Справа №:755/1146/25
Провадження №: 2/755/2635/25
У Х В А Л А

про відмову у відкритті провадження

"24" січня 2025 р. суддя Дніпровського районного суду м. Києва Катющенко В.П., розглянувши матеріали за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Управління громадського харчування та торгівлі», третя особа: ОСОБА_2 про визнання трудових відносин припиненими, -

В С Т А Н О В И В :

17.01.2025 до Дніпровського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Управління громадського харчування та торгівлі», третя особа: ОСОБА_2 про визнання трудових відносин припиненими, яка 22.01.2025 була передана у провадження судді Катющенко В.П. у відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями.

Відповідно до заявлених вимог позовних вимог позивач просить суд: визнати припиненими трудові відносини між ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Управління громадського харчування та торгівлі» з 31.12.2023 та виключити відомості з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про ОСОБА_1 , як керівника та представника (підписанта) Товариства з обмеженою відповідальністю «Управління громадського харчування та торгівлі»; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Управління громадського харчування та торгівлі» на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1211 грн. 20 коп.

Вивчивши матеріали поданої заяви на предмет дотримання цивільного процесуального законодавства під час звернення з даною позовною заявою до суду, суддя дійшла наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданнями цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод проголошено право на справедливий судовий розгляд, в якому право доступу, тобто право порушити провадження у цивільній справі в суді, є одним із аспектів поряд з організаційними та процесуальними гарантіями (рішення Європейського суду з прав людини (надалі - ЄСПЛ) від 21 лютого 1975 року у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. The United Kingdom), заява № 4451/70, § 36). Проте наведене право не є абсолютним та може підлягати обмеженням (рішення ЄСПЛ від 17 січня 2012 року у справі «Станев проти Болгарії [ВП]» (Stanev v. Bulgaria [GC]), заява № 36760/06, § 230).

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до Наказу №451-к від 04.11.2021 ОСОБА_1 05.11.2021 переведена на посаду директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Управління громадського харчування та торгівлі». На теперішній час позивачка перебуває у трудових відносинах з ТОВ «УГХТ», що підтверджується витягом з ЄДР відносно ТОВ «УГХТ», відомостями реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування формою ОК-5 від 07.01.2025 та трудовою книжкою НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 .. Юридична адреса та фактичне місцезнаходження ТОВ «УГХТ»: м. Маріуполь, вул. Свободи, буд. 20, 87506. Відповідно до статуту ТОВ «УГХТ» відкликання (звільнення) директора відноситься виключно до компетенції загальних зборів учасників. Єдиним засновником товариства є ОСОБА_2 . Після виїзду на територію підконтрольну органам державної влади України позивачка неодноразово намагалась зв`язатися з засновником підприємства ОСОБА_2 19.04.2023 позивачка склала та направила заяву щодо звільнення за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП, однак спрямувати її засновнику не вдалось можливим у зв`язку з його перебуванням на окупованій території України. Позивачка надіслала вказану заяву в електронному вигляді за допомогою засобів зв`язку на телефон ОСОБА_2 . Спочатку він відповідав в месенджерах, однак на теперішній час припинив відповідати. У жовтні 2024 вона ще раз намагалась відправити у паперовому вигляді заяву про звільнення та проєкт рішення про зміну директора за адресою реєстрації ТОВ «УГХТ» та за адресою реєстрації засновника. Відповідно до відповіді на адвокатський запит №23/1-09/24 від 23.09.2024 акціонерне товариство «Укрпошта» зазначило, що на сьогодні м. Маріуполь перебуває в тимчасовій окупації, станом на день надання відповіді, пересилання поштових відправлень тимчасово не є можливим. З метою належного повідомлення засновників позивачкою було зроблено публікації у печатному виданні «Голос України» №171(223) від 19.11.2024, а саме повідомлення про скликання позачергових загальних зборів. 22.12.2024 у зв`язку з неявкою єдиного засновника ТОВ «УГХТ» позачергові збори не відбулись. До теперішнього часу рішення про звільнення позивачки з посади директора не прийнято. Таким чином вважає, що за таких обставин вказана бездіяльність порушує права ОСОБА_1 , передбачені Конституцією, трудовим законодавством, що змушує її звертатися до суду за захистом оспорюваних прав в спосіб розірвання трудового договору незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади.

У ст. 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом (ст. 125 Конституції України).

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20.07.2006 в справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Термін «судом, встановленим законом» у п. 1 ст. 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів, у тому числі й територіальної.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом (ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних і суспільних інтересів.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції судів, які діють за правилами цивільного і кримінального судочинства, а також господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можна вирішити за відповідними судовими процедурами. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.

Згідно із частинами першою та другою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

У частині першій статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Велика Палата Верховного Суду послідовно зазначала, що критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства (див. постанови від 12.10.2022 у справі № 183/4196/21 (провадження № 14-36цс22), від 08.06.2022 у справі № 362/643/21 (провадження № 14-32цс22), від 23.11.2021 у справі № 641/5523/19 (провадження № 14-178цс20) та інші).

Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Згідно зі статтею 3 КЗпП України до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.

За статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.

У статті 5-1 КЗпП України зазначено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з дотриманням внутрішнього трудового розпорядку, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Правове регулювання питання розірвання трудового договору з керівником підприємства, установи, організації за своєю правовою природою, предметом регулювання правовідносин і правовими наслідками відрізняється від звільнення у результаті припинення трудових правовідносин.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 12.01.2010 у справі № 1-2/2010, було наголошено, що реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Такі рішення уповноваженого на це органу мають розглядатися в межах не трудових, а корпоративних правовідносин, що виникають між товариством й особами, яким довірено повноваження з управління ним.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, у тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів.

З огляду на цей припис перелік спорів, що виникають із корпоративних відносин і належать до юрисдикції господарських судів, не є вичерпним, й охоплює зокрема спори, пов`язані з управлінням юридичною особою. Стороною цих спорів не обов`язково є учасник такої особи. Спір щодо припинення трудового договору одноосібного виконавчого органу (директора) товариства з обмеженою відповідальністю є спором, який виник із корпоративних відносин, оскільки пов`язаний із реалізацією загальними зборами цього товариства їхньої компетенції щодо формування виконавчого органу та припинення його повноважень. Тому такий спір стосується управління юридичною особою і належить до юрисдикції господарського суду.

Відтак, припинення повноважень директора товариства врегульоване не трудовим законодавством, а відповідним статутом та Цивільним кодексом України (далі - ЦК України).

Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ОСОБА_1 зазначена керівником Товариства з обмеженою відповідальність «Управління громадського харчування та торгівлі».

У ОСОБА_1 з відповідачем виникли відносини, пов`язані з управлінням ТОВ «УГХТ, відтак такі відносини, зважаючи на відсутність укладеного між ними трудового договору, не є трудовими.

Виконавчий орган товариства здійснює управління поточною діяльністю товариства (частина перша статті 39 Закону № 2275-VIII).

Виконавчий орган товариства може складатися з однієї або кількох осіб (речення перше частини другої статті 99 ЦК України). Виконавчий орган товариства є одноосібним (речення перше частини четвертої статті 39 Закону № 2275-VIII). Статутом може бути встановлено, що виконавчий орган товариства є колегіальним, та визначено його кількісний склад (речення перше частини п`ятої статті 39 Закону № 2275-VIII).

Загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що належать до компетенції інших органів товариства (частина перша статті 98 ЦК України).

Згідно п. 8.4.2.7. Статуту, до компетенції загальних зборів учасників належить: обрання директора Товариства, встановлення розміру його винагороди, зупинення та припинення повноважень директора Товариства

Відповідно до п. 9.1. Статуту, управління поточною діяльністю Товариства здійснює - Директор, який є виконавчим органом Товариства та призначається або звільняється з посади на підставі рішення загальних зборів учасників Товариства. Повноваження директора можуть бути припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень шляхом обрання нового директора або тимчасового виконувача його обов`язків.

За вимог частини першої та третьої статті 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до закладу освіти; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг (цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.

Директор є одноособовим виконавчим органом товариства, який обирається загальними зборами товариства, тобто виникають корпоративні відносини, пов`язані з управлінням юридичною особою. Тому на директора не поширюється загальний порядок звільнення працівника за власним бажанням з попередженням власника або уповноваженого органу про звільнення за два тижні. Натомість директор повинен, дотримуючись вимог закону та статуту товариства, скликати загальні збори учасників, направити повідомлення про скликання загальних зборів учасникам товариства з включенням до порядку денного питання про припинення своїх повноважень (висновки викладені у постанові ВП ВС від 06.09.2023 у справі № 127/27466/20).

Реалізація учасниками товариства корпоративних прав на участь у його управлінні шляхом прийняття компетентним органом рішень про обрання (призначення), усунення, відсторонення, відкликання членів виконавчого органу цього об`єднання стосується також наділення або позбавлення їх повноважень на управління товариством. Хоча такі рішення уповноваженого на це органу можуть мати наслідки і в межах трудових правовідносин, але визначальними за таких обставин є корпоративні правовідносини (висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 30.01.2019 у справі № 145/1885/15-ц, від 10.04.2019 у справі № 510/456/17, від 08.11.2019 у справі № 667/1/16, від 19.02.2020 у справі № 145/166/18).

Зважаючи на викладене, суддя доходить висновку, що заявлений ОСОБА_1 позов пов`язаний з управлінням та діяльністю Товариства з обмеженою відповідальністю «Управління громадського харчування та торгівлі», а наслідки вирішення цього спору, відтак носять корпоративний характер.

Верховний Суд неодноразово вказував на доцільність збереження єдиної юрисдикції належності спорів про припинення повноважень керівника та/або членів виконавчого органу господарського товариства для формування стабільної та послідовної судової практики щодо належності таких спорів до господарської юрисдикції. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 09.11.2022 у справі № 761/25659/21 (провадження № 14-4цс22).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.06.2023 у справі №448/362/22 надано висновок щодо застосування норм процесуального права, відповідно до якого господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, в тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів (пункт 3 частини першої статті 20 ГПК України). За змістом цього припису перелік спорів, що виникають із корпоративних відносин і належать до юрисдикції господарських судів, не є вичерпним, і охоплює зокрема спори, пов`язані з управлінням юридичною особою. Спір щодо припинення трудового договору одноосібного виконавчого органу (директора) товариства з обмеженою відповідальністю є спором, який виник із корпоративних відносин, оскільки стосується реалізації загальними зборами цього товариства їхньої компетенції щодо формування виконавчого органу та припинення його повноважень. Тому такий спір пов`язаний із управлінням юридичною особою та належить до юрисдикції господарського суду.

З урахуванням наведеного, беручи до уваги усі істотні обставини заявленого позову, предмет та підстави позову, суддя доходить до висновку, що позовна заява ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Управління громадського харчування та торгівлі», третя особа: ОСОБА_2 про визнання трудових відносин припиненими, не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а заявлені вимоги мають бути вирішені господарським судом.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкриті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 2, 4, 19, 186, 258-261, 352-354 Цивільного процесуального кодексу України, суддя -

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити у відкритті провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Управління громадського харчування та торгівлі», третя особа: ОСОБА_2 про визнання трудових відносин припиненими.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено Цивільним процесуальним кодексом України. Ухвала суду першої інстанції оскаржується в апеляційному порядку окремо від рішення суду у випадках, передбачених статтею 353 ЦПК України та в строки встановлені ст. 354 ЦПК України.

Суддя: