Справа № 466/7823/22 Головуючий у 1 інстанції: Донченко Ю.В.
Провадження № 22-ц/811/2992/24 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С. М.,

суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

секретар судового засідання Зеліско-Чемерис К. Р.,

з участю представника позивача адвоката Рабіновича М. П., представника відповідача Полуліх Н. В., представника третьої особи - Шагай О. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 травня 2023 року (повний текст рішення складено 07 червня 2023 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради, третя особа: Львівська міська рада про визнання права користування житловим приміщенням та зобов`язання до вчинення дій та зустрічним позовом Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа: Львівська міська рада про виселення,

ВСТАНОВИВ:

у жовтні 2022 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до Шевченківської районної адміністрації (далі Шевченківська РА) Львівської міської ради (далі Львівська МР), третя особа Львівська МР, в якому просив визнати за ним право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , й зобов`язати Шевченківську РА Львівської МР укласти з ним договір найму на дане житлове приміщення та визнати його основним квартиронаймачем.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що він проживає у квартирі АДРЕСА_2 , власником якої є Львівська МР. Основним квартиронаймачем зазначеної квартири була його померла дружина ОСОБА_3 , що підтверджується ордером на житлове приміщення від 17 квітня 1982 року № 006344. Шлюб між ними було зареєстровано 25 серпня 1990 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 від шлюбу у них народився син ОСОБА_4

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла його дружина, а ІНФОРМАЦІЯ_3 помер його син.

У вересні 2022 року він звернувся до Шевченківської РА Львівської МР із заявою про зміну договору найму житлового приміщення, проте йому було відмовлено у зміні договору найму житлового приміщення, оскільки згідно з даними Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання він зареєстрований за іншою адресою: АДРЕСА_3 , а документів щодо вселення у спірну квартиру та проживання у ній після укладення шлюбу з ОСОБА_5 не надав. При цьому у вересні 2004 року шлюб між ними було розірвано, тому він не вважається членом сім`ї наймача квартири. Позивач уважав вказану відмову незаконною.

Зазначав, що він вселився у спірну квартиру після реєстрації шлюбу з дружиною у серпні 1990 року й з того часу постійно проживав у квартирі як член сім`ї наймача, продовжує проживати і користуватися квартирою. Вказане підтверджується відповідними актами, складеними головою ОСББ у присутності свідків у вересні 2019 року та у червні 2022 року.

Крім того, після розірвання шлюбу вони з дружиною та сином продовжували спільно проживати у спірній квартирі однією сім`єю, мали спільний бюджет та вели спільне господарство.

Вказував, що у нього відсутнє інше житло, він не має іншого майна у приватній власності, несе всі витрати по утриманню спірної квартири та виконує інші зобов`язання, що випливають з договору найму житлового приміщення.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив суд його позов задовольнити.

У листопаді 2022 року Шевченківська РА Львівської МР звернулася до суду із зустрічними позовом до ОСОБА_1 , третя особа Львівська МР, про виселення.

В обґрунтування зустрічних позовних вимог зазначала, що квартира АДРЕСА_2 не приватизована. Згідно з відомостями з Реєстру територіальної громади м. Львова у вказаній квартирі ніхто не зареєстрований.

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звертався до Шевченківської РА Львівської МР із заявою про зміну договору найму квартири й листом від 22 вересня 2022 року № 36-вих-76511 йому було відмовлено в укладенні договору найму.

Ордер на вселення у зазначене житлове приміщення від 17 квітня 1982 року видано на сім`ю з двох осіб: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 . З часу реєстрації шлюбу ні позивач ОСОБА_1 , ні його дружина ОСОБА_3 , не зверталися із заявою про реєстрацію місця проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі. Колишній наймач квартири ОСОБА_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_2 і з часу її смерті ніхто з членів сім`ї не звертався із заявою про зміну договору найму квартири. При цьому ОСОБА_1 зареєстрований у селі Давидів Пустомитівського району Львівської області. Договір найму спірної квартири з ним не укладався.

У ОСОБА_1 відсутні документи щодо законності його вселення у квартиру АДРЕСА_2 та проживання у ній після укладення шлюбу з ОСОБА_5 .

Крім того, шлюб, зареєстрований між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , розірвано у вересні 2004 року. Тобто ОСОБА_1 не є членом сім`ї колишнього наймача квартири.

З урахуванням наведеного, Шевченківська РА Львівської МР просила суд виселити ОСОБА_1 зі спірної квартири.

Протокольною ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 06 лютого 2023 року зустрічну позовну заяву Шевченківської РА Львівської МР прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом ОСОБА_1 .

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 29 травня 2023 року у задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічну позовну заяву Шевченківської РА Львівської МР задоволено.

Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_2 .

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 не був зареєстрований у спірній квартирі, не вписаний в ордер як член сім`ї осіб, яким було надано житло, договір найму квартири з ним не укладався. Тому відсутні правові підстави вважати, що в ОСОБА_1 виникло право на користування спірним житлом. При цьому до 05 вересня 2022 року він був зареєстрований та мав на праві користування інше житло, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 .

Крім того, у вересні 2004 року було розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 , яка була вписана в ордер на вселення в квартиру, а тому ОСОБА_1 не можна вважати членом сім`ї колишнього наймача квартири.

Суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_1 незаконно займає спірне житлове приміщення, тому він підлягає виселенню.

Районний суд застосував відповідні норми ЦК України, ЖК України, Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», надав оцінку поданим сторонами доказам, врахував судову практику Верховного Суду України та Верховного Суду.

Постановою Львівського апеляційного суду від 12 березня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Рабіновича М. П., задоволено частково.

Рішення Шевченківського районного суду міста Львова від 29 травня 2023 року скасовано.

Ухвалено нову постанову, якою у задоволенні позову ОСОБА_1 та у задоволенні зустрічного позову Шевченківської РА Львівської МР відмовлено.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що багатоквартирний будинок АДРЕСА_4 , в якому знаходиться спірна квартира, належить на праві комунальної власності територіальній громаді м. Львова в особі Львівської МР. Проте Львівської МР не залучена до участі у справі в якості відповідача. При цьому міська рада, як власник житлового будинку, має право на звернення до суду з позовами про виселення громадян з житлових приміщень, які вони незаконно займають. Наведене є самостійною підставою для відмови у задоволенні первісного та зустрічного позовів. Апеляційний суд урахував відповідну судову практику Верховного Суду у справах щодо належного суб`єктного складу сторін.

Постановою Верховного Суду від 27 серпня 2024 року касаційну скаргу Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради задоволено частково.

Постанову Львівського апеляційного суду від 12 березня 2024 року скасовано в частині вирішення зустрічного позову Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа Львівська міська рада, про виселення, справу у цій частині направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Відтак, рішення суду першої інстанції переглядається за апеляційною скаргою ОСОБА_1 лише в частині вимог зустрічного позову Шевченківської РА Львівської МР.

Апеляційна скарга в цій частині мотивована тим, що зустрічний позов подано поза межами процесуального строку, передбаченого для його подання, при цьому поважних причин неподання зустрічного позову у строки, визначені ЦПК України, та клопотань про поновлення пропущеного строку Шевченківською РА Львівської МР не подавалося. Задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_1 є членом сім`ї колишнього наймача квартири - ОСОБА_7 , в якій він з часу реєстрації шлюбу з останньою постійно проживає близько 33 років, тому його виселення в розумінні статті 8 Конвенції є невиправданим втручанням в приватну сферу особи та порушенням прав на повагу до житла. При цьому, після розірвання шлюбу вони з дружиною та сином продовжували спільно проживати у спірній квартирі однією сім`єю, мали спільний бюджет та вели спільне господарство, після смерті колишньої дружини ОСОБА_1 , позивач займався її похованням. Вважає, що ним надано суду належні докази на підтвердження його вселення у квартиру та проживання в ній. Задовольняючи зустрічний позов про виселення, суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_1 не має іншого житла чи майна у власності, він бере участь у витратах, пов`язаних з оплатою комунальних послуг за користування житлом та виконує інші зобов`язання, що випливають з договору найму житлового приміщення.

Відзив на апеляційну скаргу від Шевченківської РА Львівської МР та ЛМР не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін та представника третьої особи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав зустрічного позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

З матеріалів справи убачається, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 10 жовтня 2022 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання на 01 листопада 2022 року. Встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позову заяву.

Ухвала суду від 10 жовтня 2022 року отримана Шевченківської РА Львівської МР 19 жовтня 2022 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (т. 1 а. с. 69).

Розгляд справи 01 листопада 2022 року відкладено на 09 листопада 2022 року. Надіслано судові повістки на адресу Шевченківської РА Львівської МР та Львівської МР (т. 1 а. с. 73, 74).

09 листопада 2022 року Шевченківським районним судом м. Львова отримано лист представника Шевченківської РА Львівської МР, в якому повідомлено суду про намір відповідача подати зустрічний позов, у зв`язку із чим, висловлено прохання про відкладення справи на іншу дату. (т. 1 а. с.75).

У розгляді справи 09 листопада 2022 року оголошено перерву (т. 1 а. с. 78).

18 листопада 2022 року місцевим судом одержано зустрічний позовну заяву Шевченківської РА Львівської МР за вих. № 36-вих-98748 від 11.11.2022 (т. 1 а. с. 80 84), в якій висловлено прохання прийняти її до спільного розгляду з первісним позовом.

Аналіз змісту зустрічної позовної заяви свідчить, що у ній не міститься клопотання про поновлення (продовження) строку на її подання, як і відсутнє в якості додатків до неї відповідне клопотання.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 13 березня 2022 року закрито підготовче провадження в справі, призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому. Зі змісту цієї ухвали убачається, що 06 лютого 2023 року зустрічну позовну заяву прийнято до розгляду та об`єднано в одне провадження з первісним позовом (т. 1 а. с. 129).

Аналіз матеріалів справи свідчить, що у ній відсутня ухвала суду від 06 лютого 2023 року про прийняття зустрічної позовної заяви та об`єднання її в одне провадження з первісним позовом, а також відсутні відомості в протоколі судового засідання від 06 лютого 2023 року про її постановлення, адже у ньому зазначено про оголошення судом перерви, через те, що позивач не отримав копію зустрічної позовної заяви (т. 1 а. с. 98, 99).

Згідно зі частинами першою третьою статті 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Підстави, час та черговість подання заяв по суті справи визначаються цим Кодексом або судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Сторони користуються рівними процесуальними правами. Крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу: 1) позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу; 2) позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження; 3) відповідач має право подати зустрічний позов у строки, встановлені цим Кодексом (частина перша, друга статті 49 ЦПК України).

Відповідно до приписів частини першої третьої статті 193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом.

Зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику. Копія зустрічної позовної заяви долучається до матеріалів справи (частина третя статті 194 ЦПК України).

Про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, в якій, зокрема, зазначається строк для подання відповідачем відзиву на позов (пункт 8 частини другої статті 187 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 190 ЦПК України ухвала про відкриття провадження у справі надсилається учасникам справи, а також іншим особам, якщо від них витребовуються докази, в порядку, встановленому статтею 272 цього Кодексу.

Згідно зі частиною першою статті 191 ЦПК України у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач має право надіслати: 1) суду - відзив на позовну заяву і всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; 2) позивачу, іншим відповідачам, а також третім особам - копію відзиву та доданих до нього документів.

Відзив подається в строк, встановлений судом, який не може бути меншим п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Суд має встановити такий строк подання відзиву, який дозволить відповідачу підготувати його та відповідні докази, а іншим учасникам справи - отримати відзив не пізніше першого підготовчого засідання у справі (частина сьома статті 178 ЦПК України).

Відповідно до статті 120 ЦПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Згідно статті 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, - судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи. Одночасно із поданням заяви про поновлення процесуального строку має бути вчинена процесуальна дія (подана заява, скарга, документи тощо), щодо якої пропущено строк. Про поновлення або продовження процесуального строку суд постановляє ухвалу (частина перша четверта, шоста статті 127 ЦПК України).

У справі, що переглядається:

- в ухвалі про відкриття провадження у справі від 10 жовтня 2022 року) відповідачу було визначено строк на подання відзиву на позовну заяву (який є також строком подання зустрічного позову) тривалістю п`ятнадцять днів з моменту отримання ухвали;

- ухвалу суду отримана відповідачем 19 жовтня 2022 року. Відтак, строк на подання відзиву на позовну заяву (зустрічного позову) закінчився 03 листопада 2022 року;

- зустрічний позов подано 18 листопада 2022 року, тобто з пропуском процесуального строку, визначеного судом;

- заява відповідача про продовження цього строку, в матеріалах справи відсутня;

- питання продовження цього строку з ініціативи суду не може бути перевірено під час апеляційного розгляду, адже в матеріалах справи відсутня ухвала як щодо вирішення питання про продовження цього строку, так і ухвала суду про прийняття зустрічного позову до спільного розгляду з первісним позовом та про об`єднання їх в одне провадження, якою також могло бути вирішено питання щодо дотримання строку подання зустрічного позову.

Тобто, місцевий суд допустивши наведені вище порушення норм процесуального права, безпідставно розглянув по суті зустрічний позов та ухвалив оскаржуване рішення, при наявності, передбачених процесуальним законом підстав для його повернення (залишення без розгляду).

Відтак, відповідні доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина четверта статті 367 ЦПК України).

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщ о справу розглянуто неповноважним складом суду (пункт 1 частини третьої статті 376 ЦПК України).

Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України (частина друга статті 6 Конституції України).

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, суд «встановлений законом» має бути утворений безпосередньо на підставі закону, діяти в законному складі в межах своєї предметної, функціональної та територіальної юрисдикції.

Показовим у цьому сенсі є рішення ЄСПЛ від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04), у пункті 24 якого йдеться про те, що фраза «встановлений законом» стосується не лише правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ термін «встановленим законом» у статті 6 Конвенції спрямований на гарантування того, «що судова гілка влади у демократичному суспільстві не залежить від органів виконавчої влади, але керується законом, що приймається парламентом» (рішення ЄСПЛ від 12 жовтня 1978 року у справі «Занд проти Австрії» (Zand v. Austria), заява № 7360/76). У країнах з кодифікованим правом організація судової системи також не може бути віддана на розсуд судових органів, хоча це не означає, що суди не мають певної свободи для тлумачення відповідного національного законодавства (рішення ЄСПЛ від 22 червня 2000 року у справі «Коем та інші проти Бельгії» (Coeme and Others v. Belgium), заяви № 32492/96, 32547/96, 32548/96, 33209/96 та 33210/96).

У розумінні статті 6 Конвенції суд має бути обов`язково «встановлений законом». Цей вислів віддзеркалює принцип правової держави, невід`ємний для системи, запровадженої Конвенцією і Протоколами до неї загалом (рішення ЄСПЛ від 12 липня 2007 року у справі «Йоргич проти Німеччини» (Jorgic v. Germany), заява № 74613/01; від 25 жовтня 2011 року у справі «Річерт проти Польщі» (Richert v. Poland), заява № 54809/07). Такий орган, не встановлений відповідно до волевиявлення законодавця, буде неодмінно позбавлений легітимності, яка необхідна в демократичному суспільстві для вирішення спорів між приватними особами (рішення ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia); від 20 жовтня 2009 року у справі «Горгуладзе проти Грузії» (Gorguiladze v. Georgia), заява № 4313/04; від 31 травня 2011 року у справі «Конталексис проти Грeції» (Kontalexis v. Greece), заява № 59000/08).

Вимога про те, щоб суд був установленим законом, тісно пов`язана з іншими загальними вимогами статті 6 Конвенції щодо незалежності та неупередженості судової влади, причому обидві з них також є невід`ємною частиною основного принципу верховенства права в демократичному суспільстві. Як підсумок, «головною є довіра, якою надихають суди в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 01 грудня 2020 року у справі «Ґузмундур Андрі Астрадссон проти Ісландії» (Gu?mundur Andri Astra?sson v. Iceland), заява № 26374/18).

Тобто «закон», про який каже стаття 6 Конвенції, є не просто законодавством, пов`язаним із організацією і повноваженнями судових органів (рішення ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia); від 25 жовтня 2011 року у справі «Річерд проти Польщі» (Richert v. Poland), заява № 54809/07; від 12 липня 2007 року у справі «Йоргич проти Німеччини» (Jorgic v. Germany)), але й будь-якими іншими внутрішньо-правовими нормами, недотримання яких робить неправомірною участь одного чи кількох суддів у розгляді справи (справа «Арчіл Панджикідзе та інші проти Грузії» (Archil Pandzhikidze and others v. Georgia), № 30323/02). Вислів «встановлений законом» стосується не лише правових підстав самого існування «суду», але й дотримання цим судом особливих правил, якими він має керуватись (там само), а також складу суду у кожній справі (рішення ЄСПЛ від 04 березня 2003 року у справі «Посохов проти Росії» (Posokhov v. Russia), заява № 63486/00; від 22 квітня 2010 року у справі «Фатуллаев проти Азербайджану» (Fatullayev v. Azerbaijan), заява № 40984/07; від 31 травня 2011 року у справі «Конталексис проти Грeції» (Kontalexis v. Greece), заява № 59000/08).

Відповідно до частин першої-третьої статті 14 ЦПК України в судах функціонує Єдина судова інформаційно-комунікаційна система. Позовні та інші заяви, скарги та інші передбачені законом процесуальні документи, що подаються до суду і можуть бути предметом судового розгляду, в порядку їх надходження підлягають обов`язковій реєстрації в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в день надходження документів. Визначення судді або колегії суддів (судді-доповідача) для розгляду конкретної справи здійснюється Єдиною судовою інформаційно-комунікаційною системою у порядку, визначеному цим Кодексом (автоматизований розподіл справ).

Згідно з пунктами 1, 2, 4-6 розділу ІІІ Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20 серпня 2019 року № 814 (далі - Інструкція з діловодства в судах), визначення судді для розгляду конкретної справи здійснюється відповідно до Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України від 26 листопада 2020 року № 30 (далі - Положення про АСДС).

Після завершення автоматизованого розподілу судові справи передаються судді (судді-доповідачу) для розгляду під підпис у загальному реєстрі судових справ або окремо складених реєстрах судових справ на кожного суддю (суддю-доповідача) у порядку визначеному в суді.

Позовні заяви, справи, які надійшли з інших судів, подання, апеляційні скарги, заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами, інші передбачені законодавством процесуальні документи, що подаються до суду і можуть бути предметом судового розгляду, реєструються в день їх надходження в порядку, установленому розділом II Інструкції.

Зустрічні позовні заяви, позови третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги на предмет спору, підлягають реєстрації в АСДС та передаються на розгляд відповідно до Положення про АСДС.

У разі об`єднання судових справ (матеріалів кримінального провадження) в одну їй присвоюється єдиний унікальний номер тієї з об`єднаних справ (матеріалів), яка надійшла до суду першою.

Відповідно до постанови (ухвали) суду вноситься інформація в АСДС під номером об`єднаної справи (матеріалів кримінального провадження) та відмітки про об`єднання справ (матеріалів кримінального провадження) із зазначенням номера нової судової справи (матеріалів кримінального провадження).

Відповідно до підпунктів 2.3.1, 2.3.2 пункту 2.3 Положення про АСДС розподіл судових справ здійснюється в суді в день їх реєстрації, на підставі інформації, внесеної до автоматизованої системи, уповноваженою особою апарату суду, відповідальною за здійснення автоматизованого розподілу судових справ.

Визначення судді або колегії суддів для розгляду конкретної справи здійснюється автоматизованою системою шляхом: автоматизованого розподілу судових справ під час реєстрації відповідної судової справи; пакетного автоматизованого розподілу судових справ після реєстрації певної кількості судових справ; розподілу судових справ шляхом передачі судової справи раніше визначеному у судовій справі судді; визначення складу суду з метою заміни судді (суддів); повторного автоматизованого розподілу судових справ. Збори суддів відповідного суду мають право визначати особливості автоматизованого розподілу судових справ у випадках, прямо передбачених цим Положенням.

Згідно з підпунктом 2.3.31 пункту 2.3 Положення про АСДС результатом автоматизованого розподілу судових справ є протокол автоматизованого розподілу судової справи між суддями відповідного суду, що автоматично створюється автоматизованою системою. Одночасно з протоколом автоматизованою системою автоматично формується звіт про автоматизований розподіл судової справи між суддями відповідного суду. Звіт містить такі відомості: дата та час початку автоматизованого розподілу; єдиний унікальний номер судової справи; номер провадження (за наявності); категорія судової справи (за наявності); коефіцієнт складності судової справи (за наявності); інформація про учасників судового процесу (кримінального провадження); інформація про визначення повноважень суддів; інформація про визначення головуючого судді (судді-доповідача) за випадковим числом; інформація про визначення складу колегії суддів (за наявності) за випадковим числом; версія автоматизованої системи; час закінчення автоматизованого розподілу; тривалість автоматизованого розподілу. Доступ для коригування протоколу та звіту щодо автоматизованого розподілу судової справи між суддями автоматично блокується автоматизованою системою. Доступ суддів до перегляду всіх протоколів та звітів автоматизованої системи щодо автоматизованого розподілу судової справи між суддями не може бути обмежений. Протокол автоматизованого розподілу судової справи між суддями роздруковується, підписується та додається до матеріалів судової справи.

Відповідно до підпунктів 2.3.44, 2.3.48 пункту 2.3 Положення про АСДС раніше визначеному в судовій справі головуючому судді (судді-доповідачу) передаються, зокрема, зустрічні позови та позови третіх осіб, які заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору у судовій справі, у якій відкрито провадження, що надійшли до суду. Результатом розподілу судової справи шляхом передачі судової справи раніше визначеному у судовій справі судді є протокол передачі судової справи раніше визначеному складу суду, що створюється в автоматизованій системі уповноваженою особою апарату суду. Протокол передачі судової справи раніше визначеному судді роздруковується, підписується та додається до матеріалів судової справи.

Отже, зустрічна позовна заява Шевченківської РА Львівської МР мала бути зареєстрована в АСДС як самостійний процесуальний документ із формуванням протоколу передачі судової справи раніше визначеному судді, який роздруковується, підписується та додається до матеріалів судової справи.

Однак у матеріалах справи відсутній відповідний протокол.

Відтак, суд першої інстанції в складі судді Донченка Ю. В. не є судом, встановленим законом, для розгляду зустрічної позовної заяви Шевченківської РА Львівської МР, адже цьому судді відповідна позовна заяви за наслідками розподілу справи в АСДС не передавалася.

Подібний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 27 листопада 2024 року у справі № 676/4863/22 (провадження № 61-9890св24).

Відповідно до вимог пункту 4 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

За приписами частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Оскільки за обставинами цієї справи рішення суду першої інстанції в частині вирішення зустрічного позову підлягає обов`язковому скасуванню, а суд апеляційної інстанції в силу своїх інституційних повноважень позбавлений можливості на стадії апеляційного розгляду вирішити питання щодо дотримання строку подання зустрічного позову, адже такими повноваження наділений виключно суд першої інстанції, з метою реалізації завдання цивільного судочинства, дотримуючись принципу пропорційності, колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для залишення зустрічного позову без розгляду, що в контексті розглядуваної справи сприятиме якнайкращій можливості реалізувати її учасниками в межах окремої справи питання як по первісному, так і по зустрічному позовах.

Враховуючи наведене, колегія суддів не убачає підстав для детального аналізу доводів апеляційної скарги щодо невірного, на думку особи, яка її подала, вирішення по суті зустрічного позову.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд, відповідно, змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 377, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 29 травня 2023 року в частині вирішення зустрічного позову скасувати, зустрічний позов Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа Львівська міська рада про виселення залишити без розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 04 лютого 2025 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич