Справа № 203/2241/24
Провадження № 2/0203/110/2025
УХВАЛА

03 лютого 2025 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська в залі суду в місті Дніпрі у складі:

головуючого судді Ханієвої Ф.М.,

за участю секретаря судового засідання Клімової Н.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження питання щодо перевірки дотримання позивачем строків звернення до суду за вирішенням трудового спору в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсаційних виплат за затримку розрахунку та 3% річних,

ВСТАНОВИВ:

02.05.2024 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся ОСОБА_1 (далі позивач) з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» (далі ТОВ «Краснолиманське», відповідач) про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсаційних виплат за затримку розрахунку та 3% річних, в якому позивач просить суд:

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на користь ОСОБА_1 заробітну плату у розмірі 56065,15 грн, суму компенсації втрати частини доходів, у зв`язку з порушенням строків виплати 30993,46 грн та 3% річних у розмірі 7259,76 грн, а всього 94318,37 грн;

- стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати у розмірі 300000,00 грн.

За змістом позовної заяви позивач зазначив, що з 10.06.2019 року він працював у ТОВ «Краснолиманське» та 27.01.2020 року був звільнений, але до моменту звернення позивача до суду відповідачем не повністю була виплачена йому заробітна плата, а саме у розмірі 56065,15 грн, з урахуванням утримання обов`язкових платежів 19,5% (податок на прибуток 18% та 1,5 військовий збір). Позивач пояснив, що ТОВ «Краснолиманське» не приймає заяви про надання довідок про середньоденний заробіток за два останніх фактично відпрацьованих місяці, довідок про наявну заборгованість по заробітній платі, а також довідки щодо наявності відпустки, відмовляються від отримання листів. Протягом 4-х (чотирьох) років відповідач лише наполягав на тому, щоб позивач не звертався до суду, обіцяючи виплатити йому всю заборгованість.

При цьому на підтвердження своїх тверджень, викладених у позовній заяві, позивач, зокрема, долучив копію трудової книжки серії НОМЕР_1 , дата заповнення 01.07.2003 року, в якій зафіксовано, що 10.06.2019 року позивача було прийнято на роботу до ТОВ «Краснолиманське» майстром гірничим підземним з повним підземним робочим днем у шахті тимчасово, відповідно до наказу №139к від 10.06.2019 року, а 27.01.2020 року звільнено на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, відповідно до наказу №26к від 27.01.2020 року, вимогу про виплату заробітної плати та заборгованості від 28.01.2020 року, акти про встановлення фактів від 28.01.2020 року, 10.02.2020 року.

З огляду на викладене, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсаційних виплат за затримку розрахунку та 3% річних.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.05.2024 року, судову справу №203/2241/24, провадження №2/0203/1128/2024, було розподілено головуючому судді Ханієвій Ф.М. та передано канцелярією суду 06.05.2025 року.

Відповідно до ч. 8 ст. 187 ЦПК України, судом з метою визначення підсудності було зроблено запит до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до відповіді №586672 від 10.05.2024 року, з Єдиного державного демографічного реєстру, місцезнаходження відповідача зареєстровано за адресою: 01054, м. Київ, вул. Хмельницького Богдана, буд. 64.

Ухвалою суду від 13.05.2024 року було відкрито провадження в цивільній справі та призначено підготовче судове засідання, задоволено клопотання позивача про витребування доказів, витребувано у Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» довідку про середньоденний заробіток ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), розрахунок компенсації за невикористану відпустку ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ), довідку про наявну заборгованість по заробітній платі ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ).

27.06.2024 року в системі «Електронний суд» від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив на позов, в якому відповідач частково визнав позовній вимог в частині вимог про стягнення заборгованості із нарахованої, але невиплаченої заробітної плати з листопада 2019 року по січень 2020 року у розмірі 49985,15 грн, а в іншій частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 300000,00 грн, компенсації втрати заробітку у розмірі 30993,46 грн відповідач заперечує проти їх задоволення.

При цьому разом з відзивом на позов відповідач надав суду копії: довідки ТОВ «Краснолиманське» від 24.06.2024 року №421, за змістом якої заборгованість з виплати заробітної плати за період з листопада 2019 року по січень 2020 року складає 46985,15 грн, довідки №422 від 24.06.2024 року про середньоденний заробіток відповідача на дату звільнення, який склав 990,84 грн (листопад, грудень 2019 року), заяви та наказу від 27.01.2020 року про звільнення позивача за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, у зв`язку з припиненням трудового договору. Вказані заява та наказ підписані особисто позивачем з відміткою про ознайомлення та звільнення 27.01.2020 року.

Ухвалою суду від 03.12.2024 року було закрито підготовче провадження в цивільній справі.

У судове засідання 03.02.2025 року учасники справи не з`явились, належним чином були повідомлені про час, дату та місце проведення судового засідання.

Позивач подав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач не пояснив суду причини неприбуття у судове засідання.

Суд на підставі положень ст. ст. 126,127, 128, 211, 223, 247 ЦПК України, ст. 233 КЗпП України під час судового розгляду справи по суті, розглянув питання щодо перевірки дотримання позивачем строків звернення до суду за вирішенням трудового спору в цивільній справі за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою технічних засобів.

Суд, вивчивши матеріали справи, проаналізувавши норми ЦПК України, КЗпП України, дійшов таких висновків.

Судом встановлено, що у період з 10.06.2019 року по 27.01.2020 року позивач працював у ТОВ «Краснолиманське» та був звільнений з 27.01.2020 року, але до моменту звернення позивача до суду 02.05.2024 року відповідач не повністю виплатив позивачу заробітну плату.

При цьому з наданих суду вимог про виплату заробітної плати та заборгованості від 28.01.2020 року, акти про встановлення фактів від 28.01.2020 року, 10.02.2020 року видно, що з 10.02.2020 року позивачу було достеменно відомо про невиплату йому у повному обсязі заробітної плати після звільнення з 27.01.2020 року.

Суд зазначає, що відповідно до ч. 1, п. 2 ч. 2, ч. 3, ч. 5 ст. 49 ЦПК України, сторони користуються рівними процесуальними правами.

Крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу, зокрема, позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви.

У разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 частини другої та частинами третьою і четвертою цієї статті, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду.

Відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, позовна заява повинна містити, зокрема, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Відповідно до ч. 6 ст. 175 ЦПК України, у позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору.

Відповідно до ч. 2, ч. 3, ч. 5 ст. 177 ЦПК України, правила цієї статті щодо подання копій документів не поширюються на позови, що виникають, зокрема, з трудових правовідносин.

У разі необхідності до позовної заяви додаються клопотання та заяви позивача про звільнення (відстрочення, зменшення) від сплати судового збору, про призначення експертизи, витребування доказів тощо.

Позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Відповідно до положень ст. 126 ЦПК України, право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом.

Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до положень ст. 127 ЦПК України, суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк.

Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк.

Пропуск строку, встановленого законом або судом учаснику справи для подання доказів, інших матеріалів чи вчинення певних дій, не звільняє такого учасника від обов`язку вчинити відповідну процесуальну дію.

Про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України (в редакції, чинній станом на момент звернення позивача до суду 02.05.20204 року), роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до положень ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Відповідно до положень ст. 234 КЗпП України, у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.

У пункті 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Так, під час розгляду справи по суті у ході розгляду порушеного питання щодо дотримання позивачем строків звернення до суду за вирішенням трудового спору, суд встановив, що позивач був звільнений з посади у ТОВ «Краснолиманське» з 27.01.2020 року та у цей день з ним не проведено остаточного розрахунку при звільненні. Крім того, з 10.02.2020 року він був обізнаний з фактом невиплати йому заробітної плати після звільнення, у зв`язку з ненаданням відповіді на його повторну вимогу.

Натомість позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсаційних виплат за затримку розрахунку та 3% річних 02.05.2024 року. Тобто з пропуском встановленого законом тримісячного строку для звернення до суду з позовом. Оскільки гранична дата звернення до суду, з огляду на встановлені обставини, є 27.04.2020 року включно. Крім того, якщо позивач посилається на те, що він дізнався про порушення свого права після неотримання відповіді на повторну вимогу, то такою граничною датою є 10.05.2020 року включно.

Проте позивач не зазначив у позовній заяві про причини пропуску строку звернення до суду більше ніж на 4 (чотири) роки, не подав клопотання про поновлення цього строку із наведенням поважності причин його пропуску, з аданням відповідних доказів на підтвердження викладеної позиції. Хоча стаття 234 КЗпП України передбачає, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 КЗпП, суд може поновити ці строки.

З огляду на викладене, за змістом позовної заяви та наявних у справі доказів, видно, що позивач дізнався про порушення свого права у день звільнення 27.01.2020 року. Крім того, згодом 10.02.2020 року з дня неотримання письмового повідомлення у відповідь на повторну вимогу про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати, позивачу було відомо про бездіяльність відповідача. Однак, у позовній заяві відсутнє клопотання про поновлення тримісячного строку звернення до суду, передбаченого частиною 2 статті 233 Кодексу законів про працю України, не зазначено причини пропуску цього строку.

Тому, враховуючи, що позивач не бере участі у розгляді справи, відповідач частково визнав позовні вимоги в частині вимог про стягнення невиплаченої при звільненні заробітної плати, а це було встановлено судом після відкриття провадження у справі, позивачу слід надати строк для усунення зазначених недоліків шляхом подання до суду письмового клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду за вирішенням трудового спору про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні.

Відповідно до ч. 1 ст. 185 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до вимог частин 11, 12, 13 ст. 187 ЦПК України, суддя, встановивши, після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали.

Якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, суд продовжує розгляд справи, про що постановляє ухвалу не пізніше наступного дня з дня отримання інформації про усунення недоліків.

Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, позовна заява залишається без розгляду.

Суд, вирішуючи питання щодо залишення позовної заяви без руху після відкриття провадження у справі, також керується практикою Європейського суду з прав людини.

Згідно з положеннями ст. 9 Конституції України та ст. 17, ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції.

Своєю чергою, суд звертає увагу на те, що Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (mutatis mutandis, пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року в справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заява №45783/05; пункт 53 рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року в справі «Меньшакова проти України», заява №377/02).

Процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (пункт 45 рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року в справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain» («Перез де Рада Каванілес проти Іспанії»), заява №28090/95). Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна Держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (пункт 44 рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року «Osman v. the United Kingdom» («Осман проти Сполученого Королівства»), заява №23452/94 та пункт 54 рішення від 19 червня 2001 року «Kreuz v. Poland» («Круз проти Польщі»), заява №28249/95).

У рішенні ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року (пункт 47, заява №3236/03) суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їхня свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків.

Водночас згідно з позицією Великої Палати Верховного Суду від 10.11.2022 у справі №990/115/22, яку суд враховує, відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, запровадження на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку. Сам собою факт запровадження воєнного стану в Україні не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.

Враховуючи викладене вище, суд доходить висновку, що позивач подав до суду позовну заяву без додержання вимог ст. ст. 175, 177 ЦПК України. Тому вона підлягає залишенню без руху з наданням позивачу строку для усунення недоліків такої заяви, відповідно до вимог ст. ст. 185, 187 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 3-10, 43, 49, 175, 176, 177, 185, 187, 260, 353 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Краснолиманське» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, компенсаційних виплат за затримку розрахунку та 3% річних залишити без руху.

Встановити позивачу п`ятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви з дня вручення (отримання) ухвали суду про залишення позовної заяви без руху.

Визначені недоліки позовної заяви позивачу усунути шляхом подання до суду:

- письмового клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду за вирішенням трудового спору про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, передбаченого частиною 2 статті 233 Кодексу законів про працю України, із наданням доказів, що підтверджують вказані обставини.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її підписання та оскарження не підлягає.

Суддя Ф.М. Ханієва