П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2025 року м. Київ

Справа № 753/18144/23

Провадження: № 22-ц/824/3795/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Соколової В. В.,

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Даниленка Віталія Валерійовича в інтересах ОСОБА_1

на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 травня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Маркєлової В. М.,

у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-реконструкція» до ОСОБА_2 в особі її опікуна - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

у с т а н о в и в:

У жовтні 2023 року ТОВ «Євро-реконструкція» звернулося до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що ТОВ «Євро-реконструкція» здійснює надання послуг з централізованого опалення/постачання теплової енергії та постачання гарячої води до будинку АДРЕСА_1 , зокрема, до квартири АДРЕСА_1 . У зазначеній квартирі зареєстровані відповідачі, які є споживачами послуг. Письмовий договір про надання послуг відповідачі не укладали, однак, вони не звільняються від сплати за спожиті житлово-комунальні послуги. Відповідачі своєчасно не вносили плату за отримані послуги з централізованого опалення/постачання теплової енергії та за отримані послуги з постачання гарячої води, внаслідок чого станом з 12.03.2017 року по 01.09.2023 року утворилась заборгованість, яку позивач просить суд стягнути з відповідачів, у розмірі 94 893 грн 19 коп, яка складається з: 23 101 грн 45 коп - заборгованість за послуги з централізованого опалення; 54 982 грн 54 коп - заборгованість за послуги з гарячого водопостачання; 13 261 грн 35 коп - інфляційна складова боргу; 3 537 грн 85 коп - 3 % річних (позовні вимоги, ураховуючи заяву відповідача про зменшення позовних вимог (заборгованості) до 12.03.2017 року).

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 23 травня 2024 року позов ТОВ «Євро-реконструкція» задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 в особі її опікуна - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-реконструкція»:

- заборгованість за послуги з постачання теплової енергії за період з 12.03.2017 по 31.08.2023 у розмірі 11 550,73 грн;

- заборгованість за послуги з постачання гарячої води за період з 12.03.2017 по 31.08.2023 у розмірі 27 491,27 грн;

- 3% річних на заборгованість за послуги з постачання теплової енергії за період з 12.03.2017 по 23.02.2022 в розмір 390,06 грн;

- 3% річних на заборгованість з постачання гарячої води за період з 12.03.2017 по 23.02.2022 в розмірі 1 383,87 грн;

- інфляційні втрати щодо заборгованості за послуги з постачання теплової енергії за період з 12.03.2017 по 23.02.2022 в розмірі 1 585,90 грн;

- інфляційні втрати щодо заборгованості за послуги з постачання гарячої води за період з 12.03.2017 по 23.02.2022 в розмірі 5 044,76 грн, а всього - 47 446,60 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-реконструкція»:

- заборгованість за послуги з постачання теплової енергії за період з 12.03.2017 по 31.08.2023 у розмірі 11 550,73 грн;

- заборгованість за послуги з постачання гарячої води за період з 12.03.2017 по 31.08.2023 у розмірі 27 491,27 грн.

- 3% річних на заборгованість за послуги з постачання теплової енергії за період з 12.03.2017 по 23.02.2022 в розмір 390,06 грн;

- 3% річних на заборгованість з постачання гарячої води за період з 12.03.2017 по 23.02.2022 в розмірі 1 383,87 грн;

- інфляційні втрати щодо заборгованості за послуги з постачання теплової енергії за період з 12.03.2017 по 23.02.2022 в розмірі 1 585,90 грн;

- інфляційні втрати щодо заборгованості за послуги з постачання гарячої води за період з 12.03.2017 по 23.02.2022 в розмірі 5 044,76 грн, а всього - 47 446,60 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 в особі її опікуна - ОСОБА_3 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-реконструкція» судовий збір у розмірі 894,67 грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-реконструкція» судовий збір у розмірі 894,67 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро-реконструкція» судовий збір у розмірі 894,67 грн.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Даниленко В. В. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права рішення суду просив скасувати та ухвалити нове про відмову в позові в частині задоволених вимог до ОСОБА_1 .

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції не з`ясував фактичних обставин у справі, а саме, суд не перевірив належним чином хто був споживачами послуг у даній квартирі. Відмічає, що скаржниця в 2011 році виїхала по дитячому проїзному квитку проживати до Канади, де проживає і по теперішній час, що свідчить про те, що вона не проживала в належній їй квартирі та не користувалася житлово-комунальними послугами. Також відмічає, що відповідачка в період з 14.07.2021 по 13.07.2022 року перебувала в Україні, проте, через військовий стан в країні повернулася до Канади.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 16 грудня 2024 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Євро-реконструкція» Кравченко О. П. заперечувала проти доводів, викладених в апеляційній скарзі, зазначила, що споживач не звільняється від оплати послуг за період його тимчасової відсутності в житловому приміщенні.

Крім того, подала до суду заяву про розгляд справи без участі представника ТОВ «Євро-реконструкції», апеляційну скаргу просила залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів, відповідно до вимог частини 2 статті 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судове рішення оскаржується лише в частині позовних вимог до ОСОБА_1 , а тому в іншій частині не переглядається.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води до будинку АДРЕСА_1 здійснюється на підставі ліцензії № 198 від 01.06.2012 (а. с.24).

ОСОБА_1 є власником 1/2 частини квартири, до якої позивач надав послуги у спірний період.

Позивач зазначає, що внаслідок неналежного виконання відповідачами обов`язків з оплати житлово-комунальних послуг, у відповідачів виникла заборгованість, яка становить:

заборгованість за послуги з постачання теплової енергії за період з 12.03.2017 по 31.08.2023 року у розмірі 23 101,45 грн;

заборгованість за послуги з постачання гарячої води за період з 12.03.2017 по 31.08.2023 року у розмірі 54 892,84 грн.

Задовольняючи позовні вимоги до ОСОБА_1 частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачка, як власник та споживач житлово-комунальних послуг, згідно ст. 156, 162 ЖК України, зобов`язана не тільки брати участь у витратах по утриманню квартири і прибудинкової території, а й своєчасно і в повному обсязі вносити плату за отримані комунальні послуги. Оскільки розмір заборгованості відповідачкою не спростований, суд дійшов висновку про стягнення з неї на користь позивачазаборгованості: за послуги з постачання теплової енергії за період з 12.03.2017 по 31.08.2023 року у розмірі 11 550,73 грн;заборгованості за послуги з постачання гарячої води за період з 12.03.2017 по 31.08.2023 у розмірі 27 491,27 грн.

Крім того, суд дійшов висновку, що з відповідачки на користь позивача підлягає стягненню: 3% річних на заборгованість за послуги з постачання теплової енергії в розмір 390,06 грн;3% річних на заборгованість з постачання гарячої води в розмірі 1 383,87 грн; інфляційні втрати щодо заборгованості за послуги з постачання теплової енергії в розмірі 1 585,90 грн;інфляційні втрати щодо заборгованості за послуги з постачання гарячої води в розмірі 5 044,76 грн.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відсутність договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача (відповідачів) від оплати послуг у повному обсязі.

Вказана позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 15.03.2018 у справі № 401/710/15-ц, Постанові Верховного Суду України від 30.10.2013 у справі № 6-59цс13. Таким чином, шляхом надання послуги з постачання теплової енергії та гарячої води, теплопостачальна організація забезпечує належні умови для збереження майна відповідачів у придатному стані та можливості його використання, відповідно до його функціонального призначення.

Тобто, шляхом надання послуги з постачання теплової енергії та гарячої води, теплопостачальна організація забезпечує належні умови для збереження майна відповідачів у придатному стані та можливості його використання, відповідно до його функціонального призначення.

23.07.2014 року в газеті «Хрещатик» (№ 103 (4503)) позивач розмістив повідомлення з пропозицією укладення договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води шляхом звернення споживачів до підрозділу теплопостачальної організації із зазначення відповідної адреси. Проект договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води опубліковано на офіційному віснику Київської міської Ради - газеті «Хрещатик» 06.08.2014 (№ 111 (4511)).

Як зазначено вище, ОСОБА_1 є власницею 1/2 квартири АДРЕСА_1 (а. с.108).

Відповідачкою не заперечується факт надання житлово-комунальних послуг позивачем.

Загальний розмір заборгованості за житлово-комунальні послуги, які надавав у спірний період позивач за адресою: АДРЕСА_1 складає:

заборгованість за послуги з постачання теплової енергії за період з 12.03.2017 року по 31.08.2023 у розмірі23 101,45 грн;

заборгованість за послуги з постачання гарячої води за період з 12.03.2017 по 31.08.2023 року у розмірі54 892,84 грн.

В ч. 3 ст. 13 Конституції України передбачено, що власність зобов`язує.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна(ст. 317 ЦК України).

