КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2025 року місто Київ.

Справа № 753/25412/21

Апеляційне провадження № 22-ц/824/4167/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Желепи О.В.,

суддів: Мазурик О.Ф., Шкоріної О.І.

за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справуза апеляційною скаргою Загорного Єгора Володимировича, який діє в інтересах Приватного підприємства «Ноосфера», на рішення Дарницького районного суду міста Києвавід 08 жовтня 2024 року (ухвалено у складі судді Якусика О.В, повний текст рішення складено 08.10.2024року)

у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Ноосфера» про стягнення невиплаченої заробітної плати, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за весь час затримки заробітної плати,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до Приватного підприємства «Ноосфера», в якому просить стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату в сумі 57 502,72 грн., компенсацію за невикористану відпустку в сумі 68 142,21 грн., середній заробіток за весь час затримки заробітної плати в сумі 80 683,56 грн., а також в подальшому по день фактичного розрахунку, витрати на правничу допомогу в сумі 8000,00 грн. та судовий збір.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 05 жовтня 2018 року до 30 вересня 2021 року вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем, однак при звільнені їй не була виплачена заробітна плата за липень, серпень, вересень 2021 року та компенсація за невикористану відпустку, тому вона змушена звернутися до суду з вказаним позовом. Також у зв`язку з невиплатою цих сум позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 08 жовтня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Приватного підприємства «Ноосфера» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі в розмірі 57502,72 грн., компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 68 142,21 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 76 643,84 грн.

Стягнуто з Приватного підприємства «Ноосфера», на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 862,54 грн.

Стягнуто з Приватного підприємства «Ноосфера» в дохід держави судовий збір в розмірі 1 256,44 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник відповідача - Загорний Єгор Володимирович 11 листопада 2024 року подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким позов задовольнити частково, стягнувши компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 27 186 грн 38 коп, в задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказує, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням нор матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи, суд не обґрунтував належними доказами факти, які вважає встановленими.

Вказує, що стягуючи з відповідача компенсацію за невикористану відпустку, суд в мотивувальній частині не зазначив за який період ця компенсація була нарахована, не визначено відповідну кількість днів невикористаної щорічної відпустки.

Зазначає, що позивач пропрацювала на підприємстві чотири роки, кожен рік вона мала право на щорічну відпустку тривалістю 24 дні, позивач використала за весь час роботи 70 днів з передбачених 96, відповідно компенсація за невикористану відпустку (26 днів), яка повинна бути виплачена позивачу становить 27 186,38 грн.

Вказує, що заробітна плата, за вирахуванням податків, позивачу за липень та за серпень 2021 року була повністю виплачена, що підтверджується платіжними інструкціями.

Зазначає, що на момент звільнення 30.09.2021 року, позивач, на вимогу підприємства, не надала всієї необхідної документації в підтвердження виконання своїх трудових обов`язків. Під час розгляду справи в суді позивач також не надала жодного доказу виконання нею роботи та покладених трудових обов`язків в вересні 2021 року, та як наслідок виникнення в неї права на отримання заробітної плати. За таких обставин заробітна плата позивачу була нарахована, але не виплачена.

Звертає увагу, що в довідці від 01.10.2021 №5 про сукупний дохід ОСОБА_1 міститься помилка в нарахуванні доходу за вересень 2021 року. Замість «26» днів невикористаної відпустки було помилково в системі зазначено «66» днів.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12 грудня 2024 року відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою.

У судовому засіданні представник відповідача - Загорний С.В. підтримав доводи апеляційної скарги. ОСОБА_1 або її представник в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце були належним чином повідомлені через електронний кабінет в системі «Електронний суд», причини неявки суду не повідомили.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з ПП «Ноосфера» з 05 жовтня 2017 року по 30 вересня 2021 року.

30 вересня 2021 року позивач була звільнена з посади інженера-кошторисника за згодою сторін відповідно до наказу № 7/К-02.

Як зазначає позивач, у день її звільнення 30 вересня 2021 року відповідач не здійснив виплату усіх належних їй сум і станом на 10 грудня 2021 року заборгованість відповідача за цими платежами становить 105 644,93 грн., з яких 25 378,69 грн. - заборгованості по заробітній платі за серпень 2021 року, 32 124,03 - заборгованості по заробітній платі за вересень 2021 року та 68 142,21 грн. - заборгованість по виплаті компенсації за невикористану відпустку, що підтверджується довідкою з Пенсійного фонду України та довідкою ПП «Ноосфера» про суми нарахованих доходів за період з жовтня 2020 по вересень 2021 року.

Так, згідно із довідкою ПП «Ноосфера» від 01 жовтня 2021 року позивачеві у липні 2021 року нарахована заробітна плата у сумі 31 254,66 грн. (сума до виплати - 25 160,00), у серпні 2021 року - 32 124,03 грн. (сума до виплати - 25 859,84 грн.), у вересні 2021 року - 100 266,24 грн. (сума до виплати - 80 714,33 грн.).

Як зазначала позивач у позовній заяві, сума заборгованості за вересень 2021 року включає нараховану, але не виплачену суму компенсації за невикористані відпустки у розмірі 68 142,21 грн. Крім цього, як вказала позивач, 10 грудня 2021 року ПП «Ноосфера» виплатило їй заробітну плату за липень та частково за серпень у розмірі 38 000 грн.

З огляду на те, що позивач була звільнена 30 вересня 2021 року, однак у день звільнення їй не була виплачена заборгованість із заробітної плати та компенсація за невикористану відпустку в розмірі 125 644,93 грн, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Колегія суддів не в повній мірі погоджується з висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення в повній мірі не відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Частинами першою, четвертою та п`ятою статті 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно із частиною першою статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний у день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Отже, закон зобов`язує підприємство, установу чи організацію здійснити повний розрахунок із працівником при його звільненні та виплатити всі належні йому суми. У разі невиконання цього обов`язку настає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України.

Відповідно до часини першої статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

У пунктах 67, 69, 70, 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц зроблено висновок, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.

Щодо компенсації за невикористану відпустку.

Згідно з ч. 1 ст. 75 КЗпП України щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про відпустки» щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Згідно з ч. 3 ст. 2 Закону України «Про відпустки» право на відпустки забезпечується: 1) гарантованим наданням відпустки визначеної тривалості із збереженням на її період місця роботи (посади), заробітної плати (допомоги) у випадках, передбачених цим Законом; 2) забороною заміни відпустки грошовою компенсацією, крім випадків, передбачених статтею 24 цього Закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_1 протягом часу роботи у ПП «НООСФЕРА» надавалась щорічна основна відпустка, що підтверджується відповідними наказами, а саме: відповідно до Наказу № 7-к/в від 12.07.2019 року на 27 календарних днів з 24.07.2019 по 19.08.2019; відповідно до Наказу № 9-к/в від 24.12.2019 року на 9 календарних днів з 02.01.2020 по 11.01.2020; відповідно до Наказу № 5-к/в від 04.08.2020 року на 8 календарних днів з 07.08.2020 по 14.08.2020; відповідно до Наказу № 7-к/в від 02.06.2021 року на 18 календарних днів з 07.06.2021 по 25.06.2021; відповідно до Наказу № 14-к/в від 10.08.2021 року на 8 календарних днів з 20.08.2021 по 28.08.2021. В цілому позивач використала 70 днів щорічної відпустки.

Відповідно до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату працю» від 24.12.1999 за № 13, розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі ст.83 КЗпП вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (ст.182-1 КЗпП), тільки в разі звільнення його з роботи, а під час неї - лише за частину цих відпусток за умови, що тривалість наданих йому при цьому щорічної й додаткової відпусток становить не менше 24 календарних днів та що працівник не є особою віком до 18 років. Якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі ст.238 КЗпП має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.

Згідно абз. 1 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 (надалі - Порядок), обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.

Відповідно до розрахунку середня заробітна плата для виплати компенсації за невикористані відпустки становить 1 045 грн 63 коп. (370 151,56 грн виплат за останні 12 календарних місяців роботи/354 календарних днів за вирахуванням святкових).

Як стверджує відповідач та про що не заперечує відповідач ОСОБА_1 кожний рік мала право на щорічну відпустку тривалістю 24 днів. Враховуючи зазначене, ПП «НООСФЕРА» зобов`язано було компенсувати позивачу 26 днів за невикористану відпустку у розмірі 27 186 грн 38 коп.

Отже, в частині встановлення розміру компенсації за невикористану відпустку судом першої інстанції не повно встановлені обставини справи, які підлягали встановленню, а тому рішення у цій частині підлягає зміні, шляхом зменшення компенсації за невикористану відпустку до 27 186,38 грн.

Щодо стягнення невиплаченої заробітної плати.

Так, відповідно до частини 1 статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною 1 статті 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Водночас згідно зі статтею 1 Конвенції "Про захист заробітної плати" № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано.

У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття "заробітна плата" і "оплата праці", які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і

відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат.

Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій).

Як убачається з матеріалів справи, при звільненні ОСОБА_1 не було сплачено заробітну плату.

Загальними вимогами процесуального права визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують).

Як встановлено апеляційним судом, ОСОБА_1 10 грудня 2021 року та 17 грудня 2021 виплачена заробітна плата за серпень 2021 року у розмірі 25 859 грн 84 коп, що підтверджується платіжними інструкціями № 7232201 та №73863099. Розмір такої заробітної плати узгоджується з Довідкою №5 від 01.10.2021 року про дохід ОСОБА_1 .

Зазначеного судом першої інстанції встановлено не було, а тому рішення в частині стягнення невиплаченої заробітної плати також підлягає зміні. Розмір стягнутої заробітної плати має бути зменшено на вказану суму.

Разом з тим відповідачем не виплачена заробітна плата позивачу за вересень 2021 року, з посиланням на те, що ОСОБА_1 при звільнені на вимогу підприємства не надала всієї необхідної документації в підтвердження виконання своїх трудових обов`язків, у зв`язку з чим така заробітна плата була нарахована, але не виплачена. Однак доказів на підтвердження таких обставин відповідачем, ані в суд першої інстанції, ані в апеляційному суді не надано.

Згідно зі ст.12, ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи, що саме відповідач посилається на невиконання позивачем роботи за вересень 2021 року, такі обставини повинна доводити саме сторона відповідача, а не позивач, як про це стверджує ПП «Ноосфера» в апеляційній скарзі.

З урахуванням зазначеного, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції в частині стягнення заборгованості з невиплаченої заробітної плати за вересень 2021 року в сумі 32 124 грн 03 коп..

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, відповідач не навів поважних причин, з яких він не провів з позивачем відповідний розрахунок при звільненні. При розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо стягнення з відповідача на користь позивача 76 643,84 грн, розрахувавши його згідно постанови №100 КМУ, а апеляційна скарга не містить доводи, які б спростовували такий висновок суду першої інстанції.

Згідно з п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

У зв`язку з цим, доводи апеляційної скарги заявника частково знайшли своє підтвердження під час перегляду справи в апеляційному порядку, що є підставою для зміни рішення суду першої інстанції шляхом зменшення стягнутої з Приватного підприємства «Ноосфера» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі до 32 124 грн 03 коп., компенсації за невикористану відпустку до 27 186,38 грн.

Щодо судових витрат.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

З урахуванням розміру заявлених вимог позову до суду першої інстанції, враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги та зміну рішення, встановлено, що позов задоволено на 66%, а апеляційну скаргу відповідача задоволено на 34% відповідно.

Позивач звільнений від сплати судового збору згідно п.1 ч.1. ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» за позовні вимоги про стягнення заробітної плати . За позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку позивачем сплачено 908 грн. Оскільки у цій частині рішення , яким такі позовні вимоги були задоволені частково залишено без змін, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 862 грн. 54 коп.

При подачі апеляційної скарги відповідачу необхідно було сплатити 2 039,31 грн. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем сплачено 407,91 грн. Враховуючи часткове задоволення апеляційної скарги, з ПП «Ноосфера» необхідно стягнути в дохід держави 497 грн судового збору за подачу позову до суду першої інстанції та 938 грн судового збору за подачу апеляційної скарги.

Крім того з позивача на користь відповідача (за незадоволену частину позовних вимог) підлягає стягнення судовий збір в розмірі 693,37 грн.

Враховуючи зазначене, провівши взаєморозрахунок, щодо сплаченого судового збору позову та за подачу апеляційної скарги, пропорційно до задоволених вимог судовий збір з відповідача на користь позивача підлягає стягненню у розмірі 169 грн 17 коп.

З огляду на положення частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. ст. 376, 381-384 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Загорного Єгора Володимировича, який діє в інтересах Приватного підприємства «Ноосфера» - задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду міста Києвавід 08 жовтня 2024 року - змінити.

Зменшити стягнуту з Приватного підприємства «Ноосфера» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі до 32 124 грн 03 коп., компенсації за невикористану відпустку до 27 186,38 грн.

Стягнути з Приватного підприємства «Ноосфера», на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 169,17 грн.

Стягнути з Приватного підприємства «Ноосфера» в дохід держави судовий збір в розмірі 1 435 грн.

В іншій частині рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий О.В. Желепа

Судді О.Ф. Мазурик

О.І. Шкоріна