Дата документу 06.02.2025 Справа № 334/2179/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №334/2179/24 Головуючий у 1 інстанції Новікова Н.В.
Провадження № 22-ц/807/207/25 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2025 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.

суддів: Кухаря С.В.,

Трофимової Д.А.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И ЛА:

У березні 2024 року позивач звернулася до Ленінського районного суду м. Запоріжжя з позовом про стягнення аліментів до ОСОБА_1 .

Позовні вимоги вмотивовані тим, що позивач з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, 29.02.2020 шлюб між сторонами розірвано. У сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася донька ОСОБА_4 . Дитина проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. Відповідач матеріальну допомогу надає не в повному обсязі.

Просила стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі у розмірі 8000 грн. на дитину, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку щомісячно, починаючи з 15.03.2024 до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 1281,50 грн., але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15 березня 2024 року, з подальшою індексацією відповідно до закону, щомісячно, та до досягнення дитиною повноліття.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення в частині стягнення аліментів допущено до негайного виконання у межах суми платежу за один місяць.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір 1211 грн. 20 коп.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом неповно з`ясовані всі обставини справи, та посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що судом першої інстанції не враховано відсутність доказів постійного місця проживання дитини з матір`ю, розмір доходу скаржника та визначено суму аліментів, яка не відповідає рівню його доходів.

30 грудня 2025 року від представника ОСОБА_3 ОСОБА_5 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення. А оскаржуване рішення без змін.

Справа розглядається без повідомлення учасників справи, в порядку ч.13 ст.7, ч.1 ст.369 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга сторони відповідача не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась ОСОБА_4 , батьками якої є позивач та відповідач, що підтверджується свідоцтвом про її народження серія НОМЕР_1 від 08.07.2020.

Малолітня дитина ОСОБА_4 проживає разом з матір`ю та її цивільним чоловіком, що підтверджується Актом обстеження умов проживання від 05.09.2024 за адресою АДРЕСА_1 . Як пояснила позивач, вказану квартиру орендує її цивільний чоловік.

Місцем реєстрації відповідача та доньки ОСОБА_4 є АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади від 29.03.2024.

Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог на підставі досліджених доказів наданих сторонами по справі, урахуванням принципу найкращого забезпечення інтересів дитини та положень ст. ст. 182, 184 СК України, виходив з положень розумності та справедливості, наявності обов`язку відповідача сплачувати аліменти на утримання дитини до досягнення нею повноліття, врахував те, що відповідач є інвалідом з дитинства має ІІІ групу інвалідності безстроково, що підтверджується копією довідкиМСЕК№1017900 від 08.01.2019; отримані ним доходи (відомості з Державного реєстру фізичних осіб станом на 29.03.2024 за період з 1 кварталу 2023 р. по 4 квартал 2023 р. відповідач перебував на обліку у Запорізькому обласному центрі зайнятості з січня 2023 р. по квітень 2023 р. з 01.06.2023 р. працевлаштований до ПРАТ «Львівський холодокомбінат», 31.08.2023 звільнений з ПРАТ «Львівський холодокомбінат», Довідка про доходи №6208 2629 5488 1202 від 29.03.204 відповідач отримав пенсію а період з 01.01.2023 р. по 31.12.2023 р. у розмірі 32200 грн), тому має наявну можливість щомісячно сплачувати аліменти на користь позивача на утримання їх спільних дітей в твердій грошовій сумі в розмірі 1281,50 грн., але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 15 березня 2024 року, до досягнення дитиною повноліття.

Колегія суддів повністю погоджується з висновками суду першої інстанції, як і погоджується з визначеним судом розміром присуджених до стягнення аліментів, та не може погодитись з доводами сторони відповідача, викладеними в апеляційній скарзі, з огляду на таке.

Частиною 3 статті 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно положень ст.51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.

Відповідно до норм ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

За змістом положень ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Згідно ч.1 ст.182 СК України обставинами, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, є: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Нормами ч.2 ст.182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно ч.1 ст.184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Відповідно до положень ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

Так, судом встановлено, що домовленості про добровільну сплату аліментів на утримання неповнолітньої доньки між сторонами в позасудовому порядку не досягнуто.

Визначаючи розмір аліментів на утримання ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , судом враховано, що відповідач є інвалідом з дитинства має ІІІ групу інвалідності безстроково, що підтверджується копією довідкиМСЕК№1017900 від 08.01.2019; отримані ним доходи (відомості з Державного реєстру фізичних осіб станом на 29.03.2024 за період з 1 кварталу 2023 р. по 4 квартал 2023 р. відповідач перебував на обліку у Запорізькому обласному центрі зайнятості з січня 2023 р. по квітень 2023 р. з 01.06.2023 р. працевлаштований до ПРАТ «Львівський холодокомбінат», 31.08.2023 звільнений з ПРАТ «Львівський холодокомбінат», Довідка про доходи №6208 2629 5488 1202 від 29.03.204 відповідач отримав пенсію а період з 01.01.2023 р. по 31.12.2023 р. у розмірі 32200 грн).

Однак, суд також приймає до уваги те, що розмір прожиткового мінімуму на дитину віком від 6 до 18 років становить: з 1 січня 2023 року - 2833 гривень, а з 1 січня 2024 року 3196 гривень і те, що визначений законодавством рекомендований мінімум для дитини відповідного віку становить розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку.

Виходячи із встановлених обставин, з визначеного законом прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд першої інстанції дійшов вірного та обґрунтованого висновку про визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 1281,50 грн., але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на утримання щомісячно.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції врахував, що відповідачем не надано даних про наявність на його утриманні інших дітей, непрацездатних членів родини, існування інших обставин, які мають істотне значення для визначення розміру аліментів, передбачених ст. 182 СК України.

Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 759/10277/18 (провадження 61-22317св19) зводяться до того, що інтереси дитини превалюють над майновим становищем платника аліментів.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першої-другої статті 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів - це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини.

Таким чином, ураховуючи встановлені судом обставини, зважаючи на рівність обов`язку батьків по утриманню дітей, задовільний стан здоров`я відповідача та його працездатний вік, відсутність інших аліментних зобов`язань, колегія суддів, виходячи з принципу співмірності для забезпечення прав дитини, доходить висновку, що розмір аліментів, який стягнутий судом першої інстанції, є обґрунтованим.

Визначаючи розмір аліментів у сумі по 1281,50 грн., але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, суд першої інстанції прийняв до уваги, що батьки зобов`язані утримувати неповнолітніх дітей в рівних частинах та врахував обставини, зазначені у ст.182 СК України, а саме, майновий стан відповідача, вік дитини, її потреби.

Одним із основних прав дитини є право на утримання (ст.8 Закону України «Про охорону дитинства»), яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття і закріплене у ст.180 СК України, ст.27 Конвенції про права дитини.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, яка не є міжнародним договором та не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України у формі ратифікації, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Відповідно до ст.150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї.

Відповідно до п.1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989р. (далі - Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991р. та яка набула чинності для України 27.09.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Згідно зі ст.18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

08.07.2017 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту прав дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів від 17.05.2017 року № 2037 - VII, відповідно до якого внесено зміни до ст. 182 СК України, а саме: при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст.182 СК. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 р. N 606-XIV «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про недоведеність факту проживання дитини з позивачкою, з огляду на наступне.

Позивачем було долучено до матеріалів справи Акт обстеження умов проживання від 05.09.2024 складеного Службою у справах дітей. Зазначеним актом підтверджено факт проживання малолітньої дитина разом з матір`ю та її цивільним чоловіком.

Окрім цього, доказами проживання дитини з матір`ю є наявні в матеріалах фіскальні чеки.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно ч.1, 2 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно ч.1, 2, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Верховний Суд, в ході касаційного перегляду судових рішень, неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони.

Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує.

Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Подібний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 02.10.2018 у справі № 910/18036/17, від 23.10.2019 у справі № 917/1307/18, від 18.11.2019 у справі №902/761/18, від 04.12.2019 у справі № 917/2101/17.

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), який у рішенні від 23.08.2016 у справі "Дж. К. та Інші проти Швеції" зазначив, що "у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування "поза розумним сумнівом" ("beyond reasonable doubt"). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням "балансу вірогідностей". … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри".

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Відповідачем не надано жодних доказів, які спростовували б факт проживання дитини з матір`ю.

Таким чином, встановивши, що дитина проживає разом із матір`ю і перебуває на її утримані, а батьки в добровільному порядку не домовились про участь в утриманні доньки, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення аліментів та обґрунтовано стягнув їх в твердій грошовій сумі у розмірі 1 281,50 грн., але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

При цьому, суд першої інстанції, оцінивши надані сторонами докази, виходячи як з найкращих інтересів дитини, врахував, що інвалідом з дитинства має ІІІ групу інвалідності безстроково, інших аліментних зобов`язань у нього немає, тому має наявну можливість щомісячно сплачувати аліменти на користь позивача на утримання їх спільних дітей в твердій грошовій сумі в розмірі 1 281,50 грн., але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Безпідставними є посилання заявника апеляційної скарги на відповідну судову практику Верховного Суду, оскільки висновки у зазначених справах, і у справі, яка переглядається, як і встановлені фактичні обставини, є різними, у кожній із цих справ суди виходили з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

З урахуванням того, що інші доводи апеляційної скарги сторони відповідача, є ідентичними доводам відзиву на позов, яким суд першої інстанції надав належну оцінку, висновки суду є достатньо аргументованими, колегія суддів вважає, що відсутні підстави, повторно давати відповідь на ті самі аргументи заявника, при цьому апеляційний суд враховує, що як, неодноразово зазначав ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року № 303А, §§ 2930). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27 вересня 2001 року, № 49684/99, § 2).

ЄСПЛ визначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення.

Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23, ЄСПЛ).

Керуючись ст.ст.367,374, 375, 381, 382 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 11 листопада 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 06 лютого 2025 року.

Головуючий

Судді: