійснювала закупівлі необхідних деталей. Багато клієнтів знали, що вони спільно ведуть цей бізнес та про їхні сімейні відносини.

За час спільного проживання за рахунок накопичених разом грошових коштів від ведення підприємницької діяльності 28 лютого 2017 року ними було придбано квартиру АДРЕСА_1 ; приміщення АДРЕСА_2 ; приміщення АДРЕСА_3 , право власності на які зареєстровано за ОСОБА_2 .

Сторони тривалий час вели пошуки житла, постійно спільно радились та разом оглядали квартири, а в день купівлі відповідач повідомив, що придбав спірну квартиру. Між ними на час придбання квартири існувала усна домовленість про те, що позивач повністю за власні кошти зробить перепланування та ремонтно-оздоблювальні роботи, облаштує меблями і побутовою технікою. Стан квартири на час її придбання був незадовільний, тому нею за власні грошові кошти було проведено значне переобладнання (добудовано мансардний поверх) та зроблено капітальний ремонт.

До реєстрації шлюбу вона проживала із відповідачем однією сім`єю, а кошти, за які придбано нерухоме майно, були їхніми спільними заощадженнями, які вони заробили під час ведення спільного бізнесу. Крім того, після придбання квартири вона за власні кошти здійснила капітальний ремонт в квартирі, у зв`язку з чим істотно збільшилася її вартість, тобто спірне майно є спільною сумісною власністю і повинно бути поділене у рівних частках.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 10 жовтня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Поділено спільне сумісне майно, визнавши за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частках, по частині за кожним, право власності на квартиру АДРЕСА_1 ; приміщення АДРЕСА_2 ; приміщення АДРЕСА_3 .

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 9 371, 35 гривень.

У поданій через свого представника адвоката Сімутіна Р.В. апеляційній скарзі ОСОБА_2 , вважаючи оскаржуване рішення незаконним і необґрунтованим, що полягало у неповноті з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушенні норм процесуального права та неправильному застосуванні норм матеріального права, просить його скасувати в частині задоволених вимог, відмовивши у задоволенні позову у цій частині повністю.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначалося про хибність оцінки доказів, а саме довідки Рокитнівської селищної ради №958 від 01 травня 2024 року; фотознімків; листів від 01 вересня 2015 року, 12 лютого 2016 року, 02 серпня 2016 року і 12 жовтня 2016 року; виписки по особовому рахунку ОСОБА_4 з 01 листопада 2016 року по 19 травня 2017 року; показань свідків ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , а також взяття до уваги визнання сторонами тих обставин, що вони з 01 січня 2015 року по 18 травня 2017 року в іншому шлюбі не перебували.

Вважає, що жоден із наведених засобів доказування як окремо, так і в їх сукупності не підтверджують факту проживання сторін однією сім`єю без шлюбу. Так, органи місцевого самоврядування не наділені повноваженнями посвідчувати такий юридичний факт та вчиняти нотаріальні дії із засвідчення справжності підписів осіб. Також встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу слід вирішувати у порядку окремого, а не позовного провадження.

Щодо фотознімків, де зображені сторони у справі, то вважає їх помилково прийнятими доказами, адже їх зміст свідчить лише про наявність між ними дружніх відносин.

Не погоджується із використанням як належних і допустимих доказів листів від 01 вересня 2015 року, від 12 лютого 2016 року, від 02 серпня 2016 року і від 12 жовтня 2016 року. Так, ці листи містять певні розбіжності у часі і не свідчать про факт проживання сторін однією сім`єю.

Неправильно оцінено судом і виписку по особовому рахунку позивача, адже ця обставина не вказує про високий рівень довіри між сторонами як подружжям, а може також свідчити і про інші відносини. Тим паче, не підтверджує ведення ними спільного бюджету.

З приводу свідчень ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , то вони є непослідовними, містять суперечності, є узагальненими думками, а самі свідки є заінтересованими особами, чим спростовуються доводи позивача.

Натомість відповідач надав достатньо доказів про те, що за час із 01 січня 2015 року по 18 травня 2017 року сторони разом не проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, а кошти, за які придбано спірне майно, частково є його особистими заощадженнями та наданими батьками. Ці обставини підтверджуються показаннями свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 і ОСОБА_12 .

Тому вважає, що судом не додержано положень ст.ст. 89, 265 ЦПК України, що призвело до неправильного застосування норми ст. 74 СК України.

У поданому відзиві представник ОСОБА_1 адвокат Негрей О.М., вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

До початку судового засідання представником відповідача адвокатом Сімутіним Р.В. подано клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки цього ж дня він бере участь у судовому засіданні в Броварському міськрайонному суді Київської області як представник сторони.

Колегія суддів не погоджується з наведеним клопотанням, виходячи з такого.

Так, зазначені представником ОСОБА_13 обставини є неповажними, адже жодних об`єктивних і переконливих доказів про участь як представника в іншій справі, яка розглядається іншим судом, що унеможливлювало би брати йому участь у цій справі, він не надав. Тобто можливим є здійснення перегляду рішення суду першої інстанції за наявними у справі матеріалами без відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, однак не з`явився в судове засідання і не повідомив апеляційний суд про причини своєї неявки, а також його представника.

Відповідно до ст. 372 ЦПК України суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належно повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Тобто процесуальним законом надано право розглядати справу за відсутності сторін, які належно повідомлені про розгляд справи, незалежно від причин їх неявки.

Якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (постанова Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 (провадження № 61-22682св19)).

Оскільки колегія суддів не встановила неможливості розгляду справи за відсутності ОСОБА_13 і його представника, ними реалізовано своє право на викладення відповідних доводів та аргументів в апеляційній скарзі, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (ст. 367 ЦПК України), доцільним є розгляд апеляційним судом справи за їх відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.

Як з`ясовано судом, 28 лютого 2017 року ОСОБА_2 за договорами купівлі-продажу набуто у власність квартиру АДРЕСА_1 ; нежитлове приміщення АДРЕСА_2 ; нежитлове приміщення АДРЕСА_3 . Ці обставини підтверджуються договором купівлі-продажу квартири від 28 лютого 2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Мечкало О.В., зареєстрованим в реєстрі за №358, а також Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №819 від 21 вересня 2022 року, Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №360916254 від 04 січня 2024 року.

19 травня 2017 року між сторонами зареєстровано шлюб, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_1 , яке видане Сарненським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області 19 травня 2017 року.

Зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Рівненським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області 12 березня 2019 року, видно, що від шлюбних відносин сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася дочка - ОСОБА_3 .

ОСОБА_1 та дочка сторін зареєстровані та проживають по АДРЕСА_4 , про що вказують довідка щодо реєстрації місця проживання особи від 26 березня 2019 року №19786, довідка про склад сім`ї та/або кількість зареєстрованих осіб у житловому приміщенні від 17 червня 2021 року №29553 та адресна картка №19787.

ОСОБА_2 зареєстрований по АДРЕСА_5 , що встановлено паспортом громадянина України серії НОМЕР_3 , виданим 17 травня 2014 року Сарненським РВ УДМС України в Рівненській області.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 21 листопада 2022 року (https://reyestr.court.gov.ua/Review/107525887) у справі №569/13325/22, що набрало законної сили 26 грудня 2022 року, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

Вважаючи, що до укладення шлюбу у період з 01 січня 2015 року до 19 травня 2017 року сторони проживали однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, оскільки впродовж цього часу вели спільне господарство і побут, мали спільний бюджет, взаємні права та обов`язки, тобто між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю, у жовтні 2023 року в суд звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із доведеності та обгрунтованості вимог позивача, адже сукупністю перевірених і оцінених доказів у справі, а саме довідкою Рокитнівської селищної ради №958 від 01 травня 2024 року, фотознімками, листами від 01 вересня 2015 року, 12 лютого 2016 року, 02 серпня 2016 року та 12 жовтня 2016 року, випискою із особового рахунку ОСОБА_14 , показаннями свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 стверджується про те, що протягом часу із 01 січня 2015 року по 19 травня 2017 року сторони проживали разом, вели спільне господарство та побут, мали спільний бюджет, а також створювали взаємні права та обов`язки. Отже, між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

За час спільного проживання сторони придбали квартиру АДРЕСА_1 , приміщення №№6 і АДРЕСА_6 , 93-з.

Оскільки набуте ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спірне майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому з урахуванням принципу рівності часток та відсутності спростувань презумпції спільної сумісної власності, судом його поділено у рівних частках, визнавши за кожною зі сторін право власності на квартири АДРЕСА_1 та по приміщень № АДРЕСА_7 , 93-з.

В зв`язку із неналежністю та неефективністю способів захисту порушеного права, а саме в частині встановлення факту, що має юридичне значення, визнанні нерухомості об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та припиненні права спільної сумісної власності сторін, в іншій частині позову ОСОБА_1 відмовлено.

З такими висновками погоджується і колегія суддів.

Згідно зі ст.ст. 3, 21, 60, 70, 71, 74 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану.

Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до ст.ст. 368, 369, 372 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом.

Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

З висновків Великої Палати Верховного Суду, що висловлені у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі № 343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі № 279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 748/897/18, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі № 490/4949/17, від 18 грудня 2019 року в справі № 761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року у справі № 757/8786/15-ц та від 03 листопада 2022 року у справі № 361/4744/19, вбачається, що встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту їх спільного проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи).

Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в т.ч. за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо.

До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести, зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 Сімейного кодексу України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

У постанові Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17 зазначено, що взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і у чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини.

Крім того, належними і допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу можуть бути, зокрема, але не виключно: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства та ін.

Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 524/10054/16.

Повно і правильно з`ясувавши обставини справи та встановивши, що при вирішенні спірних правовідносин до застосування підлягають норми матеріального права, на застосуванні яких наполягала позивач, суд першої інстанції обгрунтовано задовольнив позов частково, поділивши спільне сумісне майно з визнанням за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у рівних частках, по частині за кожним, право власності на квартиру АДРЕСА_1 ; приміщення АДРЕСА_2 ; приміщення АДРЕСА_3 .

Щодо доводів апеляційної скарги про помилкове дослідження і перевірку наявних у матеріалах справи доказів, то колегія суддів їх відхиляє, зауваживши, що судом попередньої інстанції цим обставинам було дано належну правову оцінку як кожному доказу окремо, так і у їх сукупності.

Так, із довідки Рокитнівської селищної ради №958 від 01 травня 2024 року видно, що ОСОБА_1 проживала однією сім`єю по АДРЕСА_8 (без реєстрації) разом з ОСОБА_2 в період з січня 2015 року по червень 2017 року.

До довідки додано акт від 25 квітня 2024 року, за яким сусіди - ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_6 ствердили, що позивач проживала однією сім`єю з січня 2015 року по червень 2017 року з ОСОБА_2 , ОСОБА_7 , ОСОБА_5 по АДРЕСА_8 . Підписи осіб посвідчено старостою Рокитнівської селищної ради ОСОБА_17 25 квітня 2024 року.

З трудової книжки ОСОБА_4 серії НОМЕР_4 видно, що вона по лютий 2015 року працювала секретарем в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Мові-Хелс» в м. Київ, а з 01 вересня 2016 року по 07 березня 2022 року керівником гуртків в Комунальному закладі «Центр дитячої та юнацької творчості» в селищі Рокитне Рівненської області.

Фотознімки, на яких спільно зображені сторони в оспорюваний період часу, починаючи з 07 січня 2015 року, свідчать про проведення ними разом відпочинку, святкувань урочистостей та участі в робочих заходах.

З диплому спеціаліста від 29 червня 2010 року серії НОМЕР_5 вбачається, що ОСОБА_4 закінчила у 2010 році Київський національний лінгвістичний університет і отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Переклад (німецька)» та здобула кваліфікацію філолога, перекладача німецької та англійської мов. Дипломом магістра від 16 листопада 2012 року серії НОМЕР_6 підтверджено, що ОСОБА_4 закінчила у 2012 році Національних технічний університет України «Київський політехнічний інститут» і отримала повну вищу освіту за спеціальністю «Управління навчальним закладом», здобувши кваліфікацію керівника підрозділів у сфері освіти і виробничого навчання.

З листів від 01 вересня 2015 року, 12 лютого 2016 року, 02 серпня 2016 року та 12 жовтня 2016 року видно, що позивач вела переписку з іноземцями щодо продажу техніки як від свого імені, так і від імені ОСОБА_2 , в т.ч. діючи як його перекладач. Накладною про міжнародну відправку замовлення за 10 вересня 2015 року стверджується, що ОСОБА_4 надсилала діоди на адресу покупців.

З виписки по особовому рахунку ОСОБА_4 за період з 01 листопада 2016 року по 19 травня 2017 року встановлено, що сторони здійснювали операції з переведення грошових коштів одне одному.

В судовому засіданні ОСОБА_2 подано копії чеків та квитанцій за 2015 рік і квитанція за 2016 рік про придбання продуктів харчування в м. Сарни Рівненської області. Також ним надана одна квитанція за 2016 рік про здійснення оплати в ТОВ «Пост Фінанс» в м. Сарни Рівненської області. Одна квитанція про оплату відповідачем послуг Відділу ДРАЦС Сарненського районного управління юстиції в Рівненській області від 17 травня 2017 року за два дні до укладення шлюбу з позивачем, який зареєстровано Сарненським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області 19 травня 2017 року. Дві банківські квитанції за 02 лютого 2015 року та 22 червня 2016 року без зазначення місцезнаходження банківської установи, одна квитанція від 23 вересня 2015 року та заява на видачу готівки від 17 листопада 2015 року про переказ і отримання ОСОБА_2 грошової готівки у м. Сарни Рівненської області. Дві квитанції від 19 грудня 2015 року та одна від 08 грудня 2015 року про оплату послуг АТ «Укрпошта» в м. Сарни Рівненської області.

Відповідачем подано і копії експрес-накладних про відправлення чи одержання ним товарів в м. Сарни Рівненської області за 25, 29 квітня 2015 року, 06, 13, 20, 29 травня 2015 року, 02, 09, 18, 25 червня 2015 року, 06, 10, 18, 27 липня 2015 року, 07, 12, 15, 22, 26 серпня 2015 року, 05, 10, 19, 29 вересня 2015 року, 09, 15, 21, 31 жовтня 2015 року, 05, 21, 28 листопада 2015 року, 03, 08, 16 грудня 2015 року, 08, 12, 23, 29 січня 2016 року, 03, 10, 18, 22 лютого 2016 року, 02, 15, 29 березня 2016 року, 05, 14, 23 квітня 2016 року, 06, 10, 17, 31 травня 2016 року, 04, 07, 13, 21 червня 2016 року, 01, 04, 05, 09, 19, 21, 26 липня 2016 року, 03, 05, 11, 26 серпня 2016 року, 06, 13, 19, 24, 29 вересня 2016 року, 05, 07, 15, 19, 28, 31 жовтня 2016 року, 09, 18, 24 листопада 2016 року, 01, 09, 15, 20 грудня 2016 року, 04, 11, 21, 31 січня 2017 року, 04, 13, 22 лютого 2017 року, 02, 15, 23, 25 березня 2017 року, 03, 10, 15, 22, 27 квітня 2017 року, 05, 11 травня 2017 року.

Зі свідоцтва про закінчення закладу з підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації водіїв від 11 травня 2016 року серії НОМЕР_7 , що видане Сарненським РСТК ТСОУ, вбачається, що ОСОБА_2 пройшов підготовку з 17 лютого 2016 року по 30 квітня 2016 року за програмою водіїв транспорту категорії «С» та йому видано посвідчення водія.

Змістом довідки №42 від 05 грудня 2023 року, виданої Місцевим осередком громадської організації «Всеукраїнське фізкультурно-спортивне товариство «Колос» у місті Сарни Рівненської області, стверджується, що позивач дійсно в період з 2010 по 2017 роки включно відвідував секцію з тенісу настільного в Сарненській районній організації ВФСТ «Колос» АПК України, яка проходила в приміщенні стадіону «Мрія» тричі на тиждень, та брав регулярну участь у змаганнях в складі команди Сарненського району.

Свідченнями ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 зазначається про наявність між сторонами протягом часу з 2015 року по першу половину 2017 року сімейних відносин без реєстрації шлюбу, з характерними цьому факту обставинами спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

При цьому, як правильно звернув увагу суд, у період з 01 січня 2015 року до 18 травня 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не перебували у іншому шлюбі, що ними й не заперечувалося у судовому засіданні.

Разом з тим суд першої інстанції зауважив, що усі заслухані в судовому засіданні свідки є заінтересованими особами, адже це - самі сторони, допитані як свідки, їхні батьки, їхні брати і сестри, друзі, тобто їхні показання є суперечливими. Зокрема, свідки зі сторони позивача стверджували, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю як чоловік і жінка, а свідки зі сторони відповідача лише підтверджували факт їхніх відносин, проте не таких, які притаманні сім`ї. Натомість з огляду на наявність з поданих позивачем фактичних даних, які у своїй сукупності з іншими доказами переважають над засобами доказування, поданими відповідачем, суд зробив висновок, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2015 року до 18 травня 2017 року.

З приводу письмових доказів, що подані відповідачем, в т.ч. копій чеків та квитанцій, копій експрес-накладних, копії свідоцтва про закінчення закладу з підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації водіїв, копії довідки про відвідування секцію з тенісу настільного, то вони не спростовують факту спільного проживання сторін, ведення спільного господарства, наявності взаємних прав та обов`язків, оскільки лише свідчать про тимчасове перебування відповідача у м. Сарни Рівненської області.

З міркувань Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц, видно, що висновки судів про задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справі позовного провадження про поділ майна є помилковими, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної із заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи.

Отже, вимога ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту не забезпечує ефективного захисту її прав у справі про поділ майна, а є лише підставою для вирішення цієї справи. Тобто в задоволенні позову у цій частині правильно відмовлено.

Разом з тим квартира АДРЕСА_1 , приміщення АДРЕСА_9 є спільною сумісною власністю сторін, адже ці об`єкти права набуті за час проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вони разом мешкали, вели спільне господарство та спільний бюджет.

При цьому протягом часу із 01 січня 2015 року по 18 травня 2017 року жодна зі сторін не була зареєстрована як суб`єкт підприємницької діяльності та не надала доказів свого доходу чи наявності особистих коштів, а також власних заощаджень. Натомість позивачем надані докази про те, що сторони займалися продажем техніки, в зв`язку з чим отримували певний дохід, формували спільний бюджет, кошти з якого використали для придбання спірного нерухомого майна в інтересах сім`ї.

Зокрема, квартира та нежитлове нерухоме майно були придбані 28 лютого 2017 року, а шлюб між сторонами зареєстровано 19 травня 2017 року, і через три дні, починаючи з 22 травня 2017 року розпочали ремонт цієї нерухомості, що видно з поданих ОСОБА_1 видаткових накладних, товарних чеків, квитанцій тощо. Після ремонту сторони почали проживати в спірній квартирі, а нежитлові приміщення використовували для діяльності з купівлі-продажу радіодеталей, що свідчить про те, що спірне нерухоме майно було придбано саме в інтересах сім`ї. Тому доводи заявника про придбання спірного нерухомого майна для особистого використання на увагу не заслуговують.

Водночас аргументи про придбання спірного майна винятково за особисті кошти є необгрунтованими, оскільки ОСОБА_2 не подав доказів наявності особистих заощаджень, достатніх для придбання нерухомості. Цим обставинам суд попередньої інстанції дав об`єктивну і переконливу правову оцінку, з чим погоджується і апеляційний суд.

Крім того, ОСОБА_1 заявила вимогу про визнання нерухомості об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, що не є ефективним способом захисту.

Так, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Такі позиції висловлені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17, від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц, від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц, від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц, від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17, від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19, від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18, від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19, від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20, від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18.

Великою Палатою Верховного Суду звернуто увагу, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.

Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц.

Метою заявленого позову є поділ спільного сумісного майна, набутого за час спільного проживання позивача однією сім`єю з відповідачем як жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу. Оскільки відповідач не спростував презумпції спільної сумісної власності на спірне нерухоме майно, суд поширює режим спільної сумісної власності на вказане майно, ділить його в рівних частках між сторонами, однак відмовляє в задоволенні позовної вимоги про визнання цих об`єктів спільним сумісним майном.

Тобто задоволення вимоги про поділ майна як спільної сумісної власності шляхом визнання за сторонами права власності на її частки за кожним саме собою свідчить і про припинення правового режиму спільної сумісної власності на такі об`єкти, отже, суд відмовляє в задоволенні позовної вимоги і про припинення права спільної сумісної власності на спірне майно.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20 вже зазначала, що окрема вимога припинити право спільної сумісної власності також є неефективним способом захисту.

Тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про часткове задоволення позову, а саме про поділ спільного сумісного майна сторін, визнавши за кожним із них у рівних частках, по частині за кожним, право власності на квартиру АДРЕСА_1 ; приміщення АДРЕСА_2 ; приміщення АДРЕСА_3 .

Не можна також погодитися з аргументами представника відповідача - адвоката Сімутіна Р.В. про інші порушення норм процесуального права.

Так, згідно із абз. другим ч. 2 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Однак будь-яких фактів про процесуально-правові дефекти, що потягли би помилкове розв`язання цивільно-правового спору, заявник не надав, матеріали справи їх не містять, а апеляційним судом здобуто не було.

При цьому встановлено й відсутність обставин, які свідчили би про обов`язкове скасування судового рішення внаслідок існування підстав, передбачених ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Також хибними є і його твердження про хибне застосування норм матеріального права, адже вони спростовуються правильністю висновків суду попередньої інстанції.

Решта покликань стосовно помилковості судового рішення також на увагу не заслуговують.

Справедливість, добросовісність та розумність відповідно до п. 6 ст. 3 ЦК України є одними із загальних засад цивільного законодавства.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. десятий п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

У справі "Рябих проти Росії" (заява №52854/99, рішення від 24 липня 2003 року) Європейський суд з прав людини зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ст. 6 § І Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має тлумачитися в світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним із основних аспектів верховенства права є принцип юридичної певності, який, серед іншого, вимагає, щоб остаточні рішення судів не могли бути поставлені під сумнів. Правова певність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Цей принцип наполягає на тому, що жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого і обов`язкового рішення тільки з метою нового слухання і вирішення справи. Повноваження судів вищої ланки переглядати рішення мають використовуватися для виправлення судових помилок, помилок у здійсненні правосуддя, а не заміни рішень.

Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Сімутіна Романа Вікторовича залишити без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 10 жовтня 2024 року без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 04.02.2025

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: С.С. Шимків

Н.М.Ковальчук