ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2025 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Ткаченко І.Ю.,

суддів: Пищиди М.М., Свистунової О.В.

за участю секретаря судового засідання: Кошари О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна. В обґрунтування позову посилалася на те, що вона з ОСОБА_2 перебувала у зареєстрованому шлюбі з 01 липня 2011 року. За час перебування у шлюбі сторонами на підставі договору купівлі-продажу від 14 червня 2014 року, продавцем за яким виступив ОСОБА_3 було набуто спільне майно, а саме 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 . За домовленістю між ОСОБА_3 (продавцем) та ОСОБА_4 (батьком позивачки), саме останній сплачував грошові кошти за куплену частину, що підтверджується розпискою від 26 липня 2016 року. Крім того, її батьки допомогли їй за рахунок особистих грошових коштів здійснити ремонтні роботи у спірній квартирі. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2020 року шлюб між ними розірвано. Питання відносно передачі їй в порядку поділу майна 1/2 частини квартири, ОСОБА_2 мирним шляхом врегулювати не бажає, тому з врахуванням уточнених позовних вимог просила суд ухвалити рішення, яким визнати спільною сумісною власністю подружжя 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та визнати за нею право власності на 1/2 частину 1/2 частини квартири; стягнути витрати на правничу допомогу у розмірі 30 000 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2024 року позов задоволено частково. Визнано спільною сумісною власністю подружжя 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 73,8 кв.м, житловою площею 47,7 кв.м. Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 73,8 кв.м, житловою площею 47,7 кв.м. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1373 грн та витрати на правничу допомогу у розмірі 7000 грн.

В апеляційній скарзі відповідач посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що квартира АДРЕСА_1 на праві власності належала його бабі та дядьку. Після смерті баби, він успадкував 1/2 частину квартири. Іншу 1/2 частину квартири було вирішено викупити його батьками у дядька, у зв`язку із чим між ним та дядьком ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частини квартири та грошові кошти були передані його дядькові до укладання цього договору. Тобто спірна 1/2 частини не може бути віднесена до спільного майна подружжя. Крім того, позивачкою пропущено строк позовної давності. Шлюб розірвано 12 травня 2020 року. 01 жовтня 2020 року ОСОБА_1 зверталася до суду з позовом до нього про визнання особистою приватною власністю та виділення в натурі 1/2 частини квартири, та визнання недійсним договору купівлі-продажу частини квартири, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне частково задовольнити апеляційну скаргу.

Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Розглядаючи позов, суд має встановити фактичні обставини справи, виходячи з фактичних правовідносин сторін, але в межах заявлених вимог.

Судом першої інстанції встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що сторони перебували у шлюбі з 01 липня 2011 року, який було розірвано 12 травня 2020 року на підставі рішення суду.

За час шлюбу подружжям було придбано у власність нерухоме майно, а саме 1/2 частину трьохкімнатної квартири АДРЕСА_2 , що оформлено на ОСОБА_2 на підставі Договору купівлі-продажу від 14 червня 2014 року посвідченого державним нотаріусом Другої ДДНК Нестеренко І.В. Відповідно п.4 вказаного Договору продаж зазначеної 1/2 частини квартири відбулася за ціною 126000 грн, яку покупець сплатив продавцю до підписання цього договору у повному обсязі.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року у справі №205/7600/20 залишено без змін рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 06 червня 2023 року про відмову у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю та виділення в натурі 1/2 частини квартири, та визнання недійсним договору купівлі-продажу частини квартири, скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

В ході розгляду цієї справи судом встановлено, що ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, серія на номер: реєстр № 4-1141, виданий 06 грудня 2013 року, посвідченого Другою ДДНК, набув право приватної власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , яке в подальшому було зареєстровано за відповідачем в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 8747921 від 06 рудня 2013 року.

Також в постанові Дніпровського апеляційного суду зазначено, що відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд 1 інстанції виходив із того, що стороною позивача не доведена обставина придбання спірної 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 за її особисті кошти, тому відсутні підстави для задоволення позову в частині вимог про визнання особистою приватною власністю та виділення в натурі 1/2 частини квартири, та визнання недійсним договору купівлі-продажу частини квартири. Відмовляючи в задоволені позову в частині вимог щодо скасування рішення про державну реєстрацію прав на спірне майно за відповідачем, суд виходив із їх похідного характер від вимог про оспорення спірного договору.

Отже посилання позивачки, щодо придбання 1/2 частини квартири за кошти ОСОБА_4 (батько позивачки) у розмірі 85000 грн, які останній віддавав відповідно розписці ОСОБА_3 судом не досліджувалися, у зв`язку з тим, що вказані обставини були досліджені та надана оцінка судом у рішенні Ленінського районного суду м. Дніпропетровська у справі №205/7600/20.

Також судом встановлено, що сторона відповідача не оскаржує обставину, що спірна квартира є спільним сумісним майном подружжя, що вказує, що її правове положення не змінювалося з моменту розірвання шлюбу.

Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції прийшов до висновку, що 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 , відповідно до ст. 60 СК України, є спільною сумісною власністю подружжя, а тому за позивачкою слід визнати право власності на її 1/2 частину від 1/2 частини. Суд вказав про те, що строк позовної давності позивачкою не пропущено. З урахуванням незначної складності даної справи, з врахуванням вимог розумності та справедливості, дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 грн.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання 1/2 частини квартири спільним майном подружжя та про необхідність поділу вказаної частини між сторонами шляхом визнання за позивачкою права власності на її половину, втім вважає за необхідне змінити третій абзац резолютивної частини рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2024 року виходячи з наступного.

Основним завданням суду при вирішенні спорів про поділ майна подружжя є вирішення конфлікту між подружжям, тобто здійснення судом своєї базової функції ухвалення обов`язково рішення, яке безпосередньо припиняє спір, а не виводить його на новий рівень для сторін, які в будь-якому випадку не можуть між собою домовитися.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Норми статей 57,60 СК України встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі №6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі №235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі №404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18).

Відповідно до ч.1 ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно до ч.3 ст.358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності; у разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Частиною 3 ст.368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до п.п.22-24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11, вирішуючи спір між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу й залишає майно у їх спільній частковій власності.

Відповідно до ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Аналіз положень статей 57 та 62 СК України дає підстави для висновку про те, що стаття 57 цього Кодексу визначає правила віднесення майна до об`єктів особистої приватної власності одного з подружжя, тоді як стаття 62 цього Кодексу встановлює спеціальні умови, з настанням яких визначені попередньою нормою об`єкти особистої приватної власності одного з подружжя можуть бути визнані за рішенням суду об`єктами спільної сумісної власності подружжя.

Головним критерієм поділу майна як об`єкта права спільної сумісної власності є припинення правовідносин спільної сумісної власності між колишніми учасниками і припинення відносин спільної власності взагалі (частина третя статті 372 ЦК України); в разі поділу кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному сумісному майні.

Відповідно до ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України.

Вирішуючи спори між подружжям про майно, судам необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те,що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном,що належить їм на праві спільної сумісної власності, (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено частиною першою статті 63, частиною першою статті 65 СК України.

Згідно з нормами сімейного законодавства умовою належності майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження №14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року у справі №638/18231/15-ц, провадження №14-712цс19, дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї.

Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Відповідно до частини третьої статті 12, частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів звертає увагу на те, що із матеріалів справи встановлено, що під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі на підставі договору купівлі-продажу від 14 червня 2014 року, продавцем за яким виступив ОСОБА_3 , а покупцем відповідач ОСОБА_2 було набуто 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 . Договір укладено за згодою ОСОБА_1 .

Відповідач в своїй апеляційні скарзі вказує про те, що грошові кошти були передані його дядькові до укладання цього договору, та вони є особистими грошовими коштами, втім жодних доказів цьому не надає.

Тобто матеріалами справи та доводами апеляційної скарги відповідача не спростовано презумпцію спільності майна подружжя не надає.

Що стосується доводів апеляційної скарги щодо порушення позивачем строку позовної давності, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України).

Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19).

Статтею 20 СК України передбачено, що до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. У випадках, передбачених частиною першою цієї статті, позовна давність застосовується судом відповідно до ЦК України, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

За приписами пунктів 12 та 19 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

У період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Карантин з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) в державі тривав з 12 березня 2020 року по 30 червня 2023 року.

Крім того, військовий стан в державі, введений 24 лютого 2022 року, який неодноразово продовжувався, триває і на даний час.

З урахуванням викладеного вище, апеляційний суд вважає, що строки позовної давності, починаючи з березня 2020 року були продовжені на час карантину та з лютого 2022 року зупинені на час військового стану.

Отже позовні вимоги у справі заявлено в межах строків позовної давності, перебіг яких у аспекті положень ст. 20 СК України визначається за відповідними приписами ЦК України.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку (частина третя статті 89 ЦПК України).

Судом під час розгляду справи не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судових рішень, судом апеляційної інстанції не встановлено. А правильне по суті й законне судове рішення не може бути скасованим з формальних підстав.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, втім суд першої інстанції зазначивши у третьому абзаці резолютивної частини оскаржуваного рішення про визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину 1/2 частини, фактично унеможливив його виконання.

Оскільки власником іншої 1/2 частини спірної квартири є відповідач, а 1/2 частина квартири від 1/2 частин, становить 1/4 частину від цілої квартири, колегія суддів вважає за можливе третій абзац резолютивної частини рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2024 року викласти в наступній редакції:визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 73,8 кв.м, житловою площею 47,7 кв.м.

Керуючись ст.ст.367,374,3756,383 ЦПК України,-

П О С Т АН О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2024 року - змінити, третій абзац резолютивної частини рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2024 року - викласти в наступній редакції.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частину квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 73,8 кв.м, житловою площею 47,7 кв.м.

В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Судді: