ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2025 року

м. Черкаси

Справа № 695/25/24
Провадження № 22-ц/821/94/25
категорія: 304090000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Василенко Л. І.,

суддів: Карпенко О. В., Новікова О. М.,

учасники справи:

позивач товариство з обмеженою відповідальністю «Фінфорс»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Пилипенка Ростислава Борисовича на заочне рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 08 липня 2024 року у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінфорс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, у складі: головуючого судді Ушакової К. М., повний текст рішення складено 12 липня 2024 року,

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2024 року ТОВ «Фінфорс» звернулось в суд з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 20.10.2021 між ТОВ «СС Лоун» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «СС Лоун» було укладено електронний кредитний договір 1656772-А.

Кредитний договір було укладено на підставі правил надання коштів в кредит ТОВ «СС Лоун», затверджених наказом ТОВ «СС Лоун» № 1406-1 від 14.06.2021.

Правила розміщені у вільному доступі на веб-сайті ТОВ «СС Лоун» і будь-яка особа, яка бажає одержати кредит, має можливість ознайомитися з цими та іншими документами перед укладанням кредитного договору.

Зазначає, що ТОВ «СС Лоун» свої зобов`язання перед ОСОБА_1 виконало належним чином, шляхом зарахування кредитних коштів в суму 20000 грн на її кредитну картку.

У встановлений термін 18.11.2021 відповідач свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконала. Додатковою угодою № 1 між позивачем та первісним кредитором строк кредитного договору було пролонговано на 30 календарних днів до 18.12.2021. Керуючись умовами кредитного договору та умовами додаткової угоди до кредитного договору від 19.12.2021, кредитний договір було автопролонговано, строк користування кредитом було продовжено на 20 календарних днів до 07.01.2022. У встановлений строк нової дати повернення кредиту 07.01.2022 відповідач не виконала свої боргові зобов`язання за кредитним договором, в зв`язку з чим, у неї виникла прострочена заборгованість перед ТОВ «СС Лоун» з яких: 20000 грн - тіло кредиту, 32855 грн - нараховані проценти.

Враховуючи невиконання відповідачем своїх боргових зобов`язань перед кредитором, 02.02.2022 між ТОВ «СС Лоун» та ТОВ «Фінфорс» було укладено договір факторингу № 0, згідно з умовами якого ТОВ «СС Лоун» відступив ТОВ «Фінфорс» права грошової вимоги за кредитним договором № 1656772-А від 20.10.2021 на загальну суму 52855 грн.

Про відступлення ТОВ «Фінфорс» права грошової вимоги за кредитним договором ТОВ «СС Лоун» повідомило відповідача шляхом направлення 02.02.2022 на її електронну адресу електронного листа.

Зазначає, що станом на день звернення до суду заборгованість відповідача перед позивачем не виконана і складає 52855 грн, з яких: 20000 грн - тіло кредиту, 32855 грн - нараховані проценти.

Просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінфорс» заборгованість за кредитним договором в розмірі 52855 грн, а також судові витрати та витрати на правову допомогу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Заочним рішенням Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 08 липня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінфорс» заборгованість за кредитним договором № 1656772-А від 20.10.2021 в розмірі 52855 грн.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінфорс» судові витрати у розмірі 2684 грн судового збору та 7000 грн витрат на правничу допомогу.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідачем не належно виконуються умови договору, тому позов є обґрунтованим та його необхідно задовольнити.

Щодо правової допомоги, то суд дійшов висновку, що позивач поніс судові витрати у даній справі, сплативши 7000 грн адвокату за надання йому професійної правничої допомоги.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Пилипенко Р. Б., вважаючи оскаржуване рішення необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати заочне рішення Золотоніського міськрайонного суду від 08 липня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити повністю у задоволенні позову ТОВ «Фінфорс».

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом не було вручено за адресою фактичного проживання ОСОБА_1 судову повістку про виклик в судові засідання у даній цивільній справі.

Зазначає, що за адресою вказаною в позові ОСОБА_1 упродовж останнього року взагалі не проживає, оскільки винаймає житло за іншою адресою, натомість у вказаному будинку періодично проживає її матір ОСОБА_2 , яка лише одного разу розписалася за отримання судової кореспонденції.

Крім того, вказана позивачем електронна адреса не є актуальною.

Вважає, що наявні в матеріалах справи поштові конверти із відміткою «за закінченням терміну зберігання» не можуть свідчити про повідомлення відповідача про дату й час судового засідання.

