Справа № 194/967/24
Номер провадження № 2/194/87/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2025 року м.Тернівка

Тернівський міський суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Корягіна В.О.

за участю секретаря судового засідання Лазоренко Д.І.

представника позивача ОСОБА_1

представник відповідачів ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Тернівка Дніпропетровської області в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом визнання права власності на 1/2 частку квартири та усунення перешкод у користуванні майном,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом визнання права власності на 1/2 частку квартири та усунення перешкод у користуванні майном. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з відповідачемперебувала у шлюбі, зареєстрованому 21 січня 1994 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Тернівського міського управління юстиції Дніпропетровської області. Перебуваючи у шлюбі під час спільного проживання04 листопада 2004 року з відповідачем ОСОБА_4 за кредитні кошти та спільні кошти вони купили квартиру АДРЕСА_1 , яку за домовленістю зареєстрували на відповідача ОСОБА_4 28 квітня 2008 року шлюб був розірваний. 16 березня 2022 року вона уклала шлюб з ОСОБА_6 та змінила своє прізвище з ОСОБА_7 на ОСОБА_8 . У вересня 2023 року її сусідка ОСОБА_9 , яка є сусідкою відповідача ОСОБА_4 повідомила її, що у їх квартирі мешкає ОСОБА_5 , що підтверджується також актом від 09 травня 2024 року. У зв`язку з чим вважає, що її права порушуються на право власності на квартиру. Просить визнати за нею право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 45,8кв. м., загальною площею 63,8кв. м. та усунути перешкоди у користуванні належної їй 1/2 частки цієї квартири шляхом виселення з неї ОСОБА_5 та стягнути судові витрати.

Позивач в судове засідання не з`явилася, однак повідомлена належним чином про час і місце розгляду справи, тому суд вирішив розглянути справу за її відсутністю за участю представника позивача.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав зазначених в них, просила суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. А також зазначила, що право позивача відповідачем порушено на час заселення відповідача ОСОБА_5 до квартири, оскільки діяла презумпція спільної власності майна. Порядок користування квартирою не встановлювався, однак відповідачі змінили замки в квартирі та позивач не може їй користуватися.

Відповідач ОСОБА_4 не з`явився у судове засідання, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, тому суд вважає за необхідне розглянути справу за його відсутності за участю його представника.

Відповідач ОСОБА_5 у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, зазначила що будь-яких перешкод позивачу у користуванні квартирою вона не створювала, дійсно разом з ОСОБА_4 з червня 2021 року мешкала у квартирі, а коли останнього призвали до ЗСУ тільки ходить до квартири, однак в ній не мешкає.

Представник відвідачів у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, зазначив, що відповідачі мешкала як цивільна дружина та чоловік і тому відповідач ОСОБА_4 надав свій дозвіл мешкати у квартирі відповідачу ОСОБА_5 , в подальшому сторона уклали шлюб. Відповідач ОСОБА_5 мала можливість користуватися квартирою, оскільки право власності було зареєстровано тільки за ОСОБА_4 , а за позивачем не було зареєстровано право власності на квартиру, тому вимоги є передчасними.

Суд, вислухавши представника позивача, відповідача ОСОБА_5 , представника відповідачів, проаналізувавши та оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних по справі доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до наступного висновку.

Так, в судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 21 січня 1994 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернівського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, який 28 квітня 2018 року був розірваний.

ОСОБА_6 та ОСОБА_10 16 березня 2022 року уклали шлюб, який зареєстрований Тернівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), після чого змінила своє прізвище на ОСОБА_3 .

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 04 листопада 2004 року, посвідченого державним нотаріусом Тернівської державної нотаріальної контори Надтокою З.В., ОСОБА_11 продала ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 45,8 кв. м., загальною площею 63,8 кв. м.

Відповідно до довідки на нерухоме майно від17 квітня 2024 року, виданої начальником Тернівського БТІ Довгополою О.М., 1/1 частина квартири АДРЕСА_1 на праві приватної власності зареєстрована за ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу квартири від 04 листопада 2004 року.

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та його архівної складової частини щодо об`єкта нерухомого майна, сформованого 12 березня 2024 року, власником 1/1 частки квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 45,8 кв. м., загальною площею 63,8 кв. м є ОСОБА_4 .

Позивач ОСОБА_3 є інвалідом третьої групи з 01 лютого 2023 року, інвалідність з дитинства, що підтверджується довідкою МСЕК від 15 березня 2023 року.

ОСОБА_4 та ОСОБА_5 23 січня 2025 року уклали шлюб, який зареєстрований Павлоградський відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса).

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_12 суду показала, що в вересні 2023 року бачила відповідачів разом в квартирі АДРЕСА_1 , оскільки мешкає в цьому ж будинку. Зі слів позивача знає, що останні змінили замок в цій квартирі та не пускають позивача до квартири, ключів не надають.

У відповідності до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках.

Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 63 Сімейного Кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 Сімейного Кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Згідно ч. 1 ст. 69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17.

Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

На правовідносини, які склалися між сторонами, поширюються вимоги ст. 368 ЦК України, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 725/1776/18.

Отже, судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 , житловою площею 45,8 кв. м., загальною площею 63,8 кв. м, яка набута за час шлюбу сторонами по справі, є спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_13 .

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Відповідач ОСОБА_4 не надав суду жодного належного та допустимого доказу того, що квартиру було придбано в період шлюбу з позивачем за його особисті кошти, тим самим відповідач не спростував презумпцію спільності майна.

Вищезазначене не суперечить правовим висновкам, наведеним у постанові Верховного Суду від 22 лютого 2021 року у справі № 264/2232/19.

З урахуванням зазначеного, суд вважає за необхідне позов в цій частині задовольнити та визнати за ОСОБА_3 право власності кожному на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 45,8 кв. м., загальною площею 63,8 кв. м

В частині позовних вимог щодо усунення перешкод шляхом виселення ОСОБА_5 з квартири АДРЕСА_1 , слід відмовити з наступних підстав.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Статтею 825 ЦК України врегульовано розірвання договору найму житла.

Згідно зі статтею 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду(частини перша, друга цієї статті).

Згідно ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до ст. 321 ч. 1 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном.

Вищенаведені норми цивільного законодавства України дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Разом з цим, згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Відповідно до положення статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Згідно частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло.

Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до ЗУ «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» від 17.07.1997 р., закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Отже, судом враховується те, що за позивачем визнано право власності на оспорювану квартиру тільки при винесенні цього рішення, до цього єдиним зареєстрованим власником квартири був ОСОБА_4 , який як зазначає сторона відповідача надавав дозвіл на користування вищезазначеною квартирою відповідачу ОСОБА_5 .

Як встановлено у судовому засіданні та визнано сторонами судом не встановлювався певний порядок користування квартирою.

Окрім того, в подальшому між відповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_4 був укладений шлюб та останні стали чоловіком та дружиною.

Таким чином, суд вважає, що задоволення вимоги про виселення з оспорюваної квартири відповідача ОСОБА_5 , яка на даний час є дружиною відповідача ОСОБА_4 , 1/2 частка якої на праві власності належить останньому, та який надав їй дозвіл на користування цією квартирою, призведе до порушення їх прав як подружжя, оскільки останні можуть мешкати в квартирі разом, при тому що порядок користування зазначеною квартирою не встановлювався.

Інші вимоги в частині не надання доступу до вищезазначеної квартири позивачу відповідачами суд у відповідності до 13 ЦПК України не розглядає, оскільки останні стороною позивача не заявлялася.

Отже, суд у зв`язку з відмовою в частині цих позовних вимог у відповідності до ст. 141 УПК України вважає за необхідне відмовити в стягнення судового збору з відповідача ОСОБА_5 на користь позивача у розмірі 1211,20 грн.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача відповідно до задоволеної частини позовних вимог стягує судовий збір у розмірі 1211, 20.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 19, 76, 77, 81, 131, 141, 247, 258, 264, 265, 280, 281 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом визнання права власності на 1/2 частку квартири та усунення перешкод у користуванні майном, задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , загальна площа якої становить 63,8 кв.м. в тому числі житлова площа 45,8 кв.м.

В частині позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_5 щодо усунення перешкод у користуванні майном - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , судовий збір у сумі 1211,20 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Апеляційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справ витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повний текст судового рішення складено 06 лютого 2025 року.

Головуючий суддя: В.О. Корягін