Відповідно до ст. 322 Цивільного кодексу України (далі - «ЦК України») власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Згідно з п. 10 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку» співвласники (власники квартир та/або нежитлових приміщень в багатоквартирному будинку) зобов`язані своєчасно сплачувати за спожиті житлово-комунальні послуги.

Згідно з ст. 179 ЖК України користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, що затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 8 жовтня 1992 р. № 572 (зі змінами та доповненнями) власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку зобов`язаний, зокрема, оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Відповідно до статей 66, 67, 162 ЖК України за користування житловим приміщенням, що належить громадянинові на праві приватної власності, сплачується плата за утримання будинку, прибудинкової території та плата за спожиті комунальні послуги (постанова Верховного Суду від 15.03.2023 по справі № 176/552/22).

Дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідальність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Структура плати виконавцю комунальної послуги визначається згідно з договором про надання відповідної комунальної послуги, укладеним за вимогами цього Закону.

Споживач щомісяця (або з іншою періодичністю, визначеною договором) вносить однією сумою плату виконавцю комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу та електричної енергії), у тому числі якщо вона складається з окремих складових, передбачених відповідним договором, укладеним відповідно до цього Закону. При цьому виконавці комунальних послуг забезпечують деталізацію інформації щодо складових плати у рахунках споживачів.

Відповідно до ст. 541 ЦК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлено договором, актами цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.

Дані норми закону регулюють відносини, що виникають при пасивній солідарності (множинності осіб на стороні боржника).

Визначаючи розмір заборгованості ОСОБА_1 за житлово-комунальні послуги, виходячи з належної їй на праві власності частки квартири, суд першої інстанції правильно розрахував, що частина від розміру заборгованості складає: за послуги з постачання теплової енергії за період з 12.03.2017 по 31.08.2023 у розмірі 11 550,73 грн;заборгованість за послуги з постачання гарячої води за період з 12.03.2017 по 31.08.2023 у розмірі 27 491,27 грн.

Щодо доводів скаржниці про відсутність у неї обов`язку сплачувати за житлово-комунальні послуги у зв`язку з її тривалою відсутністю в країні, колегія суддів вважає необхідним зазначити про таке.

Правилами надання послуг з постачання теплової енергії, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 830, передбачено: Розрахунковим періодом для оплати спожитої послуги є календарний місяць. Оплата послуги здійснюється не пізніше останнього дня місяця, що настає за розрахунковим періодом (граничний строк внесення плати за спожиту послугу), якщо інший порядок та строки не визначені договором. За бажанням споживача оплата послуг може здійснюватися шляхом внесення авансових платежів.

Споживач не звільняється від оплати послуги, отриманої ним до укладення відповідного договору.

Споживач не звільняється від оплати послуги за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (на іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб.

Відповідно до ч.ч. 1, 6 статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Відносини щодо місця проживання фізичної особи в публічно-правовому розумінні регулюються Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382- IV.

Відповідно до п. 5. Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2022 року №265, громадянин України, який проживає на території України, а також іноземець чи особа без громадянства, які на законних підставах постійно або тимчасово проживають на території України, зобов`язані протягом 30 календарних днів після зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання та прибуття до нового місця проживання (перебування) задекларувати/зареєструвати його.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» особи, винні у порушенні вимог цього Закону, несуть відповідальність згідно із законом.

Проживання в іншому місці не звільняє відповідачку від сплати отриманих комунальних послуг, оскільки матеріалами справи підтверджено її реєстрацію у квартирі, що свідчить про те, що вона є користувачем наданих послуг.

Такі правові висновки викладені у постанові Верховного суду від 02 вересня 2019 року у справі №335/479/17, у постанові від 21 жовтня 2019 року у справі №756/10344/14.

Крім того, колегія суддів відмічає, що відповідно до вимог пп. 11 п. 45 Правил надання послуг з постачання гарячої води, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 11.12.2019 № 1182 (зі змінами), п. 11 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» саме споживач зобов`язаний інформувати протягом місяця виконавця про зміну фактичної кількості осіб, які постійно проживають у житлі споживача, з метою подальшого внесення виконавцем змін до договору та проведення розподілу загальних обсягів спожитих послуг між споживачами багатоквартирного будинку з урахуванням внесених змін.

Тобто, саме споживач, має проявляти інтерес до надання достовірних відомостей про кількість осіб, які мають зареєстроване місце проживання у квартирі або кількість фактично проживаючих осіб, а також відомостей про зміну кількості таких осіб. Й лише в подальшому, на підставі заяви споживача із підтверджуючими документами про зміну фактичної кількості осіб, які постійно проживають у житлі споживача та користуються послугою, виконавцем послуг вносяться відповідні зміни до договору та системи розподілу загальних обсягів спожитих послуг між споживачами багатоквартирного будинку.

Проте, відповідачкою не надано суду доказів звернення із відповідною заявою до позивача, а відтак, у виконавця були відсутні правові підстави для проведення перерахунку обсягів наданих послуг та розміру плати за надані послуги споживачу в попередніх періодах.

Крім того, колегія суддів зазначає, що питання непроживання відповідачки в квартирі, належній їй на праві власності, ніяким чином не може впливати на нарахування за послуги з централізованого опалення/постачання теплової енергії, оскільки, згідно пункту 6 частини 1 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» питання перерахунку за комунальні послуги за період відсутності осіб за місцем реєстрації не стосується послуги з постачання теплової енергії.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає доведеним факт порушення ОСОБА_1 обов`язку щодо сплати заборгованості за житлово-комунальні послуги у спірний період, розмір заборгованості відповідачкою спростований не був, а вищевикладені законодавчі норми та правові висновки Верховного Суду спростовують доводи скаржниці про те, що вона не зобо`язана сплачувати житлово-комунальні послуги у зв`язку із тим, що тривалий час не проживала в квартирі.

Крім того, колегія суддів вважає необхідним роз`яснити відповідачці, що співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).

Тобто, якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом у постановах від 13 березня 2019 року у справі № 521/3743/17-ц і від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц.

З матеріалів справи також слідує, що в суді першої інстанції було заявлено про застосування наслідків ст. 257 ЦК України.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

За ч. 1 ст. 257 цього Кодексу загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу.

З матеріалів справи слідує, що позивач звернувся до суду з цим позовом 06.10.2023 року.

Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 року (далі Закон 540-ІХ) розділ ХІІ «Прикінцеві положення» ЦПК України доповнено пунктом 3 такого змісту:«3. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину».

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» на усій території України установлено з 12 березня до 3 квітня 2020 карантин.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Отже, починаючи з 12 березня 2020 року строк позовної давності був продовжений на час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), тому пропущеною може бути позовна давність лише за вимогами, що виникли до 12 березня 2017 року.

Проте, позивач заявив позовні вимоги (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог) про стягнення заборгованості з постачання гарячої води за період з 12.03.2017 по 30.08.2023, тобто, позивачем було враховано застосування строків позовної давності за ст. 257 ЦК України, відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачем строки позовної давності не пропущені.

Перевіряючи вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

Постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану» установлено, що до припинення чи скасування воєнного стану в Україні забороняється нарахування та стягнення, зокрема, інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на заборгованість, утворену за несвоєчасне та/або неповне внесення населенням плати за житлово-комунальні послуги.

З 24 лютого 2022 року на території України запроваджено та діє воєнний стан через збройну агресію Російської Федерації проти України. Дані обставини є загальновідомими та доказуванню не підлягають.

Наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат відповідає вимогам Постанови Кабінету Міністрів України від 05 березня 2022 року № 206 «Деякі питання оплати житлово-комунальних послуг в період воєнного стану», оскільки позивач не здійснював відповідачам нарахування 3% річних та інфляційних втрат після 23.02.2023року, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних в частині стягнення 3 % річних та інфляційних втрат у такому розмірі: - 3% річних на заборгованість за послуги з постачання теплової енергії в розмір 390,06 грн; 3% річних на заборгованість з постачання гарячої води в розмірі 1 383,87 грн; інфляційні втрати щодо заборгованості за послуги з постачання теплової енергії в розмірі 1 585,90 грн; інфляційні втрати щодо заборгованості за послуги з постачання гарячої води в розмірі 5 044,76 грн.

Доводи апеляційної скарги на правильність висновків суду першої інстанції не впливають та їх не спростовують, а зводяться лише до незгоди з рішенням суду першої інстанції.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів позивача та питання вичерпності висновків суду першої інстанції, колегія суддів виходить із того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано повну відповідь на всі істотні питання, що виникли при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга адвоката Даниленка В. В. в інтересах ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 травня 2024 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Даниленка Віталія Валерійовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 23 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 05 лютого 2025 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова