ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1087/25 Справа № 201/4997/24 Суддя у 1-й інстанції - Наумова О. С. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Петешенкової М.Ю.,

суддів Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Лопаковій А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2024 року

у справі за позовом Українського державного університету науки і технологій до ОСОБА_2 про виселення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2024 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом до ОСОБА_2 про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщення в гуртожитку та виселення останньої зі спірною адреси, обґрунтовуючи це тим, що 07 лютого 2019 року на підставі рішення спільного засідання адміністрації та профкому Українського державного університету науки і технологій від 04 лютого 2019 року, протоколу №45 ОСОБА_3 з сім`єю із 2 осіб виданий ордер №7 на службове жиле приміщення - квартиру АДРЕСА_1 .

27 вересня 2020 року наказом №115-ос від 21 вересня 2020 року ОСОБА_3 звільнено з посади завідуючої відділом Науково-дослідної частини Українського державного університету науки і технологій за власним бажанням. Після чого з вказаної службової квартири виїхав та знявся з реєстрації чоловік відповідача ОСОБА_4 та на даний час у квартирі ані відповідач, ані її колишній чоловік не проживають понад 6 місяців, про що складено Акт встановлення факту не проживання.

Позивач зазначає, що до звернення до суду з даним позовом відповідачу було направлено вимогу про виселення з службового жилого приміщення у зв`язку із закінчення трудових правовідносин, тому вважає, що службове житло має бути повернуто для того, щоб в ньому проживали інші працівники.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2024року позов Українського державного університету науки і технологій задоволено.

Визнано ОСОБА_2 такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою АДРЕСА_1 , із зняттям її з реєстраційного обліку місця проживання за вказаною адресою. Виселено ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 .

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь Українського державного університету науки і технологій судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 6056 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач, в силу умов Договору №1 від 01 червня 2013 року, укладеного між Дніпропетровським національним університетом залізничного транспорту ім. академіка В. Лазаряна та ОК «Житлово-будівельний кооператив профспілки Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту», додаткової угоди №2 від 28 травня 2015 року до договору №1 від 01 червня 2013 року, Договору щодо розподілу квартир та нежитлових приміщень від 15 грудня 2014 року до договору №1 від 01 червня 2013 року та інформації Фонду державного майна України від 09 травня 2024 року, має право вимоги до відповідача, як власник спірного майна, який володіє спірним майном на праві господарського відання. Враховуючи, що відповідач звільнена за власним бажанням з роботи, де їй надавався ордер на займання службового житла, вона втратила право користування житловим приміщенням та підлягає виселенню на підставі ст. 316,317,319,321,391 ЦК України, ст. 116,125 ЖК України.

Не погодившись з таким рішення суду, ОСОБА_1 через свого представника адвоката Колбасенка О.О. звернулася з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги відсутність в Державному реєстрі прав власності відомостей про право власності позивача на спірну квартиру, а наведені у судовому рішенні договори з додатковими угодами, не є підтвердженням такого права власності, тому, на думку скаржника, позивач не має права вимоги до відповідача. Разом з цим зазначила, що позивачем не доведено наявності будь-якої черги працівників, які можуть претендувати на проживання у спірному житловому приміщенні, щоб свідчило про нагальну суспільну необхідність такого службового житла.

Позивач своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористався та відзиву на апеляційну скаргу не подавав, але, в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзивів на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з таких підстав.

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Дніпровської міської ради від 24 листопада 2016 року включено до числа службових приміщень квартири АДРЕСА_2 .

Як вбачається із Витягу з протоколу №45 від 04 лютого 2019 року спільного засідання адміністрації та профкому Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту ім. академіка В. Лазаряна вирішено надати службове житло на однокімнатну службову квартиру АДРЕСА_1 , на 6-му поверсі загальною площею 48,2 кв.м., житловою 19,3 кв.м. ОСОБА_3 на сім`ю із двох чоловік, в тому числі ОСОБА_4 - чоловіку.

Згідно Статуту Українського державного університету науки і технологій, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 29 серпня 2022 року № 768, відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 31 березня 2021 року № 258-р «Про утворення Українського державного університету науки і технологій» Університет є правонаступником всього майна, прав та обов`язків Дніпровського національного університету залізничного транспорту імені академіка В.Лазаряна та Національної металургійної академії України.

07 лютого 2019 року ОСОБА_3 з сім`єю з 2 чоловік видано ордер на службове приміщення №7 Дніпропетровським національним університетом залізничного транспорту ім. академіка В.Лазаряна на службову квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 8).

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: кв. АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 29 травня 2024 року №704, згідно реєстру територіальної громади ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 з 27 лютого 2019 року по теперішній час.

Згідно Витягу з наказу Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту ім. академіка В. Лазаряна від 21 вересня 2020 року №115-ос ОСОБА_3 звільнено 27 вересня 2020 року за власним бажанням, у зв`язку зі вступом до аспірантури (а.с. 16).

Також судом встановлено, що згідно свідоцтва про зміну імені, ОСОБА_3 змінала прізвище на ОСОБА_1 від 19 серпня 2021 року, виданого Соборним відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро).

Згідно картки платника податків ОСОБА_1 присвоєно реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків: НОМЕР_1 .

Надані позивачем довідки комунальних служб, зокрема, ДТЕК Дніпровські електромережі, Дніпровської філії Газмережі, акт звіряння ТОВ «Дніпровські енергетичні послуги», стосуються споживача послуг ОСОБА_1

29 грудня 2024 року Актом про встановлення факту не проживання, комісією адміністрації університету та сусідів встановлено, що в період з 01 листопада 2023 року по 29 лютого 2024 року користувач ОСОБА_1 не проживає у кв. АДРЕСА_1 , у нічний час світло в квартирі не вмикається, протягом дня, звуків побутових приладів чи звуків спілкування людей не має, вікна квартири не прибираються, комунальними послугами не користується.

Також суд першої інстанції зазначив, що матеріали справи містять лист Українського державного університету науки і технологій від 14 листопада 2023 року, яким ОСОБА_3 повідомлено про звільнення службової квартири, у зв`язку зі звільненням (а.с. 21).

Суд встановив, що ОСОБА_2 на час отримання ордеру на спірне службове житло перебувала у трудових відносинах з Дніпропетровським національним університетом залізничного транспорту ім. академіка В. Лазаряна, а 27 вересня 2020 року була звільнена за власним бажанням, у зв`язку зі вступом до аспірантури, та з цих підстав втратила право користування зазначеним службовим житлом.

В матеріалах справи міститься Договір №1 від 01 червня 2013 року, укладений між Дніпропетровським національним університетом залізничного транспорту ім. академіка В. Лазаряна та ОК «Житлово-будівельний кооператив профспілки Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту».

За змістом вказаного договору, зокрема п.2.1., предметом договору є діяльність Сторін з організації проектування, будівництва введення в експлуатацію кооперативного житлового 10-ти поверхового будинку на 173 квартири загальною площею 11 600 кв.м., на земельній ділянці за адресою АДРЕСА_4 .

Згідно п. 6.1. додаткової угоди №2 від 28 травня 2015 року до договору №1 від 01 червня 2013 року, у місячний термін з часу введення Об`єкту в експлуатацію (реєстрації декларації) Сторони, відповідно до цього Договору, укладають Договір щодо розподілу квартир та нежитлових приміщень (або Акт розподілу).

Договором щодо розподілу квартир та нежитлових приміщень від 15 грудня 2014 року до договору №1 від 01 червня 2013 року, на підставі п. 6.1, 6.5. №1 від 01 червня 2013 року, що укладений між Дніпропетровським національним університетом залізничного транспорту ім. академіка В. Лазаряна та ОК «Житлово-будівельний кооператив профспілки Дніпропетровського національного університету залізничного транспорту», дійшли згоди про розподіл квартир та нежитлових приміщень об`єкту «Багатоквартирний житловий будинок з вбудованими приміщеннями» по вулЛазаряна, 22 (Жовтневий район).

Згідно пунктів 4, 5 Договору щодо розподілу квартир та нежитлових приміщень від 15 грудня 2014 року до договору №1 від 01 червня 2013 року, Сторони дійшли згоди, що квартири виділені згідно цього розподілу Університету є безкоштовними і Університет на свій розсуд розпоряджається цими квартирами. Кооператив до оформлення прав власності на кватири передає на баланс Університету Об`єкт будівництва та гарантує, що всі члени Кооперативу укладуть угоди щодо експлуатації та обслуговування будинку з підрозділом Університету «Житло» відповідно до діючого законодавства.

За відомостями, що містяться в інформаційних довідках з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №354561848 від 15 листопада 2023 року та №385827093 від 07 липня 2024 року, право власності на кв. АДРЕСА_1 не зареєстровано.

При цьому, судом встановлено, що будинок АДРЕСА_4 є нерухомим майном державної власності, яке закріплене за Українським державним університетом науки і технологій на праві господарського відання, що підтверджується інформацією Фонду державного майна України від 09 травня 2024 року та витягом з Єдиного реєстру об`єктів державної власності.

Колегія суддів відзначає, що, задовольняючи позов, суд першої інстанції вірно дійшов правомірного висновку про порушене права позивача, яке належить до захисту шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування спірним житловим приміщенняи, а також її виселення зі спірної адреси у зв`язку із звільнення її з роботи, адже таке житлове приміщення видавалось їй на період роботи у позивача.

Колегія суддів повністю погоджується з цим та зазначає наступне.

Відповідно до ст. 316 ЦК України право власності це - право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

У свою чергу ст. 41 Конституції України та ст. 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, зокрема житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав (постанови Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 388/700/16-ц, провадження № 61-35950св18, від 25 березня 2021 року у справі № 738/1054/19, провадження № 61-9422св20, від 24 травня 2023 року у справі № 752/27110/21, провадження № 61-358св23).

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно із положеннями статті 124 ЖК Української РСР робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією підлягають виселенню зі службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення.

Згідно пункту 34 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській PCP затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року № 37 (яке є чиним), робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Виселення провадиться в судовому порядку.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №653/1096/16-ц пунктом 61 визначено, що службове житло надається тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов?язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що особливість права користування службовим житлом на підставі ордеру полягає, зокрема, у тому, що житло надається у зв`язку зі службовими відносинами, тимчасово, до настання певних умов. Особа, яка користується службовим житлом, усвідомлює, що після припинення її правовідносин з роботодавцем вона зобов`язана звільнити надане ним житлове приміщення у відповідності до статті 124 ЖК України.

Відтак, суд першої інстанції правомірно наголосив, що виселення особи зі службового житла після припинення трудових правовідносин із роботодавцем переслідує легітимну мету у розумінні статті 8 Конвенції. Втручання у право на повагу до житла відповідача буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі, вичерпний перелік яких наведений у пункті другому статті 8 Конвенції.

З такими висновками суду першої інстанції повністю погоджується і колегія суддів, адже, припинивши трудові відносини з позивачем, відповідачеві належить і звільнити житлове приміщення, надане їй на період роботи, а зворотнього скаржником не доведено.

Вирішуючи питання про «необхідність у демократичному суспільстві» виселення відповідача зі службового житла, суд вірно надав оцінку тому, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого заходу та чи буде таке втручання у право особи на житло пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Доводи скаржника щодо ненадання позивачем переліку осіб, які претендують на службове житло, зокрема, в спірній квартирі, колегія суддів до уваги не приймає, оскільки це не є предметом спору щодо доведеності існування у позивача такої черги працівників, які можуть претендувати на заселення у службове житло, натомість, предметом цього спору є саме доведеність наявності нагальної суспільної необхідності у позивача, як розпорядника спірного майна, для виселення відповідачки з службової квартири з моменту, коли перестали існувати правові підстави для користування нею службовим житлом. Навіть якщо власник службового житла не висловив вимогу звільнити це житло, проживання у ньому після припинення трудових правовідносин з роботодавцем не свідчить про законність його використання особою, якій воно було надане на час існування вказаних правовідносин. Службове житло надається тимчасово, допоки з роботодавцем, який надав це житло, її пов`язують трудові правовідносини. Після їх припинення службове житло має бути повернене роботодавцю для того, щоб у ньому мали можливість проживати інші працівники. Така позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18).

Відповідно до положень ст. 316,317,319,321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 136 ГК України право господарського відання є речовим правом суб`єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб`єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства. Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності. Суб`єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 70 Закону України «Про вищу освіту» матеріально-технічна база закладів вищої освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші матеріальні цінності. Відповідно до законодавства та з урахуванням організаційно-правової форми закладу вищої освіти з метою забезпечення його статутної діяльності засновником (засновниками) закріплюються на основі права господарського відання або передаються у власність будівлі, споруди, майнові комплекси, комунікації, обладнання, транспортні засоби та інше майно. Повноваження засновника (засновників) закладу вищої освіти щодо розпорядження державним майном у системі вищої освіти здійснюються відповідно до законодавства. Майно закріплюється за державним або комунальним закладом вищої освіти на праві господарського відання і не може бути предметом застави, а також не підлягає вилученню або передачі у власність юридичним і фізичним особам без згоди засновників закладу вищої освіти та вищого колегіального органу самоврядування закладу вищої освіти, крім випадків, передбачених законодавством.

Заклад вищої освіти у порядку, визначеному законом, та відповідно до статуту має право використовувати майно, закріплене за ним на праві господарського відання, у тому числі для провадження господарської діяльності, передавати його в оренду та в користування відповідно до законодавства (пункт 3 частини третьої статті 70 Закону України «Про вищу освіту»). Такі висновки виклав Верховний Суд у своїй постанові від 10 квітня 2024 року у справі №444/3738/21, провадження № 61-16800св23.

Ефективним способом захисту порушеного права є саме пред`явлення вимоги про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження належним майном шляхом виселення. До таких висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 16 серпня 2023 року у справі № 466/11778/21.

Колегія суддів наголошує, що суд першої інстанції вірно зазначив, що у відповідача не було підстав для застосування принципу правомірних очікувань щодо продовження проживання за спірною адресою у службовому житлі, оскільки їй було надано ордер на службове житлове приміщення саме на строк дії трудових відносин.

За таких обставин, суд першої інстанції правомірно дійшов висновку, що ОСОБА_1 підлягає виселенню із службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення, оскільки: припинено трудові відносини; особа не віднесена до категорії осіб, які не можуть бути виселені зі службового приміщення без надання іншого жилого приміщення; службове жиле приміщення надавалося на час роботи.

Статтею 398 ЦК України передбачено, що право володіння виникає як на підставі договору з власником, або особою, якій майно було передано власником, а також в інших випадках, передбачених законом.

Тобто, володіння - це фактичне, фізичне панування над майном, яке передбачає повний фізичний контроль його власника чи законного володільця.

Відсутність у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису про позивача, як власника службової квартири, не впливає на обсяг прав позивача.

Доводи скаржника щодо відсутності реєстрації права власності на спірну квартиру колегією суддів до уваги не можуть бути прийняті, адже право розпорядження, як одне зі складових права власності, позивачеві надано вищенаведеними договорами та державою.

Суд першої інстанції вірно відзначив, що, в розумінні рішення Конституційного суду України №18-рп/2004 від 01 грудня 2004 року, охоронюваний законом інтерес характеризується такими ознаками: має правовий характер, тобто перебуває у сфері правового регулювання; пов`язаний із конкретним матеріальним або нематеріальним благом; є визначеним благо, на яке спрямоване прагнення, не може бути абстрактним або загальним, у позовній заяві особа повинна зазначити, який саме її інтерес порушено та в чому він полягає; є персоналізованим (суб`єктивним), тобто належить конкретній особі (позивачу); суб`єктом порушення позивач вважає відповідача.

Підставою для звернення до суду є наявність порушеного права (охоронюваного законом інтересу), і таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту.

У статті 125 ЖК України передбачаються категорії осіб, які не можуть бути виселені із службових жилих приміщень (помешкань) без надання іншого жилого приміщення (помешкання). ОСОБА_1 не відноситься до категорій осіб, які не можуть бути виселені із службового жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення.

Частиною 3 статті 116 ЖК УРСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Колегія суддів, аналізуючи зазначене вище та доводи скаржника, наголошує, що відповідач не спростувала законності права вимоги позивача до відповідача та не довела доказами підстав, за яких вона має право продовжувати бути зареєстрованою за спірною адресою та проживати в службовій квартирі, враховуючи, що трудові відносини, на період яких таке службове житло їй позивачем видавалось, припинені з 27 вересня 2020 року.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Колегія суддів наголошує, що доводи апеляційної скарги зводяться до цитування скаржником встановлених судом обставин на підставі письмових доказів, наявних в матеріалах справи, та апелянтом не зазначено жодних додаткових обґрунтувань чи нових доказів, що не були досліджені судом першої інстанції та чому не була надана правова оцінка. Такі доводи зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Таким чином, доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, що було б підставою для застосування колегією суддів положень ст. 376 ЦПК України та скасування рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 05 вересня 2024 року -залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна