Справа № 953/8348/24
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 січня 2025 року м. Харків
Київський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Дяченка О.М.,
секретаря судових засідань Гавриленко К.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що відповідач, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її чоловіком. Разом з нею зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщення осіб від 28.08.2024. Позивач є власником квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. ОСОБА_2 , вже понад тринадцять років не проживає за даною адресою, адже в 2011 році він виїхав з території України до Іспанії, що підтверджується довідкою Начальника ХРУП № 1 ГУНП в Харківської області від 14.08.2024 р. Відповідач не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймає, особистих речей в кватирі не має і взагалі нею не цікавиться. Ніяких перешкод у проживанні відповідача ОСОБА_1 не чинилося. Реєстрація відповідача в квартирі створює останній перешкоди в користуванні житловою площею, а саме: плату за комунальні послуги з урахуванням реєстрації відповідача проводить вона, повноцінно скористатися субсидією по оплаті комунальних послуг не може.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 12.09.2024 відкрито провадження у справі, ухвалено справу розглядати в порядку загально позовного провадження.
Відповідач ОСОБА_2 відзиву на позов не подавав.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 04.11.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
У судовому засіданні позивач позов підтримала з підстав, викладених у позові, просила задовольнити.
Відповідач у судове засідання, повторно не з`явився, про дату, час і місце судових засідань був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив, правом надання відзиву на позовну заяву не скористався, заяв про відкладення розгляду справи не подавав.
Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступних висновків.
Фактичні обставини, встановлені судом
28.07.1984 між позивачем та відповідачем укладено шлюб, який зареєстрований Відділом РАГС Московського району м. Харкова за № 870.
Відповідно до довідки від 20.06.2017 № 61 виданої ЖК «Околиця-10» позивач є членом ЖК «Околиця-10» і має право власності на квартиру АДРЕСА_2 . Перший пайовий внесок у сумі 28 980 грн був внесений у червні 1994 році. Загальна вартість квартири складає 96 438 грн, і була виплачена в повному обсязі у вересні 1995 році.
Витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.07.2017 №92368493 свідчить, що позивач ОСОБА_1 зареєструвала право власності на кв. АДРЕСА_2 на підставі від 20.06.2017 №61 виданої ЖК «Околиця-10».
Відповідно до довідки про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: АДРЕСА_1 від 28.08.2024 та відповіді № 779280 від 11.09.2024 з Єдиного державного демографічного реєстру, відповідач - ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЦК України, основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Згідно з ч. 3 ст. 5 ЦК України, якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, у редакції чинній на момент набуття у власність спірної квартири передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Частиною 3 статті 368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтями ч. 1 ст. 60, 63, ч. 1 ст. 69 СК України, передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
В судовому засіданні встановлено, що позивач та відповідач перебувають у шлюбі.
Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 не проживає постійно в квартирі АДРЕСА_2 , що підтверджено показаннями свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_2 належить до спільного майна позивача та відповідача, оскільки набута ними, як подружжям під час перебування у шлюбі, у 1995 році, а тому в силу вимог ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, у редакції чинній на момент набуття, відповідач є співвласником вказаної квартири.
Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України, передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.
Статтею 346 ЦК України, врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника.
На підставі вищевикладеного, судом встановлено, що квартира є спільним сумісним майном, набутим подружжям у шлюбі, тобто спільною сумісною власністю. Відповідач ОСОБА_2 не втратив право власності на вказану квартиру, в силу вимог статей 319, 321 ЦК України. Крім цього, частина друга ст. 405 ЦК України, не передбачає можливості позбавлення права користування квартирою особи, яка є її співвласником. В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про припинення права власності відповідача на вказану спірну квартиру.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові ВС від 28 лютого 2018 року у справі №647/1683/15ц.
Крім цього, суд зазначає, що зазначені позивачем обставини про те, що відповідач відсутній в квартирі АДРЕСА_2 , за місцем своєї реєстрації, із 2001 року, не свідчать про відмову ОСОБА_2 від права власності на дану квартиру та не є підставами для припинення права власності на вказане житло. Сам факт не звернення відповідача до суду із позовом про поділ майна подружжя також не є підставою, з якою закон пов`язує (визначає) припинення права власності на спільну сумісну власність.
Згідно із частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу.
Аналізуючи вищенаведене суд, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання ОСОБА_2 , таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_2 .
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує положення ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4, 13, 82, 263, 265, 280-284, 289 ЦПК України, СК України, ст.ст. 319, 321, 405 ЦК України, суд,
У задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.
Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів, з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне найменування (ім`я) сторін:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_1 .

Повне судове рішення складено 07.02.2025.

Суддя О.М. Дяченко