ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 2/753/3528/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2025 року Дарницький районний суд м. Києва у складі головуючого судді Цимбал І.К., при секретарі Козін В.Є., з участю представника позивача ОСОБА_1 , представника відповідача Рева В.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Державного підприємства МО України «Укрвійськбуд», третя особа: філія 135 ЗБК ДП МО України «Укрвійськбуд», про визнання договору не дійсним-

ВСТАНОВИВ:

Суть справи.

Позивачі звернулись до суду з позовом до відповідача, де є третя особа, про визнання договору не дійсним, посилаючись на те, що третя особа, шляхом примусу та обману, а саме відключення світла у кімнаті гуртожитку, змусила підписати ОСОБА_3 договір про надання послуг на проживання у гуртожитку підприємства, який остання навіть не читала. ОСОБА_3 зазначає, що договір містить кабальні умови, а також недостовірні відомості щодо наявності боргу за попередній період проживання, якого не існує, оскільки усі житлово - комунальні послуги сім`єю сплачувалися у повному обсязі протягом часу проживання, який становить більше двадцяти п`яти років. Після ознайомлення з умовами договору, ОСОБА_3 звернулась до третьої особи щодо розірвання такого договору, проте третя особа відмовилась від вчинення вказаної дії.

Рух справи.

05.07.2024 визначено головуючого суддю.

18.07.2024 відкрито загальне позовне провадження, підготовче засідання призначено на 07.10.2024.

07.10.2024 підготовче засідання відкладено на 30.10.2024, у зв`язку з неявкою представників відповідача та третьої особи.

08.10.2024 надійшов відзив /а.с. 77 - 84/.

29.10.2024 надійшла відповідь на відзив /а.с. 93 - 97/.

30.10.2024 судове засідання не відбулось у зв`язку з відпусткою судді.

08.11.2024 надійшли доповнення до відзиву /а.с. 114 - 120/.

11.11.2024 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду на 12.12.2024.

12.12.2024 у судовому засіданні оголошена перерва до 29.01.2025 для забезпечення явки свідків заявлених представником позивача.

29.01.2025 ухвалено рішення.

Доводи учасників справи.

Представник позивача позов підтримав, просив задовольнити з підстав зазначених в останньому та відповіді на відзив.

Представник відповідача просив в задоволенні позову відмовити з підстав зазначених у відзиві, доповненні до нього та пояснив, що відомостей про правомірне вселення сім`ї позивача у гуртожиток відсутні і для проживання у кімнаті гуртожитку повинен бути укладений договір, про що неодноразово після переходу гуртожитку, де проживає позивач із сім`єю, на баланс третьої особи, неодноразово було повідомлено власника особового рахунку ОСОБА_2 . Разом з тим, у зв`язку з мобілізацією ОСОБА_2 , для укладення договору прибула дружина останнього ОСОБА_3 , яка уважно ознайомилась із умовами договору, після чого підписала останній. Будь якого примусу до підписання оскаржуваного договору на ОСОБА_3 не вчинялось, умови договору нею були прочитані, а тому будь який обман не мав місця.

Представник третьої особи до суду не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, проте його неявка не є перешкодою для розгляду справи.

Обставини встановлені судом.

30.04.2024 між Філією «135 ДБК» ДП МОУ «Укрвійськбуд» (виконавець) та ОСОБА_3 (замовник) укладено договір про надання послуг на проживання в гуртожитку підприємства (далі - договрі) /а.с. 11, 12/.

Згідно п. 1.1. договору виконавець надає замовнику у тимчасове користування терміном на 12 місяців для проживання ОСОБА_3 разом із сім`єю приміщення № 124, загальною площею 65,80 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно п. 1. 2 договору останній є розірваним, якщо за 1 місяць до закінчення терміну дії Договору ОСОБА_3 (замовник) не оформить письмовий дозвіл на тимчасове проживання у Філії «135 ДБК» ДП МОУ «Укрвійськбуд» (виконавця).

Відповідно до п. 3.1. Договору, термін дії договору встановлено з 30.04.2024 по 31.12.2024, який вважається пролонгованим терміном на один рік, вразі якщо жодна із сторін договору письмово не заявить про розірвання договору.

Згідно п. 3.2. Договору, останній може бути розірвано достроково за згодою сторін згідно п. 3.2.1 та за вимогою Філії «135 ДБК» ДП МОУ «Укрвійськбуд» (виконавця) згідно п.3.2.2.

02.05.2024 ОСОБА_3 звернулась до директора Філії «135 ДБК» ДП МОУ «Укрвійськбуд» з письмовою заявою, про розірвання договору /а.с. 14, 15/.

03.06.3034 Філія «135 ДБК» ДП МОУ «Укрвійськбуд» відмовила ОСОБА_3 у розірванні договору достроково /а.с. 24, 25/.

Мотиви суду при ухваленні рішення та положення застосовуваного закону.

Згідно з ч. 1 ст. 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 даного Закону суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

Конституційний Суд України у п.п. 4.1. п. 4 Рішення у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень ст. 69 КК України (справа про призначення судом більш м`якого покарання) у справі № 1-33/2004 від 02.11.2004, відмітив, зокрема, що за ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Верховенство права - це панування права в суспільстві.

Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема, норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості та ідеї права. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай, справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню.

Розглядаючи справу, суд серед іншого повинен з`ясувати чи є обраний позивачем спосіб захисту ефективним, тобто таким, що забезпечить реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду. Численна судова практика свідчить, що неефективний спосіб є самостійною підставою для відмови у задоволені позову. Зокрема, такий висновок міститься впостанові Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 № 916/1415/19.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника (п.5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Інакше кажучи, це дії, спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Такі способи мають бути доступними й ефективними (п.14 постанови Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 310/11024/15-ц).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06. 2018 у справі № 338/180/17 (п.57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (п. 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10. 2019 у справі № 910/3907/18, від 09.02.2021 у справі № 381/622/17 (п. 14).

Розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним. Так само не перешкоджає поданню відповідного позову закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину до моменту подання позову (постанова Верховного суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі № 906/1061/20 від 03.12.2021).

Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно п. 2 ч.2 ст.16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним. Пункт 4 ч.2 зазначеної статті визначає такий спосіб захисту як відновлення становища, яке існувало до порушення.

Отже, наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яке може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1ст.216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Метою проведення реституції є відновлення між сторонами такого собі statusquo у фактичному та правовому становищі, що існував до вчинення правочину, шляхом, так би мовити, абсолютного знищення юридичного значення будь-яких дій, що вчинялися суб`єктами - учасниками недійсного правочину.

Реституція - це спеціальний зобов`язальний спосіб захисту права власності, який може застосовуватися лише у випадку, коли предмет недійсного правочину станом на час вирішення відповідного питання перебуває в тієї сторони недійсного правочину, якій він і був переданий.

Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27.01. 2020 у справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. За своєю суттю ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим».

Тлумачення змісту ч. 1 ст. 216 ЦК України свідчить, що недійсний правочин не створює для сторін тих прав і обов`язків, які він мав створювати, а породжує лише передбачені законом наслідки, пов`язані з його недійсністю.

Такі юридичні наслідки під час виконання сторонами недійсного правочину поєднуються з реституційними, які полягають у поверненні в натурі кожною стороною одна одній, одержаного ними на виконання цього правочину.

Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину.

При цьому, якщо у позові не заявлено вимоги про застосування двосторонньої реституції, суд має розглянути питання щодо ефективності способу захисту в цілому, і якщо проведення двосторонньої реституції не відновить права позивача, а погіршить його становище, або взагалі є неможливим, то це є підставою для відмови у задоволення позову про визнання договору недійсним, адже невідворотнім наслідком такого задоволення є двостороння реституція (постанова Верховного Суду від 21.09.2021 у справі № 904/1907/15).

Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на час розгляду справи договір між сторонами є розірваним, оскільки ОСОБА_3 направила про це письмову заяву до закінчення місячного строку дії договору. Враховуючи те, що виконавець відмовився від розірвання договору достроково згідно п.3.2.1 договору, договір є розірваним згідно п. 3.1.

Крім того, суду не надано доказів на підтвердження виконання замовником п. 1.2. договору, тому за цим пунктом договір вважається розірваним за місяць до закінчення його дії, тобто 30.11.2024.

Разом з тим, виходячи з положень наведеного вище закону вбачається, що навіть за умови, що договір припинив свою дію, тобто фактично не існує, позивач має право звертатися з позовом про визнання його не дійсним.

При оцінці належності обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, необхідно враховувати його ефективність. Таким чином, вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Позивачі зазначають, що оспорюваний договір був підписаний нею під примусом, оскільки виконавець вимкнув світло у приміщенні, де проживає сім`я позивачів, що в свою чергу створило не аби які незручності. Виконавець пояснив ОСОБА_3 , що після підписання договору світло увімкнуть, що і сталося після підписання договору, що також підтвердили допитані у судовому засіданні свідки.

Згідно ч. 1 ст. 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Верховний суду постанові від 16.05.2019 у справі№ 442/158/18 нагадав, що для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини: факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; вчинення правочину проти своєї справжньої волі; наявність причинного зв`язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

Позивачами не надано доказів згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, що відповідач або третя особа мають повноваження або регулюють питання увімкнення світла у приміщенні, в якому проживає сім`я позивачів, тому такі доводи останніх щодо тиску через цю обставину є неспроможними, які і покази свідків.

Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі

№910/18600/19 наголосив, що особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Позивачами не надано доказів на підтвердження того, в чому полягав обман або умисел іншої сторони договору, тому доводи позивачів в цій частині суд також вважає неспроможними.

Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Позивачі не надали доказів того, що оспорюваний договірукладено без дотримання вимог ст. 203 ЦК України, а вади договору щодо строку його дії, наразі не мають юридичного значення та будь яких наслідків для обох сторін догов ору.

Із суті спору вбачається, що основною метою визнання не дійсним договору є те, що в останньому містяться положення щодо розміру за оплату поживання та сума боргу передбачені п.1.4, наявність якого заперечують позивачі.

Разом з тим, питання правового врегулювання підстав вселення та проживання позивачів у гуртожиток, а також встановлення наявності або відсутності заборгованості за надані комунальні або інші послуги, оплати послуг підлягають вирішенню в окремому порядку і незгода з наявністю заборгованості не може слугувати підставою для визнання не дійсним договору, який вже не існує. Крім того, будь яка заборгованість з позивачів не стягнута, а отже негативні наслідки такої умови договору під час його дії для позивачів не настали і фактично втратили свою актуальність після припинення дії такого договору, адже наявність пункту із зазначенням боргу не підтверджує факту його існування.

Наявність обов`язку по оплаті послуг, а також їх розмір підтверджується відповідними нормативно правовими актами та самим фактом наданих послуг на відповідній правовій підставі, а не пунктом у договорі, який припинив свою дію.

Враховуючи наведене суд вважає, що позивачами обраний неналежний спосіб захисту і такий спосіб міг бипогіршити становище позивачів, адже останні не надали доказів на підтвердження законного вселення та проживання у займаному приміщення в гуртожитку, а право позивачів на проживання було саме предметом оспорюваного договору і в разі якби мали місце підстави для визнання такого договору не дійсним, необхідно було б порушувати питання про застосування наслідків не дійсності, зокрема тих що визначені у предметі договору.

Суд вважає, що наразі у сторін виникла ситуація, коли останнім необхідно належним чином відповідно до діючих норм законодавства, зокрема профільного наказу МО України № 380 від 31.07.2018, тощо оформити право на зайняття приміщення у гуртожитку та узгодити оплату, її розмір, як за житлово - комунальні послуги так і оплату за проживання, яка не входить до комунальних послуг, що свою чергу вирішить відповідні проблемні питання та взаємні претензії сторін.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність доказів окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, у зв`язку з чим у задоволенні позову слід відмовити.

Судові витрати.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати в разі відмови в задоволенні позову покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись 1-13, 17, 18, 76-82, 89, 133, 137, 141, 242, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354 ЦПК України, ст. ст. 15, 16, 203, 230, 231 ЦК України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні ОСОБА_4 , ОСОБА_3 до Державного підприємства МО України «Укрвійськбуд», третя особа: філія 135 ЗБК ДП МО України «Укрвійськбуд», про визнання договору не дійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Головуючий: