Провадження № 22-ц/801/447/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Березовська О. А.
Доповідач:Панасюк О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2025 рокуСправа № 127/40638/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Панасюка О. С. (суддя доповідач),

суддів Берегового О. Ю., Сала Т. Б.,

з участю секретаря судового засідання Куленко О. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Туніка Ю. М. на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області у складі судді Березовської О. А. від 20 грудня 2024 року про відмову в забезпеченні позову у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя,

встановив:

У грудні 2024 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Туніка Ю. М. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Одночасно з позовною заявою надійшла заява про забезпечення позову, за якою ОСОБА_1 просила накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 та заборонити іншим особам вчиняти будь-які дії щодо цієї квартири до набрання рішенням суду у справі законної сили.

На обґрунтування вимог заяви покликалася на те, що 16 жовтня 2010 року між нею та ОСОБА_2 був укладено шлюб, який розірвано рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 27 червня 2024 року. За період перебування в шлюбі вони придбали цю квартиру, право власності на яку було зареєстроване за ОСОБА_2 .

Зазначала, що після розірвання шлюбу вони не можуть дійти згоди щодо порядку поділу спільного майна, зокрема цієї квартири, тому є підстави вважати, що вона може бути відчужена ОСОБА_2 на користь третіх осіб, що може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення її позову.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 20 грудня 2024 року у задоволенні заяви відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову суд першої інстанції виходив з того, що оскільки квартира придбана подружжям в шлюбі, то відповідно до частини першої статті 60 Сімейного кодексу України є спільною сумісною власністю подружжя, відповідно для її відчуження необхідна нотаріально посвідчена згода іншого з подружжя, а тому суд не вбачав існування реальної загрози невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Тунік Ю. М., посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, невідповідність висновків, викладених в ухвалі суду, обставинам справи, просив ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 20 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нову про задоволення заяви.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на ті ж обставини, що і в заяві про забезпечення позову. Вказував, що висновок суду першої інстанції про відсутність реальної загрози відчуження відповідачем спірної квартири на користь третіх осіб на момент подання позову не спростовує факту наявності у нього, як особи на яку зареєстроване право власності на спірне майно, можливості одноособово розпорядитися квартирою, якщо не вжити заходи забезпечення позову, що свідчить про неповне з`ясування обставин справи.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги апеляційний суд прийшов до висновку, що вона підлягає задоволенню з огляду на таке.

Частиною першою статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Встановлено, що в грудні 2024 року ОСОБА_1 подала позов до ОСОБА_2 про поділ спільного сумісного майна, предметом спору (об`єктом спірних правовідносин) у якому є квартира АДРЕСА_1 .

На обґрунтування заяви про забезпечення позову зазначила про те, що право власності на спірну квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстроване за ОСОБА_2

27 червня 2024 року шлюб між сторонами розірвано.

Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Реалізація права на судовий захист, гарантованого кожному статтями 55, 124 Конституції України, багато в чому залежить від належного правового механізму, складовою якого, зокрема, є інститут забезпечення позову в судовому процесі.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша, друга статті 5 ЦПК України).

Згідно за частинами першою, другою статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Верховний Суд у постановах від 31 липня 2024 року в справі № 623/2015/21, від 29 липня 2024 року в справі № 761/80/23, від 15 липня 2024 року в справі № 361/5905/23 та інших виснував, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті це тимчасове обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

За вимогами пункту 3 частини першої статті 151 ЦПК України заява про забезпечення позову повинна містити, зокрема, обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.

У частині першій статті 150 ЦПК України закріплено види забезпечення позову. Зокрема позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб (пункт 1).

Вид забезпечення позову має бути співмірним із заявленими позивачем вимогами.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має пересвідчитися, що існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом в залежності від конкретного випадку.

Під час вжиття заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року в справі № 201/9686/23.

У постанові від 24 квітня 2024 року в справі № 754/5683/22 (провадження № 14-28цс23) Велика Палата Верховного Суду констатувала, що як характер спору (майновий або немайновий), так і те, чи підлягає судове рішення в конкретній справі примусовому виконанню, не мають вирішального значення при дослідженні судом питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову. Ключовим є встановлення судом: 1) наявності спору між сторонами; 2) ризику незабезпечення ефективного захисту порушених прав позивача, який може проявлятися як через вплив на виконуваність рішення суду у конкретній справі, так і шляхом перешкоджання поновленню порушених чи оспорюваних прав позивача, за захистом яких він звернувся до суду; 3) співмірності обраного позивачем виду забезпечення позову з пред`явленими позовними вимогами; 4) дійсної мети звернення особи до суду з заявою про забезпечення позову, зокрема, чи не є таке звернення спрямованим на зловживання учасником справи своїми правами. Наявність або відсутність підстав для забезпечення позову суд вирішує в кожній конкретній справі з урахуванням установлених фактичних обставин такої справи та загальних передумов для вчинення відповідної процесуальної дії.

Предметом позову у цій справі є вимога майнового характеру, зокрема про поділ майна подружжя, визнання за ОСОБА_1 права власності на частину квартири АДРЕСА_1 .

Як зазначалося умовою застосування заходів забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно, яке є у відповідача на момент пред`явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. При цьому під час вирішення питання про забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті.

Арешт майна як спосіб забезпечення позову передбачає накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна (постанови Верховного Суду в складі суддів Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 17 червня 2022 року в cправі № 908/2382/21, Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2024 року в справі № 504/3408/22 (провадження № 61-18041св23), Третьої Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2024 року в справі № 404/839/24 (провадження № 61-8016св24)).

Апеляційний суд звертає увагу на те, що при поданні позову з майновими вимогами, без застосування заходів забезпечення позову, можливість відповідача в будь-який момент відчужити майно, яке знаходиться у його власності, є беззаперечною, що в майбутньому може утруднити виконання судового рішення, якщо таке буде ухвалене на користь позивачки. За таких умов вимога надання доказів щодо очевидних речей (доведення нічим не обмеженого права відповідача в будь-який момент розпорядитися своїм майном) свідчить про застосування судом завищеного або навіть заздалегідь недосяжного стандарту доказування, що порушує баланс інтересів сторін (вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 03 березня 2023 року у справі № 905/448/22).

Виконання будь-якого судового рішення є невід`ємною стадією процесу правосуддя, а отже має відповідати вимогам статті 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Саме вжиття судом заходів забезпечення позову сприяє гарантуванню відновлення порушених прав позивача в разі задоволення позову та виконання ухваленого судового рішення, що повністю відповідає вимогам Європейського суду з прав людини.

Отже такий вид забезпечення позову, як накладення арешту на нерухоме майно, коли предметом спору є поділ майна подружжя, є саме тим заходом забезпечення позову, який, у разі задоволення позову, забезпечить ефективний захист, поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачки, за захистом яких вона звернувся до суду.

При цьому оскільки квартира фактично перебуває у володінні власника, обраний вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача та обмежується лише можливістю розпоряджатись спірним майном на час розгляду спору.

Щодо вимоги заявниці про заборону іншим особам вчиняти будь-які дії щодо спірної квартири, то апеляційний суд вже зазначив, що арешт майна означає заборону права розпорядження ним.

Таке право належить виключно власнику майна (частина перша статті 317 Цивільного кодексу України), а тому додатково зазначати про заборону вчиняти дії щодо цього майна іншим особам в ухвалі про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно потреби немає.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює у відповідній частині нове рішення або змінює рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права (стаття 376 ЦПК України).

З урахуванням викладеного апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов помилково висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно, а тому ухвала Вінницького міського суду Вінницької області від 20 грудня 2024 року підлягає скасуванню з постановленням нового судового рішення про часткове задоволення заяви про забезпечення позову.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381, 384 ЦПК України апеляційний суд

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Туніка Ю. М. задовольнити частково.

Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 20 грудня 2024 року скасувати.

Заяву ОСОБА_1 , яка подана її представником адвокатом Туніком Ю. М., про забезпечення позову задовольнити частково.

Накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_2 до набрання рішенням суду у справі законної сили.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

(Повний текст судового рішення виготовлено 06 лютого 2025 року)

Стягувач: ОСОБА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Боржник: ОСОБА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2

Головуючий О. С. Панасюк

Судді: О. Ю. Береговий

Т. Б. Сало