Зазначає, що до матеріалів справи не було долучено доказів понесених витрат на професійну правничу допомогу в сумі 7000 грн, а саме: детального розрахунку вартості наданих адвокатських послуг та акту приймання-передачі виконаних послуг на заявлену грошову суму гонорару та не доведено складність даної цивільної справи та пропорційність заявлених 7000 грн судових витрат змісту наданих юридичних послуг у малозначній справі.

Також зазначає, що позивачем не надано до матеріалів справи жодного належного і допустимого доказу укладення ТОВ «СС Лоун» з ОСОБА_1 кредитного договору № 1656772-А від 20.10.2021 шляхом його підписання із застосуванням електронного цифрового підпису чи інших засобів ідентифікації позичальника.

Зокрема, позивачем не надано копії електронного доказу вчинення ОСОБА_1 електронного цифрового підпису та підтвердження факту укладення вказаних правочинів.

Вказує, що у виписці по рахунку, яка надана АТ КБ «ПриватБанку» відсутні будь-які фінансові операції на суму 20000 грн із призначенням платежу: «зарахування кредитних коштів від ТОВ «СС Лоун» за умовами кредитного договору № 1656772-А» та не наведено одних реквізитів вказаного кредитора на номеру кредитної угоди.

Вважає, що до матеріалів справи не долучено жодного ґрунтованого розрахунку кредитної заборгованості із поденним нарахуванням процентів за користування кредитом за різними процентними ставками.

Вказує також, що в матеріалах справи відсутні докази про отримання відповідачем від ТОВ «СС Лоун» повідомлення про факт укладення відповідного договору факторингу від 02.02.2022.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

20.10.2021 між ТОВ «СС Лоун» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи ТОВ «СС Лоун» було укладено електронний кредитний договір 1656772-А. Кредитний договір було укладено на підставі Правил надання коштів в кредит ТОВ «СС ЛОУН», затверджених наказом ТОВ «СС Лоун» №1406-1 від 14.06.2021 (а.с. 51-52).

Пунктом 5.7 кредитного договору визначено, що сторони погодили, що у випадку несплати позичальником заборгованості за кредитом неоформлення продовження строку користування кредитом до запланованої дати повернення кредиту, цей договір вважатиметься автопролонгованим, а строк користування кредитом - подовженим на наступних умовах (а.с. 43).

Згідно з п. 5.7.1 кредитного договору, строк автопролонгації договору та продовження строку користування кредитом складає період часу з дати (дня), наступної за запланованою датою повернення кредиту (або новою запланованою датою повернення кредиту випадку оформлення продовження строку користування кредитом), і до спливу 20 (двадцяти) календарних днів включно (а.с. 43).

Пунктом 5.7.2 кредитного договору визначено, що в період автопролонгації діяла підвищена процентна ставка у розмірі 2,99 % (а.с. 43).

Відповідно до п. 5.8. кредитного договору, сторони погодили, що угода на автопролонгацію договору підписується позичальником одночасно з підписанням цього договору (а.с. 43).

Пунктом 6.6 кредитного договору визначено, що у разі застосування автопролонгації на суму кредиту (фактичний залишок суму кредиту) позичальника нараховується підвищена процентна ставка, яка становить 2.99 %, а за кожен день користування кредитом. Така підвищена процентна ставка нараховується починаючи з 1-го дня автопролонгації та діє до дня, зазначеного у відповідній угоді як нова узгоджена сторонами запланована дата повернення кредиту, та/або оформлення позичальником продовження строку користування кредитом на умовах цього договору (а.с. 43).

Пунктами 1.2-1.7 угоди до кредитного договору (автопролонгація), сторони узгодили, що в період автопролонгації позичальник сплачує кредитору проценти за підвищеною процентною ставкою в розмірі 2.9 9% від суми кредиту за кожен день користування кредитом (а.с. 43 зворот).

Додатковою угодою №1 вказаний договір було пролонговано на 30 днів до 18.12.2021 (а.с. 51-52).

Згідно з умовами кредитного договору та умовами додаткової угоди до кредитного договору від 19.12.2021 кредитний договір було автопролонговано строк користування кредитом було продовжено на 20 календарних днів до 07.01.2022 (а.с. 53).

Відповідно до наданої АТ КБ «ПриватБанк» виписки по рахунку ОСОБА_1 , 20.10.2021 зараховано переказ на картку у розмірі 20000 грн (а.с. 105-106).

Згідно з розрахунком заборгованості ТОВ «СС Лоун» в розмірі 52855 грн, з яких: 20000 грн - тіло кредиту, 32855 грн - нараховані проценти (а.с. 54).

02 лютого 2022 року між ТОВ «СС Лоун» та ТОВ «Фінфорс» було укладено договір факторингу № 0, згідно з умовами якого ТОВ «СС Лоун» відступив ТОВ «Фінфорс» права грошової вимоги за кредитним договором № 1656772-А від 20.10.2021 на загальну суму 52855 грн (а.с. 55-62).

Про відступленням ТОВ «Фінфорс» права грошової вимоги за кредитним договором ТОВ «СС Лоун» повідомило відповідача шляхом направлення на її електронну адресу електронного листа (а.с. 63).

Згідно з довідкою ТОВ «Фінфорс» від № 01/12-Ф від 01.12.2023 станом на 01.12.2023 заборгованість відповідача по кредитному договору від 20.10.2021 № 1656772-А перед ТОВ «Фінфорс» не виконана і складає: 52855 грн, з яких: 20000 грн - тіло кредиту, 32855 грн - нараховані проценти (а.с. 54).

Мотивувальна частина

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Пилипенко Р. Б. ставив питання про проведення судових засідань за його участі.

Відповідно до ч. 3 ст. 369 ЦПК України з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути апеляційні скарги, зазначені в частинах першій та другій цієї статті, у судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи.

Аналіз вказаних вище положень закону свідчить про те, що виклик учасників справи для надання пояснень у справі вирішується апеляційним судом з урахуванням встановленої необхідності таких пояснень.

При вивченні матеріалів даної справи, колегія суддів вважає, що відсутня необхідність у виклику осіб, які беруть участь у справі, у судове засідання для надання пояснень.

За таких обставин, апеляційний суд дійшов висновку про розгляд даної справи в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

Частина 3 ст. 3 ЦПК України передбачає, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 4 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч. 3 п. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Так, знайшли підтвердження доводи апеляційної скарги, стосовно неналежного повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції відповідачу направлялась кореспонденція за місцем її реєстрації: АДРЕСА_1 , однак матеріалами справи встановлено, що поштові конверти, які містили як судові повістки, так у позовну заяву та ухвалу про відкриття провадження, повертались до суду першої інстанції з позначкою «за закінченням терміну зберігання».

В Україні визнається і діє принцип верховенства права (ч. 1 ст. 8 Конституції України). Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (ч. 1 ст. 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ст. 2 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»).

Частиною 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи впродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Складовою частиною визначеного ст. 6 Конвенції права на справедливий суд є принцип рівності сторін, який передбачає, що кожній стороні має бути надана можливість представляти справу і докази в умовах, що не є суттєво гіршими за умови опонента.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема, принципів рівності та змагальності сторін.

У рішенні від 08 квітня 2010 року у справі «Гурепка проти України (№ 2)» (заява № 38789/04) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

У рішенні від 13 грудня 2011 року у справі «Трудов проти Росії» (заява № 43330/09) ЄСПЛ зауважив, що право на публічний розгляд, передбачене п. 1 ст. 6 Конвенції, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість брати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи.

Згідно з ч. 1-5 ст. 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Суд повідомляє учасників справи про дату, час і місце судового засідання чи вчинення відповідної процесуальної дії, якщо їх явка є не обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судові повідомлення здійснюються судовими повістками-повідомленнями. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно.

Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

У ч. 8 ст. 128 ЦПК України зазначено, що днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку; день отримання судом повідомлення про доставку судової повістки на офіційну електронну адресу особи; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції зазначив, що відповідач у судові засідання не з`явилась, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином.

Апеляційний суд в оцінці висновку суду першої інстанції про повідомлення відповідача про розгляд справи у суді першої інстанції врахував приписи ч. 8 ст. 128 ЦПК України та дійшов висновку, що повернення надісланої позовної заяви та повістки про виклик до суду з відміткою про такі причини повернення, як «за закінченням терміну зберігання», не є підтвердженням відмови названої сторони від одержання судової повістки чи про відсутність учасника справи за адресою, повідомленою суду, а отже, не свідчить про повідомлення такого учасника справи про судове засідання.

В оцінці спірних правовідносин суд зобов`язаний врахувати правовий висновок, викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 (провадження № 14-507цс18), в якій Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що повернення повістки про виклик до суду з відміткою про причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи.

У матеріалах справи немає доказів на підтвердження належного вручення позовної заяви та ухвали про відкриття провадження, отже процесуальні гарантії забезпечення справедливого розгляду справи стосовно відповідача порушені.

Оскільки представник відповідача в апеляційній скарзі зазначає, як довід апеляційної скарги, що справа була розглянута без її належного повідомлення, процесуальних документів та позовної заяви вона не отримувала, що є порушенням норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог.

Щодо суті позовних вимог, то апеляційний суд дійшов наступних висновків.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 ст. 639 ЦК України).

Абзац 2 ч. 2 ст. 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (п. 12 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про електронну комерцію»).

Відповідно до ч. 3 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію», електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч. 4 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію»).

Згідно з ч. 6 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом ч. 8 ст. 11 ЗУ «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ст. 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст. 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 ЗУ «Про електронну комерцію» визначає порядок підписання угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до ЗУ «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Статтею 12 ЗУ «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Отже, електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.

Положення ЗУ «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до ЗУ «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.

Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа (ст. 1 ЗУ «Про електронний цифровий підпис».

Електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 5 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про електронну комерцію»).

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного суду від 14 червня 2022 року у справі № 757/40395/20.

Таким чином, спірний договір між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. При цьому ОСОБА_1 через особистий кабінет на вебсайті позивача подала заявку на отримання кредиту за умовами, які вважала зручними для себе, та підтвердила умови отримання кредиту шляхом натискання відповідної кнопки, після чого ТОВ «СС Лоун» надіслало позивачу за допомогою засобів зв`язку одноразовий ідентифікатор, який відповідач і використала для підтвердження підписання кредитного договору, що укладення кредитного договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі відповідачки, цей правочин відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що всі ці дії вчинені від імені ОСОБА_3 невстановленими особами внаслідок шахрайських дій, матеріали справи не містять, зокрема, не були додані до апеляційної скарги.

Відповідно до укладеного між ТОВ «СС Лоун» та ОСОБА_3 кредитного договору № 1656772-А від 20.10.2021 позичальник ОСОБА_3 отримала грошові кошти у розмірі 20000 грн на умовах строковості, зворотності, платності.

Вказане підтверджується і випискою по рахунку за період з 19.10.2021 по 23.10.2023, яка була надана АТ КБ «ПриватБанк», з якої вбачається, що 20.10.2021 ОСОБА_3 зараховано переказ на суму 20000 грн.

Скаржником не спростовано походження вказаної суми коштів.

Отже, фактичні обставини справи на підставі поданих та досліджених судом доказів вказують на те, що ТОВ «СС Лоун» виконав свої зобов`язання, надавши позичальнику ОСОБА_3 кредитні кошти у розмірі 20000 грн, які прийняті позичальником від ТОВ «СС Лоун».

Розрахунок заборгованості за договором свідчить про те, що під час дії договору мало місце прострочення сплати позичальником платежів по кредиту та процентів за користування кредитом в рамках укладеного кредитного договору, із змінами та доповненнями до нього.

За період користування кредитом позичальником було сплачено 2985 грн.

Подаючи апеляційну скаргу, представником ОСОБА_3 не доведено належного повернення кредитних коштів у розмірі та на умовах, визначених вказаними договорами, презумпція правомірності яких не спростована.

За пред`явленим позовом новим кредитором ТОВ «Фінфорс» сума заборгованості за кредитним договором становить 52855 грн, з яких: 20000 грн заборгованість за тілом кредиту, 32855 грн - нараховані та несплачені проценти за користування кредитом за період з 20.10.2021.

В наданій позивачем довідці про розмір заборгованості від 02.02.2022 міститься детальний опис нарахування та розмір відсотків за користування кредитними коштами.

При цьому, слід зауважити, що згідно з угодою до кредитного договору № 1656772-А від 20.10.2021 (автопродовження) від 18.11.2021, сума кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, становить 52855 грн, а кінцевим строком повернення кредиту вказано 07.01.2022.

Разом з тим, із розрахунку (довідки) вбачається, що станом на 02.02.2022 сума заборгованості є незмінною, тобто після 07.01.2022 відсотки чи будь-які інші платежі за кредитом не нараховувались.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

За змістом ст. 526, ч. 1 ст. 530, ст. 610 та ч. 1 ст. 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що позичальник ОСОБА_1 взяті не себе зобов`язання не виконала, у передбачений в договорі строк грошові кошти (суму кредиту) та нараховані проценти за користування кредитом не повернула, унаслідок чого виникла заборгованість, що складається із суми тіла кредиту 20000 грн та процентів за користування позикою в межах строку кредитування в сумі 32855 грн, а всього 52855 грн.

Як було встановлено, вимога кредитора щодо стягнення процентів за користування кредитом не виходить за межі визначеного сторонами договором строку кредитування, а тому зазначена у доводах апеляційної скарги судова практика Верховного Суду висловлена, зокрема, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18 про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч. 2 ст. 1050 ЦК України, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

Твердження відповідача щодо незрозумілості застосування підвищеної процентної ставки в розмірі 2,99 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом, а також те, що такий розмір ставки суперечить умовам договору, є безпідставними, спростовуються сукупністю досліджених при розгляді справи доказів, з огляду на таке.

Згідно з п. 6 розд. IV ЗУ «Про споживче кредитування» визначено, зокрема, що забороняється збільшення процентної ставки за користування кредитом з інших причин, ніж передбачені ч. 4 ст. 1056-1 ЦК України, у разі невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит у період, зазначений у цьому пункті (у період з 1 березня 2020 року до припинення зобов`язань за договором про споживчий кредит, укладеним до тридцятого дня включно з дня набрання чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг», у тому числі того, строк дії якого продовжено після набрання чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг»).

Відповідно до ч. 4 ст.1056-1 ЦК України якщо інше не встановлено законом, у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитодавець самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, а в разі збільшення процентної ставки - поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки протягом 15 календарних днів, що настають за днем, з якого застосовується нова ставка.

Правовий аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що кредитодавець самостійно, з визначеною у кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором.

Відповідно до пп. 5.7.1.- 5.7.2. п. 5.7. кредитного договору сторони погодили, що у випадку несплати позичальником заборгованості за кредитом/неоформлення продовження строку користування кредитом до запланованої дати повернення кредиту, цей Договір вважатиметься автопролонгованим, а строк користування кредитом продовженим на наступних умовах: строк автопролонгацїі договору та подовження строку користування кредитом складає період часу з дати (дня), наступної за запланованою датою повернення кредиту (або новою запланованою датою повернення кредиту у випадку оформлення продовження строку користування кредитом), і до спливу 20 (двадцяти) календарних днів включно; у період автопролонгацїі діє підвищена процентна ставка у розмірі 2,99 % в день.

У випадку застосування автопролонгації строку дії договору та, відповідно, продовження строку користування кредитом, отриманого за акційною процентною ставкою, позичальник сплачує проценти за період з дня (дати) видачі кредиту і до запланованої дати за стандартною процентною ставкою. У такому випадку, нарахування процентів відбувається наступним чином: за період з дня (дати) видачі кредиту і до запланованої дати повернення кредиту, зазначеної у п. 2.6.3 цього договору, проценти перераховуються як різниця між стандартною процентною ставкою та акційною процентною ставкою. Таке перерахування відбувається у перший день дії автопролонгації п. 6.5 договору.

Встановлені колегією суддів апеляційного суду фактичні обставини справи свідчать про те, що нарахування позивачем (кредитором) підвищеної процентної ставки в розмірі 2,99 % здійснено відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором, що виключає на рівні акту цивільного законодавства застосування спеціального випадку, передбаченого п. 6 розд. IV ЗУ «Про споживче кредитування», зокрема, щодо заборони збільшення процентної ставки за користування кредитом.

Отже, розмір заборгованості ОСОБА_3 за кредитом від 20.10.2021 № 1655772-А, із змінами та доповненнями до нього, у розмірі 52855 грн підтверджується зібраними та дослідженими доказами у справі, тому вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості у вказаному розмірі є доведеною та підлягає задоволенню.

Щодо відступлення права вимоги слід зазначити наступне.

Факторинг це операція з переуступки першим кредитором прав вимоги боргу третьої особи другому кредитору з попередньою або наступною компенсацією вартості такого боргу першому кредиторові. Договір факторингу є одним із цивільно-правових договорів, за яким можуть передаватися права вимоги кредитора.

Тобто, у розумінні Цивільного процесуального Кодексу, це угода, яка дозволяє кредитору отримати від третьої особи суму в рахунок зобов`язань боржника (відступлення права грошової вимоги). По суті, це заміна кредитора в зобов`язанні.

Статтею 512 ЦК України визначено підстави заміни кредитора у зобов`язанні, зокрема п. 1 ч. 1 цієї статті передбачено, що кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.

За приписами ч. 1 ст. 517 ЦК України первісний кредитор у зобов`язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Первісний кредитор у зобов`язанні відповідає перед новим кредитором за недійсність переданої йому вимоги, але не відповідає за невиконання боржником свого обов`язку, крім випадків, коли первісний кредитор поручився за боржника перед новим кредитором (ч. 1 ст. 519 ЦК України).

Таким чином, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. В справах про визнання недійсними договорів про відступлення права вимоги судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу.

Верховний Суд у постанові від 14 червня 2023 року у справі № 755/15965/17 зазначив, що дійсність вимоги (суб`єктивного права) означає належність первісному кредитору того чи іншого суб`єктивного права та відсутності законодавчих або договірних заборон (обмежень) на його відступлення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 910/12525/20 зроблено висновок, що відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом зазначених норм, права кредитора у зобов`язанні переходять до іншої особи (набувача, нового кредитора), якщо договір відступлення права вимоги з такою особою укладений саме кредитором.

Згідно з ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до наведених вимог закону на підтвердження своїх вимог позивач надав суду належним чином засвідчені витяги з договору факторингу № 0 від 02.02.2022, укладений між ТОВ «Фінфорс» та ТОВ «СС Лоун», Реєстр грошових вимог до договору факторингу, який містять інформацію щодо предмета доказування.

Слід зазначити, що вказаний договір факторингу в судовому порядку оскаржений не був, є чинним, а отже право вимоги за договорами перейшло до ТОВ «Фінфорс» на законних підставах та має правове значення для позивача в частині погашення заборгованості на користь нового кредитора.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Підсумовуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Аналогічні висновки викладені Об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 14 вересня 2021 року у справі № 204/6564/19, від 09 листопада 2021 року у справі № 648/2776/20.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно п. 4 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п. 6 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Так, відповідно положень ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд під час вирішення питання про розподіл судових витрат може не тільки за наявності заперечення сторони проти розподілу витратна адвоката, а і за власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені ч. 3, ч. 5 та ч. 9 ст. 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Аналогічна позиція відображена в п. 119 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21

Також, у постанові Верховного Суду від 13 травня 2021 року у справі № 903/277/20 зазначено, що оцінка обґрунтованості, пропорційності витрат на професійну правничу допомогу з урахуванням обсягу наданих адвокатом послуг, складністю справи, беручи до уваги, зокрема критерії реальності понесення адвокатських витрат, розумності їхнього розміру, співмірності, а також підтвердження таких витрат належними та допустимими доказами вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин кожної справи.

Варто також зауважити, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено, чи тільки має бути сплачено. Дана позиція є усталеною і підтверджується численними постановами Верховного суду, зокрема, постановами Верховного Суду від 23 грудня 2021 року у справі №923/560/17, від 10 листопада 2021 у справі № 329/766/18, від 01 вересня 2021 у справі №178/1522/18.

З матеріалів справи вбачається, що позов було подано адвокатом Гурським Г. Ю.

В підтвердження наданих послуг було надано: ордер на надання правничої допомоги з адвокатом Гурським Г. Ю., Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю, додаток до договору про надання правової допомоги від 20.02.2023, де міститься детальний перелік робіт та їх вартість, за яким загальна сума витрат на правничу допомогу складає 7000 грн, та платіжну інструкцію від 30.11.2023 на 7000 грн.

Відтак, вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача понесених витрат є підставними та підлягають до задоволення у повному обсязі.

Тому, враховуючи співмірність складності справи обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, значимості таких дій у справі, виходячи з її конкретних обставин, заперечення скаржника щодо заявленого розміру витрат на адвоката, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що зазначені заявником витрати на правничу допомогу в розмірі 7000 грн слід зменшити до 3000 грн, що відповідатиме критерію реальності наданих адвокатських послуг, розумності їхнього розміру конкретним обставинам справи, з урахуванням її складності, необхідних процесуальних дій сторони.

Щодо судового збору, то враховуючи, що апеляційним судом хоч і задоволено частково апеляційну скаргу, проте ухвалено нове рішення про задоволення позову, тому слід стягнути із ОСОБА_3 на користь ТОВ «Фінфорс» 2684 грн судового збору за подачу позову, судовий збір за подачу апеляційної скарги слід залишити за ОСОБА_3 .

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Пилипенка Ростислава Борисовича - задовольнити частково.

Заочне рішення Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 08 липня 2024 року - скасувати.

Позов товариства з обмеженою відповідальністю «Фінфорс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінфорс» заборгованість за кредитним договором № 1656772-А від 20.10.2021 в розмірі 52855,00 грн.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінфорс» 3000 грн витрат на правничу допомогу та 2684 грн судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Текст постанови складено 05 лютого 2025 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: О. В. Карпенко

О. М. Новіков