П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2025 року м. Київ

Справа № 369/20508/23

Провадження: № 22-ц/824/5452/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Соколової В. В.,

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Мороз Наталії Василівни в інтересах Державного підприємства «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця»

на рішення Києво-Святошинського районного суду м. Києва від 23 вересня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Янченка А. В.,

у справі позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства Агрокомбінат «Пуща-Водиця» про стягнення грошових коштів, невиплачених при звільненні,

у с т а н о в и в:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що він працював в ДП «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» з 10.11.2000 року по 12.12.2022 року. Однак, в день його звільнення, відповідач письмово не повідомивпро нараховані суми, належні йому при звільненні та не здійснив виплату належних коштів.На підставі викладеного, просив суд стягнути з Державного підприємства «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку при звільненні; стягнути з Державного підприємства «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» заборгованість по заробітній платі у розмірі 95 97,98 грн із загальної нарахованої на день звільнення заробітної плати з податками та іншими обов`язковими відрахуваннями.

Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з Державного підприємства «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за шість місяців затримки розрахунку з загального середнього заробітку з податками та іншими обов`язковими відрахуваннями 54141 грн 75 коп.

Стягнуто з Державного підприємства «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 95297 грн. 98 коп. із загальної нарахованої на день звільнення заробітної плати з податками та іншими обов`язковими відрахуваннями.

Допущено негайне виконання рішення про присудження на користь ОСОБА_2 виплати заборгованості по заробітній платі, але не більше ніж за один місяць.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з Державного підприємства «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» на користь держави судовий збір у сумі 1460 грн.

Не погодившись із таким судовим рішенням, адвокат Мороз Н. В. в інтересах ДП «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, рішення суду просила скасувати та ухвалити нове про відмову в позові.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначила, що суд не взяв до уваги наказ про звільнення №59-к від 12.12.2022 року, у якому було зазначено про виплату позивачу компенсації за 42 календарних дні невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 12.07.2013 по 11.07.2015 року, компенсації за 58 календарних днів невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 12.07.2017 по 11.07.2019 року та компенсацію за 44 календарних дні невикористаної щорічної відпустки за період роботи з 12.07.2020 року по 12.07.2022 року. Тобто, вважає, що позивач був обізнаний про виплати, які має отримати після звільнення, в той час, зазначає, що звернувся до суду із позовом з порушенням строку, встановленого ст. 233 КЗпП України, що слугувало б підставою для відмови в позові.

Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні вважає, що суд необґрунтовано та безпідставно, з порушенням принципу розумності та справедливості, врахував лише інтереси позивача, при цьому не взяв до уваги скрутний матеріальний стан відповідача.

Крім того, адвокат Мороз Н. В. просила здійснювати розгляд скарги без участі скаржника.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 20 грудня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі та призначено справу до розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судовому засіданні ОСОБА_1 проти апеляційної скарги заперечував, просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів, ураховуючи заяву відповідача про розгляд справи без його участі та відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Вислухавши пояснення ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається з матеріалів справи, з 10.11.2000 року по 12.12.2022 року ОСОБА_1 працював в Державному підприємстві «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця».

Так, 12.12.2022 року ОСОБА_1 був звільнений за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, згідно наказу № 59-К.

Вищевказаним наказом також передбачена виплата компенсації за не використані щорічні відпустки.

Згідно довідки Державного підприємства «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» про доходи від 28.11.2023 року ОСОБА_1 нараховано з травня 2022 року по грудень 2022 року включно до виплати заробітну плату у розмірі 118181,63 грн. До виплати з урахуванням відрахування суми податків з доходів фізичних осіб, військового збору та профспілкових внесків - 95297,98 грн.

Проте, доказів про виплату вказаних суми на час розгляду справи матеріали справи не містять.

Згідно довідки, наданої Державним підприємством «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» про доходи позивача за два місяці перед звільненням, убачається, що загальна сума заробітної плати ОСОБА_1 нарахованої за жовтень 2022 - 9892,72 грн., за листопад 2022 - 10014,00 грн. Усього 19906,72 грн.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів про виплату вказаних сум, належних позивачу, тому вимоги про стягнення цієї суми підлягають до задоволення.

Крім того, вирішуючи заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходив із того, що на день звернення до суду з даною вимогою діяла нова редакція статті 117 КЗпП України, яка передбачала, що середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні виплачується за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. Тому, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку з 29.11.2023 року по 28.05.2024 року у розмірі 54141,75 грн .

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Щодо вирішення позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Згідно з частиною першою статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Отже, обов`язок по виплаті заробітної плати робітнику несе роботодавець.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 обґрунтовував свої вимоги тим, що в день звільнення відповідач не здійснив виплату належних йому грошових коштів, на підтвердження чого надав довідку про доходи, видану за підписом директора ДП Агрокомбінат «Пуща-Водиця» Раміза Керімова та заступника головного бухгалтера Ірини Качан, в якому зазначено, що у відповідача наявна заборгованість перед позивачем та її загальна сума складає 95 297 грн 98 коп (сума визначена з утриманням податків та обов`язкових платежів) (а. с. 13).

У свою чергу, відповідач доказів про виплату вказаних сум не надав, як в суді першої інстанції, так і в ході апеляційного перегляду справи. Тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що вимоги про стягнення визначеної суми підлягають до задоволення.

Щодо вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (стаття 117 КЗпП України)

Відповідно до статті 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум, роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більше як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19).

У цій справі відповідач порушив строк виплати заробітної плати позивачу.

Обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові при звільнення сум є наявність вини підприємства. Саме роботодавець зобов`язаний довести відсутність його вини у нездійснення розрахунку зі звільненою особою вчасно.

Заперечуючи проти стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні на підставі статті 117 КЗпП України, відповідач посилався, зокрема, на відсутність його вини в затримці розрахунку та зазначав про неможливість провести виплату зазначених сум з огляду на існування правового режиму воєнного стану в Україні та форс-мажорних обставин, а саме військової агресії РФ проти України.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 жовтня 2022 року у справі №905/857/19 (провадження №12-56гс21) виклала висновок, що нормами трудового законодавства не передбачено підстав для звільнення роботодавця від виплати працівникові заробітної плати у випадку наявності обставин непереборної сили. При цьому відступила від висновку Верховного Суду у складі Об?єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 243/2071/18 (провадження № 61-48088сво18) про те, що заробітна плата є відповідальністю в розумінні статті 617 ЦК України, від якої роботодавець може бути звільнений внаслідок випадку або непереборної сили.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що єдиним належним документом, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань - є сертифікат, виданий у порядку та на підставі статті 14-1 Закону «Про торгово-промислові палати в Україні».

Виходячи з того, що роботодавець не виплатив належні при звільнені позивачу суми та не надав належних доказів, що зазначені ним обставини стали перешкодою для своєчасного розрахунку з ним, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідно до статті 117 КЗпП України (у редакції, чинній на час звільнення та) він повинен компенсувати позивачу середній заробіток за час затримки виплати належних йому сум.

Визначаючи розмір такої виплати в сумі 54141 грн 75 коп, суд першої інстанції виходив із середньоденної заробітної плати позивача 462,95 грн помноженої на кількість днів до дня ухвалення рішення, але не більш як за шість місяців (з 29.11.2023 року по 28.05.2024 року) , тобто з 117 робочих днів.

Колегія суддів апеляційного суду з таким висновком суду першої інстанції погоджується та вважає його правильним.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що вимоги позивача про стягнення заробітної плати подані з пропуском строку, встановленого частиною третьою статті 233 КЗпП України, у редакції, чинній на момент звернення позивача до суду, то колегія суддів з цього приводу звертає увагу на таке.

За статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Отже, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин.

Згідно з частиною другою статті 233 Кодексу із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 зазначила про те, що «Передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, факт проведення з ним остаточного розрахунку та встановлення вини.

Конституційний Суд України у рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012 дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Оскільки жодних доказів про повний розрахунок з ОСОБА_1 при його звільненні відповідач не надав, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для застосування строку звернення до суду, визначеного ст. 233 КЗпП України.

Посилання заявника на те, що розмір середнього заробітку, присуджений рішенням суду першої інстанції є нерозумним, непропорційним та несправедливим до інших працівників, призведе до додаткового навантаження на відповідача, оскільки майновий тягар відповідних виплат унеможливить виконання роботодавцем зобов`язань з виплати заробітної плати іншим працівникам, враховуючи складне фінансове становище підприємства, не заслуговують на увагу, з огляду на те, що сам по собі факт фінансових труднощів на підприємстві не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга адвоката Мороз Н. В. в інтересах ДП «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» підлягає залишенню без задоволення, а рішення Києво-Святошинського районного суду м. Києва від 23 вересня 2024 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Мороз Наталії Василівни в інтересах Державного підприємства «Науково-дослідний виробничий агрокомбінат «Пуща-Водиця» залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду м. Києва від 23 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 07 лютого 2025 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова