Справа № 309/3276/24
Провадження № 2/309/845/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2025 року м. Хуст

Хустський районний суд Закарпатської області

в складі: головуючого - судді Піцура Я.Я.,

за участю секретаря Росоха Д.І.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Поковби В.В.,

розглянувши у порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в місті Хуст цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 06.07.2021 року відповідач отримав у борг від нього 10 000 доларів США та 40 000 грн, про отримання яких написав розписку та зобов`язався повернути позичені кошти до 01.09.2021. На момент звернення до суду сума боргу не повернута, що у змушує його звернутися до суду із захистом порушених прав.

Посилаючись на викладене, просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в сумі 447 476 грн. та судові витрати.

У відзиві на позов відповідач просить відмовити у його задоволенні. Стверджує, що 06.07.2021 при зустрічі з ОСОБА_2 вони обговорили договір позики у сумі 10 000 доларів США, що на той момент складало 272 904 грн. При цьому обговорили, що позика була надана на три місяці до 01.09.2021. В якості процентів він повинен був сплатити 40 000 грн. отже сума боргу склала 312 904 грн. Через фінансові труднощі йому не вдалося вчасно повернути борг до 01.09.2021. 14.09.2021 ним було здійснено грошові перекази через АТ КБ «ПриватБанк» на картковий рахунок ОСОБА_2 на загальну суму 134 000 грн., що еквівалентно 5020 доларів США. 25.11.2021 ним здійснено грошові перекази через АТ КБ «ПриватБанк» на картковий рахунок ОСОБА_2 на загальну суму 108 000 грн., що еквівалентно 4010 доларів США. Також 30.12.2021 ним здійснено грошовий переказ через АТ КБ «ПриватБанк» на картковий рахунок ОСОБА_2 на суму 27 400 грн., що еквівалентно 1007 доларів США. Таким чином до кінця 2021 року ним було сплачено позивачу 10 037 доларів США, а отже сума боргу ним виплачена повністю. 09.06.2022 року ним здійснено грошовий переказ через АТ КБ «ПриватБанк» на картковий рахунок ОСОБА_2 на суму 35 200 грн., які сплачені з врахуванням переплати за проценти користування грошовими коштами. Відтак зобов`язання перед ОСОБА_2 ним виконано у повному обсязі.

10.10.2024 позивач подав заяву про збільшення позовних вимог (про перерахунок суми позики відповідно до курсу валюти) у якій із зміною курсу долара США просив стягнути з відповідача суму боргу за договором позики у розмірі 451 756 грн та судові витрати.

28.10.2024 позивач подав відповідь на відзив у якому просить позов задовольнити у повному обсязі. Не погоджується з позицією відповідача про розрахунок з ним. Вказує, що оригінал розписки знаходиться у позивача. Вважає, що банківська квитанція може підтверджувати передання коштів у рахунок погашення боргу за договором позики тільки тоді, коли містить вказівку на договір (призначення платежу). Надані відповідачем платіжні інструкції про перерахування йому грошових коштів жодним чином не пов`язані з боргом за розпискою від 06.07.2021.

В судовому засіданні представник позивача Плешинець М.В. просив позов задовольнити. Указує, що відповідач позичив у позивача кошти про що видав розписку. На сьогоднішній день позика не повернута, про що свідчить наявність оригіналу розписки у позивача. Щодо долучених до відзиву на позов платіжних інструкцій про банківські перекази, то такі не можуть братися до уваги як доказ повернення позики, оскільки у графі «призначення платежу» не міститься жодного посилання на договір позики, а лише зазначено «переказ особистих коштів». Також звертає увагу на те, що сума за такими квитанціями згідно відзиву складає 10 037 доларів США та 35 200 грн., тобто не співпадає із сумою боргу за розпискою, і це свідчить про те, що такі перекази стосуються інших правовідносин між сторонами.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 заперечив проти задоволення позову. Вказує, що відповідач повернув суму боргу здійснивши банківські перекази. Щодо не зазначення у таких платіжних інструкціях у графі «призначення платежу» посилання на договір позики, то це пов`язано з необізнаністю відповідача, однак ці банківські перекази стосуються саме даної розписки. Визнав, що відповідача не звертався з позивача з вимогою повернути йому розписку.

Заслухавши учасників справи, вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного .

Так, відповідно до приписів ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Встановлено, що 06 липня 2021 року ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 10 000,00 доларів США та 40 000 грн, які зобов`язався повернути до 01 вересня 2021 року.

Факт отримання ОСОБА_3 коштів за договором позики підтверджується наявним у ОСОБА_2 оригіналом розписки, яку долучено до матеріалів справи.

Отримання від позивача суми коштів, визначених у розписці від 01 вересня 2021 року, відповідачем не оспорюється.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, -незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі N 464/3790/16-ц (провадження N 14-465цс18).

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Суд констатує, що написана відповідачем розписка від 06.07.2021 року є борговою, оскільки у ній чітко вказано про обов`язок повернути грошові кошти до 01.09.2021 року. Також відповідачем не заперечується факт отримання грошей у борг від позивача.

Щодо доводів відповідача про погашенням ним боргу за вказаним договором позики з посиланням на банківські платіжні інструкції про переказ грошових коштів, то з цього приводу суд зазначає наступне.

Так позивач категорично заперечує факт повернення позики за даними платіжними інструкціями, посилаючись на те, що оригінал розписки знаходиться у нього, а такі платіжні інструкції не стосуються даного договору позики.

З цього приводу суд зазначає, що згідно з частиною першої статті 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) вказано: «У частині 545 ЦК України передбачено презумпцію належності виконання обов`язку боржником, оскільки наявність боргового документа в боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. І навпаки, якщо борговий документ перебуває у кредитора, то це свідчить про неналежне виконання або невиконання боржником його обов`язку. Тлумачення абзацу 1 частини першої статті 1046, абзацу 1 частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої статті 1049 ЦК України)».

Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, за загальним правилом свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Підтвердження факту належного виконання зобов`язання покладається саме на боржника у такому зобов`язанні, у даному випадку на відповідача у справі.

Оцінюючи надані відповідачем банківські платіжні інструкції про переказ грошових коштів, суд вважає доречним посилання позивача у відповіді на відзив на те, що у таких не міститься посилання на договір позики від 06.07.2021, зокрема у графі «Призначення платежу» вказано «Переказ особистих коштів». Тобто такі платіжні інструкції не містять прямої прив`язки до договору позики від 06.07.2021. Також слушним є посилання представника позивача на те, що згідно даних інструкцій сума переказаних коштів складає 10 037 доларів США та 35 200 грн., що не співпадає з сумою боргу за договором позики 10 000 доларів США та 40 000 грн.

З огляду на викладене, зважаючи на наявність у вказаних платіжних інструкціях зазначених неузгодженостей та неточностей, на думку суду вказані вище платіжні інструкції не можуть бути достатніми доказами для підтвердження факту належного виконання за договором позики.

У зв`язку з чим суд вважає, що відповідачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами факт виконання ним зобов`язання за договором позики від 06.07.2021.

За таких обставин позивач вправі ставити питання про стягнення з відповідача усієї суми боргу, яка станом на 10.10.2024 (дата заяви про збільшення позовних вимог) становить 10 000 доларів США х 41,1756 (курс НБУ долара США) + 40 000 = 451 756 грн.

Відтак позов ОСОБА_2 підлягає задоволенню у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4517,56 грн., сплачений останнім за пред`явлення позову.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258-259, 264-265 ЦПК України, ст.ст.11, 526, 626, 1048-1050 ЦК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканця АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики у розмірі 451 756 (чотириста п`ятдесят одна тисяча сімсот п`ятдесят шість) гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешканця АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 4517 (чотири тисячі п`ятсот сімнадцять) гривень 56 коп.

Рішення може бути оскаржене до Закарпатського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 06 лютого 2025 року.

Суддя Хустського

районного суду: Піцур Я.Я.