КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2025 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 369/12334/23

номер провадження: 22-ц/824/5757/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Олешко Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Козира Сергія Володимировича на рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 грудня 2023 року у складі судді Пінкевич Н.С., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів.

Позовна заява мотивована тим, шо 08 листопада 2017 року між ОСОБА_2 , як покупцем, та ОСОБА_1 , як продавцем, було укладено попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири (далі - попередній договір), який посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В. та зареєстрований в реєстрі за №1018.

23 листопада 2018 року між сторонами укладено договір про внесення змін та доповнень до попереднього договору, згідно з пунктом 1 якого продавець у строк до 31 березня 2019 року зобов`язався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу, а покупець зобов`язувався прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_1 , збудованому на земельній ділянці площею 0,1009 га, кадастровий номер :03:006:0021, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 .

Позивачка вказувала, що згідно з пунктом 4 попереднього договору, на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу у розмірі 542 575 грн 00 коп. У пункті 5 попереднього договору сторони домовилися, що у випадку відмови (ухилення) продавця від продажу квартири у строк, передбачений попереднім договором, продавець повинен повернути покупцю одержану від нього суму авансу протягом одного місяця.

Зазначала, що у порушення умов попереднього договору продавець не передав у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу спірну квартиру як до 31 березня 2019 року, так і станом на день подання цієї заяви. Більш того, багатоквартирний житловий будинок, у якому має знаходитися квартира, не побудований та не введений в експлуатацію досі.

Оскільки відповідачка не виконує свій обов`язок щодо повернення авансу, то позивачка вважала, що цей аванс підлягає стягненню з відповідачки на її користь в судовому порядку разом з нарахованими трьома процентами річних та інфляційними втратами за весь час прострочення грошового зобов`язання по час ухвалення рішення відповідно до положень ч.2 ст.625 ЦК України.

Вказувала, що розшукати ОСОБА_1 для вручення вимоги про повернення авансу не вдається можливим, оскільки остання за місцем реєстрації не перебуває, на зв`язок не виходить, працівники офісу продажів житлового комплексу будь-яких контактів не надають.

З урахуванням наведеного, позивачка ОСОБА_2 просила стягнути із відповідачки ОСОБА_1 на свою користь авансовий платіж за попереднім договором у розмірі 542 575 грн 00 коп., три проценти річних за боргом, які обчислюються з дня його виникнення до дня прийняття рішення у справі, які станом на день подання позову складають 66 465 грн 44 коп., інфляційні втрати за боргом, які обчислюються з дня його виникнення до дня прийняття рішення у справі, які станом на день подання позову складають 259 893 грн 42 коп., а всього - 868 933 грн 86 коп.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 грудня 2023 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений аванс у розмірі 542 575 грн 00 коп., три проценти річних у сумі 75 142 грн 92 коп. та інфляційні втрати у розмірі 286 155 грн 48 коп.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 6 951 грн 47 коп. та витрати на професійну правову допомогу у розмірі 9 000 грн 00 коп.

Постановою Київського апеляційного суду від 03 липня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Козира С.В. задоволено частково. Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 грудня 2023 року скасовано. Матеріали справи № 369/12334/23 передано на розгляд до Господарського суду Київської області, у провадженні якого перебуває справа № 911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 .

Постановою Верховного Суду від 27 листопада 2024 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Андрєєва М.А. задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 03 липня 2024 року скасовано та передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд зазначив, що апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції від 11 грудня 2023 року та, передаючи справу на розгляд до господарського суду, керувався тим, що Господарський суд Київської області ухвалою від 14 лютого 2024 року відкрив провадження у справі № 911/2308/23 про неплатоспроможність ОСОБА_1 , а тому розгляд усіх майнових спорів, стороною у яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися виключно господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи. Однак суд апеляційної інстанції не врахував, що на момент звернення позивачки із позовом у серпні 2023 року, а також на час ухвалення судом першої інстанції рішення 11 грудня 2023 року та звернення з апеляційною скаргою, провадження у справі про банкрутство порушено не було. Тому з урахуванням положень процесуального закону, в апеляційного суду не було правових підстав, визначених ЦПК України, для скасування рішення суду першої інстанції, тим більше з посиланням на ст.378 ЦПК України.

В апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 - адвокат Козир С.В. просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким частково задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2 , стягнувши із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений аванс у розмірі 542 575 грн 00 коп., а в задоволенні решти її позовних вимог відмовити, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судове засідання судом першої інстанції проводилося без належного повідомлення відповідачки та її представника, а тому вони були позбавлені можливості прийняти участь у розгляді справи. Зазначає, що рішення суду не містить обґрунтування чому суд дійшов висновків щодо строків (термінів) виникнення грошового зобов`язання та визначення моменту прострочення.

Вказує, що стягнувши з відповідачки 3% річних та інфляційних втрат, суд першої інстанції не надав оцінку умовам попереднього договору щодо строку виконання грошового зобов`язання та відповідно визначенню моменту прострочення виконання такого зобов`язання, оскільки саме наявність прострочення грошового зобов`язання є підставою для застосування особливої міри відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання згідно положень ч.2 ст.625 ЦК України.

Звертає увагу, що суд першої інстанції не в повній мірі дослідив та з`ясував положення попереднього договору, які визначають строк виконання основного зобов`язання (пункту 5 попереднього договору). Стверджує, що суд безпідставно установив, що прострочення зобов`язання розпочалось з 01 травня 2019 року, оскільки жодна з подій, визначених пунктом 5 попереднього договору, з моменту його укладення і протягом його дії (до 31 березня 2019 року) не настала та позивачкою не направлялася відповідачці вимога про повернення сплаченого авансу, як до 31 березня 2019 року, так і після закінчення строку дії зобов`язань за попереднім договором до подачі позовної заяви.

Вказує, що суд не обґрунтував прийняте рішення про стягнення з відповідачки витрат на правову допомогу у розмірі 9 000 грн 00 коп., оскільки не досліджував та не перевіряв додані представником позивача докази щодо обсягу послуг, наданих адвокатом, не врахував складність справи та час, фактично витрачений адвокатом.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 - адвокат Андрєєв М.А. вказує на те, що посилання апелянта на те, що позивачем та відповідачем не було узгоджено строк для повернення позивачу сплаченого авансу після невиконання умов попереднього договору спростовуються матеріалами справи, а саме, змістом попереднього договору, який є чинним, відповідачем у судовому порядку вимоги про визнання його недійсним не заявлялися. Відтак попередній договір підлягає виконанню сторонами і відповідно створює для них відповідні правові наслідки. Доказів того, що станом на 31 березня 2018 року була можливість у відповідача укласти основний договір, а позивач ухилявся від цього, матеріали справи не містять.З урахуванням наведеного, представник позивачки просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідачка ОСОБА_1 та її представник - адвокат Козир С.В. в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені апеляційним судом завчасно шляхом доставлення судової повістки - повідомлення 06 січня 2025 року до електронного кабінету адвоката Козиря С.В., що підтверджується звітом про доставку вихідної кореспонденції Київського апеляційного суду (а.с.211).

Відповідно до ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

Згідно з п.2 ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи.

Відповідно до ч.5 ст.130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

За таких обставин, відповідачка ОСОБА_1 та її представник - адвокат Козир С.В. вважаються належним чином повідомленими про розгляд справи.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника позивачки - адвоката Анрєєва М.А., який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, враховуючи доводи відзиву на апеляційну скаргу та вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, які відповідно до ч.1 ст.417 ЦПК України є обов`язковими для суду апеляційної інстанції під час нового розгляду справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до ч.2 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства належить змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Положення цього конституційного принципу закріплені у ст.ст.12,13 ЦПК України, якими встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Повідомлення про судове засідання відноситься до елементу змагальності сторін та є обов`язком суду.

За змістом п.2 ч.1 ст.43 ЦПК України учасники справи мають право брати участь у судових засіданнях.

Порядок повідомлення учасників справи про дату, час і місце розгляду справи встановлений ст.ст.128-130 ЦПК України, про належне повідомлення особи про дату, час і місце судового засідання може свідчити розписка.

За змістом ч.2 ст.211, ч.2 ст.223 ЦПК України, про місце, дату і час судового засідання суд повідомляє учасників справи. Неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання, перешкоджає розгляду справи.

Неповідомлення судом учасників процесу про дату, час і місце судового засідання є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, частиною першою якої передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

В оскаржуваному рішенні суд першої інстанції зазначив, що у судове засідання представник відповідачки не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Письмовий відзив суду у встановлені строки не подав, причини неможливості подати такий відзив суду не повідомив.Ухвалу про відкриття провадження відповідач отримав ще 04 вересня 2023 року.

Відповідно до ч.6 ст.128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.

З матеріалів справи вбачається, що у судове засідання, призначене на 11 грудня 2023 року, на якому було ухвалено оскаржуване рішення, відповідачка ОСОБА_1 та її представник не з`явились.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь-докази (повістки, розписки, зворотні повідомлення про вручення судової повістки, тощо) на підтвердження того, що відповідачка чи її представник були належним чином повідомленими судом про судове засідання, призначене на 11 грудня 2023 року, в якому було ухвалене оскаржуване рішення суду.

Більше того, у справі відсутні дані про те, що судом першої інстанції вживалися заходи щодо повідомлення відповідачки чи її представника про судове засідання, призначене на 11 грудня 2023 року.

Суд першої інстанції на наведене уваги не звернув та розглянув справу за відсутності доказів належного повідомлення відповідачки про розгляд даної справи, чим позбавив її можливості скористатись наданими їй процесуальними правами, передбаченими нормами процесуального законодавства.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що та обставина, що сторона відповідачки отримала ухвалу про відкриття провадження ще 04 вересня 2023 року, не звільняла суд першої інстанції від передбаченого ч.2 ст.211 ЦПК України імперативного обов`язку повідомити відповідача про місце, дату і час судового засідання.

Відповідно до п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Таким чином недотримання судом першої інстанції норм процесуального права призвело до порушення права відповідачки на справедливий суд, що в силу п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції не може бути залишене в силі та підлягає скасуванню.

Вирішуючи позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів, колегія суддів вважає, що даний позов підлягає задоволенню частково з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 08 листопада 2017 року між ОСОБА_1 , як продавцем, та ОСОБА_2 , як покупцем, укладено попередній договір купівлі-продажу квартири, який засвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Дудкіною Н.В. та зареєстрований в реєстрі за №1018, на нотаріальному бланку НМТ 893910 (а.с.8-9).

Відповідно до пункту 1 попереднього договору сторони погодили, що відповідач у строк до 31 березня 2018 року зобов`язався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу, а покупець зобов`язувався прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_3 , загальною площею 44,3 кв.м, секція № 1 у багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1009 га, кадастровий номер :03:006:0021, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 та підключеному до центральних комунікацій, у порядку та на умовах, передбачених відповідно цим та основним договором.

У пункті 3 попереднього договору сторони домовились про такі умови основного договору: продавець зобов`язується збудувати на земельній ділянці площею 0,1009 га, кадастровий номер :03:006:0021, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 житловий будинок до 31 березня 2018 року, в якому буде розташовуватись вищезазначена квартира; договір купівлі-продажу квартири має бути нотаріально посвідчений не пізніше 31 березня 2018 року; ціна продажу 542 675 грн 00 коп., що на день укладення договору еквівалентно 20 226,00 доларів США.

Відповідно до пункту 4 попереднього договору, при укладенні цього договору на підтвердження намірів сторін покупець передав, а продавець прийняв передоплату у вигляді авансу у розмірі 542 575 грн 00 коп. Залишок суми у розмірі 100 грн 00 коп. покупець зобов`язаний сплатити до 31 березня 2018 року.

Згідно з пунктом 5 попереднього договору сторони домовилися, що у випадку відмови (ухилення) відповідача від продажу квартири у строк, передбачений попереднім договором, він повинен повернути позивачу одержану від нього суму авансу у розмірі 542 575 грн 00 коп. протягом одного місяця.

23 листопада 2018 року між позивачкою та відповідачкою укладено договір про внесення змін та доповнень до попереднього договору від 08 листопада 2017 року.

У відповідності до внесених змін до пункту 1 попереднього договору, продавець у строк до 31 березня 2019 року зобов`язався передати у власність покупця з укладенням договору купівлі-продажу, а покупець зобов`язується прийняти і оплатити квартиру АДРЕСА_4 , загальною площею 44,3 кв.м, в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельній ділянці площею 0,1009 га, кадастровий номер :03:006:0021, що знаходиться у АДРЕСА_2 . Інші умови попереднього договору залишені без змін (а.с.10).

Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч.1 ст.202 ЦК України).

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина 1 ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до ст.635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.

Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору.

Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладено протягом строку (у термін), встановлений попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.

Відповідно до ч.1 ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст.638 ЦК України).

Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства (ст.526 ЦК України).

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч.1 ст.530 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України).

За вимогами ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.

У відповідності до положень ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Так, у справі встановлено, що основний договір між сторонами не був укладений, будинок не збудований. Дана обставина також підтверджена і наявними фото з місця будівництва, з яких вбачається повне зупинення будівництва, відсутність як будівельників, так і будівельної техніки.

При цьому, відповідачка не заперечувала тих обставин, що основний договір між сторонами не був укладений і будинок не збудований.

Матеріали справи також не містять доказів того, що станом на кінцеву обумовлену сторонами в попередньому договорі дату виконання зобов`язань (31 березня 2019 року) у відповідачки була можливість укласти основний договір, а позивачка ухилялась від цього.

При цьому, відсутність вини у неукладенні договору купівлі-продажу правового значення не мають та не можуть бути підставою для звільнення відповідачки від обов`язку повернути сплачений за попереднім договором аванс, оскільки чинним законодавством не передбачено залишення авансу або його частини у сторони попереднього договору у випадку неукладення основного договору.

В силу положень ч.3 ст. 635 ЦК України припиняються зобов`язання сторін укласти основний договір, що унеможливлює спонукання до укладення основного договору в судовому порядку, виконання обов`язку в натурі чи виникнення основного договірного зобов`язання як правової підстави для виникнення у набувача права власності на майно. Проте припинення зобов`язання за попереднім договором не звільняє сторін від відповідальності, зокрема, передбаченої умовами попереднього договору, за порушення, вчинене під час його дії (див.: постанови Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 551/980/19 та від 15 липня 2020 року у справі № 205/5667/16-ц).

За змістом вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже враховуючи, що між сторонами була досягнута домовленість щодо купівлі-продажу квартири і позивачка у рахунок попередньої оплати вартості зазначеного нерухомого майна передала відповідачці 542 575 грн 00 коп., як авансовий платіж в рахунок сплати вартості об`єкту нерухомого майна, однак основний договір купівлі-продажу не був укладений, то колегія суддів приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачки на користь позивачки фактично переданих відповідачці коштів у сумі 542 575 грн 00 коп., які є авансом.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах від 27 травня 2020 року в справі № 757/76875/17-ц, від 30 жовтня 2019 року в справі № 523/15764/16-ц, від 30 січня 2019 року в справі № 461/5297/16-ц, від 1 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18, від 13 січня 2021 року у справі № 686/6823/14 та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року в справі № 296/10217/15-ц (провадження №14-727цс19).

При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що в апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Козир С.В.фактично погодився із стягненням з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплаченого авансу в розмірі 542 575 грн 00 коп.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат у порядку ст.625 ЦК України за прострочення виконання грошового зобов`язання, колегія суддів виходить із такого.

Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК Україниборжник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Установивши, що ОСОБА_1 не виконала своїх зобов`язань за попереднім договором купівлі-продажу квартири від 08 листопада 2017 року, апеляційний суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з неї отриманого авансу з урахуванням трьох процентів річних та інфляційних втрат за весь час прострочення грошового зобов`язання.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що умовами договору чітко не вказаний строк повернення авансу у випадку невиконання умов договору, а тому обов`язок з їх повернення згідно з ч.2 ст.30 ЦК України не настав, що виключає можливість стягнення коштів за прострочення виконання зобов`язання на підставі ч.2 ст.625 ЦК України, є необґрунтованими та відхиляються колегією суддів.

Так пунктом 5 попереднього договору купівлі-продажу квартири, з урахуванням його зміни, сторони чітко передбачили, що у випадку невиконання продавцем обов`язку з продажу квартири у строк, передбачений цим договором (до 31 березня 2019 року), продавець повинен повернути покупцю одержану від нього всю суму авансового платежу протягом одного місяця.

Отже прострочення грошового зобов`язання почалося з 01 травня 2019 року (31 березня 2019 року + 1 місяць).

Твердження скаржника про відсутність встановленого строку виконання зобов`язання і необхідності застосування положення ч.2 ст.530 ЦК України, коли зобов`язання виникає з моменту пред`явлення вимоги, є хибними та ґрунтуються на неправильному тлумаченні як умов договору, так і норм матеріального права.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи представником ОСОБА_2 - адвокатом Андрєєвим М.А. здійснено розрахунок трьох процентів річних та суми інфляційних збитків.

Формула цього розрахунку узгоджується із вимогами чинного законодавства та узгоджується з усталеною практикою Верховного Суду із цього питання. При цьому відповідачкою на спростування проведеного представником позивачки розрахунку щодо розміру трьох процентів річних, інфляційних збитків не долучено будь-яких доказів, не подано інший контррозрахунок.

У позовній заяві ОСОБА_2 просила стягнути із ОСОБА_1 на свою користь, зокрема, три проценти річних та інфляційні втрати за період з дня виникнення боргу і по час ухвалення судового рішення.

Рішення судом першої інстанції було ухвалено 11 грудня 2023 року.

Оскільки за змістом ч.1 ст. 13, ч.1 ст. 367 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених особою вимог, а суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, то стягненню з відповідачки на корись позивачки підлягають три проценти річних та інфляційні втрати, які розраховано з дня виникнення боргового зобов`язання (01 травня 2019 року) і по на день ухвалення рішення судом першої інстанції (11 грудня 2023 року).

Так, розрахунок трьох процентів річних здійснюється за формулою: Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості (542 575 грн), Д - кількість днів прострочення (з 01 травня 2019 року до 11 грудня 2023 року = 1 685 днів).

Таким чином сума трьох відсотків річних становить 75 142 грн 92 коп. (542575 x 3 % x 1685 : 365 : 100).

В свою чергу інфляційні втрати за період з 01 травня 2019 року до 11 грудня 2023 року розраховуються за формулою ІІС = ( ІІ1 : 100 ) x ( ІІ2 : 100 ) x ( ІІ3 : 100 ) x ... ( ІІZ : 100 ), ІІ1 - індекс інфляції за перший місяць прострочення, ІІZ - індекс інфляції за останній місяць прострочення. (100,7:100) х (99,5:100)х(99,4:100) х (99,7: 100) х (100,7:100) х (100,7:100)х(100,1:100) х (99,8: 100) х (100,2: 100) х (99,7: 100) х (100,8: 100) х (100,8: 100) х (100,3:100) х (100,2: 100) х (99,4: 100) х (99,8: 100) х (100,5: 100) х (101,0: 100) х (101,3:100) х (100,9 : 100) х (101,3: 100) х (101,0: 100) х (101,7: 100) х (100,7: 100) х (101,3: 100) х (100,2: 100) х (100,1: 100) х (99,80 : 100) х (101,20 : 100) х (100,90 : 100) х (100,80 : 100) х (100,60 : 100) х (101,30 : 100) х (101,60 : 100) х (104,50 : 100) x (103,10 : 100) x (102,70 : 100) x (103,10 : 100) x (100,70 : 100) x (101,10 : 100) x (101,90 : 100) x (102,50 : 100) x (100,70 : 100) x (100,70 : 100) x (100,80 : 100) x (100,70 : 100) x (101,50 : 100) x (100,20 : 100) x (100,50 : 100) x (100,80 : 100) x (99,40 : 100) x (98,60 : 100) x (100,50 : 100) x (100,80 : 100) x (100,50 : 100) = 1.52740263. Інфляційне збільшення: 542575 x 1.52740263- 542575 = 286 155 грн 48 коп.

Тобто, інфляційні втрати за період з 01 травня 2019 року до 11 грудня 2023 року складають 286 155 грн 48 коп.

Враховуючи, що відповідачка грошові кошти (аванс) не повертає, у зв`язку з цим допустила прострочення грошового зобов`язання, починаючи з 01 травня 2019 року, тому наявні правові підстави для стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 трьох відсотків річних в розмірі 75 142 грн 92 коп. та інфляційних втрат в розмірі 286 155 грн 48 коп.

Оскільки в позові ОСОБА_2 просила стягнути з ОСОБА_1 три проценти річних та інфляційні втрати, починаючи з 01 квітня 2019 року, а при розгляді справи встановлено, що за умовами укладеного між сторонами договору відповідачка вважається такою, що допустила прострочення грошового зобов`язання, прочинаючи з 01 травня 2019 року, то позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення із ОСОБА_1 передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України компенсаційних виплат підлягають задоволенню частково.

З наведених вище підстав позов ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково.

Згідно з ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

У позовній заяві ОСОБА_2 просила стягнути із ОСОБА_1 на свою користь витрати на професійну правову допомогу у розмірі 9 000 грн 00 коп.

Згідно зі ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.3 ст. 141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною 8 ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підтвердження заявленого в позовній заяві клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу ОСОБА_2 додала до позову ордер на надання правничої допомоги від 04 серпня 2023 року, серія ВІ №1159380, згідно з яким адвокат Андрєєв М.А. на підставі договору про надання правової допомоги №040823 від 04 серпня 2023 року має право надавати ОСОБА_2 правову допомогу в Києво-Святошинському районному суді Київської області, а також надала свідоцтво адвоката Андрєєва М.А. про право на заняття адвокатською діяльністю, серія ПТ №4107, видане 04 жовтня 2022 року Радою адвокатів Полтавської області.

Відповідно до вимог ст.ст.76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи що Жуковською Н.В. не надано до суду першої інстанції ні договору про надання правової допомоги №040823 від 04 серпня 2023 року, укладений між нею та адвокатом Андрєєвим М.А., ні детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, ні доказів здійснених витрат, необхідних для надання правничої допомоги, то в силу вказаних вище приписів процесуального закону, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 9 000 грн 00 коп., за недоведеністю цих витрат.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачка ОСОБА_2 за подання позовної заяви сплатила судовий збір у розмірі 6 951 грн 47 коп., що підтверджується квитанцією від 05 серпня 2023 року.

Оскільки колегія суддів скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2 ,то понесені ОСОБА_2 витрати, пов`язані з оплатою судового збору, підлягають стягненню із ОСОБА_1 на її користь.

Керуючись ст.ст.374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Козиря Сергія Володимировича задовольнити частково.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 грудня 2023 рокускасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення коштів задовольнити частково.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 сплачений аванс у розмірі 542 575 (п`ятсот сорок дві тисячі п`ятсот сімдесят п`ят)грн 00 коп., три проценти річних у сумі 75 142 (сімдесят п`ять тисяч сто сорок дві) грн 92 коп. та інфляційні втрати у розмірі 286 155 (двісті вісімдесят шість тисяч сто п`ятдесят п`ять) грн 48 коп.

У задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_2 відмовити.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір у розмірі 6 951 грн 47 коп.

У задоволенні клопотання ОСОБА_2 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 05 лютого 2025 року.

Головуючий

Судді: