КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/2107/2025 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 липня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, -

установив:

У липні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що 07 липня 2016 року ПН КМНО Трубінською О.О. за реєстровим №1280 посвідчений договір позики між позивачем (Позикодавцем) та Відповідачем ОСОБА_2 (Позичальником).

Відповідно п. 1.1 Дoгoвopy позики, Позикодавець передав у власність Позичальнику грошові кошти у розмірі, визначеному у п. 2.1 цього Договору, а Позичальник зобов`язався повернути позику у визначений цим договором строк.

Крім того, вказаний договір був укладений за згодою Відповідача-2 ОСОБА_3 - дружини ОСОБА_2 , про що нею була надана нотаріусу відповідна письмова заява, справжність підпису на якій було засвідчено 07 липня 2016 року ПН КМНО Трубінською О.О. за реєстровим №1279.

Пунктом 2.1 Договору передбачено, що розмір позики становить 317400 доларів США, що на день укладення договору становить еквівалент 7887390 грн, за курсом міжбанківського валютного курсу продажу долара США.

Факт передачі Позикодавцем Позичальнику суми позики в повному обсязі підтверджується п. 3.1 договору та заявою про підтвердження отримання грошових коштів, підписаною ОСОБА_2 .

За умовами договору позичальник зобов`язувався повернути грошові кошти, відповідно до визначеного сторонами графіку, до 08 жовтня 2029 року.

02 листопада 2017 року ОСОБА_2 сплачена ОСОБА_1 в якості повернення позики сума у розмірі 62118 доларів США.

Крім того, 02 листопада 2017 року ПН КМНО Приятельчук В.А. з реєстровим №2378 посвідчено договір про внесення змін до Договору позики від 07 липня 2016 року, яким були внесені зміни до п. 5.1 договору, а саме: позичальник зобов`язався повернути позикодавцю грошові кошти в національній валюті України - гривні до 31 липня 2018 року.

Сторони передбачили графік, який визначає розмір та періодичність повернення позики.

Даний Договір про внесення змін до договору позики був також укладений за згодою Відповідача-2 ОСОБА_3 - на час підписання вже колишньої дружини ОСОБА_2 , про що нею була надана нотаріусу відповідна письмова заява, справжність підпису на якій було засвідчено 02 листопада 2017 року ПН КМНО Приятельчук В.А. за реєстровим №2375.

Разом з тим, з 30 листопада 2017 року Відповідач-1 ОСОБА_2 не здійснює повернення позики, згідно визначеного у договору графіку.

09 січня 2018 року Позивачем була направлена Відповідачу-1 ОСОБА_2 заява з вимогою про виконання зобов`язань за договором позики та попередження про звернення стягнення на майно, справжність підпису на якій засвідчено ПН КМНО Трубінською О.О. за реєстровим №31.

Відповідачем-1 ОСОБА_2 вимога не була виконана, а порушення зобов`язань за договором позики не усунуті у повній мірі.

У березні 2018 року ОСОБА_2 було здійснено дві оплати в якості повернення позики: сума в національні валюті України - гривні, що на момент оплати становила еквівалент 3000 доларів США та сума в національні валюті України - гривні, що на момент оплати становила еквівалент 7000 доларів США.

19 березня 2018 року Позивачем була повторно направлена Відповідачу-1 ОСОБА_2 заява з вимогою про виконання зобов`язань за договором позики та попередження про звернення стягнення на майно, справжність підпису на якій засвідчено ПН КМНО Трубінською О.О. за реєстровим №522.

Відповідачем-1 ОСОБА_2 дана вимога також не була виконана, у зв`язку з чим 07 травня 2018 року Позивачем була направлена Відповідачу-1 ОСОБА_2 третя заява з вимогою про виконання зобов`язань за договором позики та попередження про звернення стягнення на майно, справжність підпису на якій засвідчено ПН КМНО Трубінською О.О. за реєстровим №829, за якою Позивач вимагає повернення всієї суми позики, а також сплати штрафу і пені, передбачених умовами Договору, у строк до 20 травня 2018 року.

Сума основного боргу Позичальника ОСОБА_2 перед Позивачем становить 245282,03 доларів США (за курсом станом на 17 липня 2019 року - 6350351,76 грн).

Пунктом 5.1. Договору передбачено (в редакції Договору про внесення змін), що за несвоєчасне повернення позики Позичальник сплачує штраф на користь Позикодавця у розмірі 1% від суми заборгованості за кожний місяць прострочення.

За період з 17 липня 2018 року по 17 липня 2019 року розмір штрафу становить 762042,12 грн.

Згідно п. 6.6. Договору, за несвоєчасне повернення позики Позичальник сплачує на користь Позикодавця пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення.

За період з 17 липня 2018 року по 17 липня 2019 року розмір пені становить 2268902,40 грн.

Таким чином, загальна сума заборгованості, яку позивач просить суд стягнути з відповідачів становить 9381296,28 грн.

25 лютого 2020 року представником позивача до суду подано заяву про зменшення позовних вимог, а саме: стягнути солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 штраф у сумі 762042,12 грн., пеню в сумі 2268902,40 грн., судовий збір в сумі 9605 грн., а всього - 3040549,52 грн.

25 січня 2022 року представником позивача до суду подано уточнену позовну заяву зі збільшенням позовних вимог, а саме: за період з 17 липня 2018 року по 24 січня 2022 року розмір штрафу становить 2916452,32 грн., розмір пені становить 5730915,58 грн.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 10 липня 2024 року, вказаний позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за Договором позики від 07 липня 2016 року у розмірі 12414 доларів США.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції помилково неправильно застосував норми ст.ст. 1046-1049 ЦК України в частині того, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, оскільки умовами Договору передбачено, що позика надавалася та повинна була повертатися в Національній грошовій одиниці - гривні із зазначенням еквівалента суми в доларах США.

Зазначає, що судом здійснено некоректні розрахунки заборгованості, що призвело до винесення незаконного рішення.

Звертає увагу і на те, що виконавчий напис це розпорядження нотаріуса щодо стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, здійснене на документах, що встановлюють заборгованість. Вчинення виконавчого напису нотаріусом є способом захисту цивільних прав в позасудовому порядку.

Зазначає, що суд помилково визначив, що виконавчий напис був заходом забезпечення виконання зобов`язань відповідачів перед позивачем. Насправді виконавчий напис був вчинений з метою захисту вже порушеного права позивача.

Крім цього, судом при винесенні рішення було повністю проігнорував факт, що вищенаведений виконавчий напис був визнаний таким, що не підлягає виконанню постановою Верховного Суду від 19 травня 2021 року.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд спирався на постанови державних виконавців від 29 листопада 2019 року та 08 січня 2020 року, якими було вирішено передати позивачу в рахунок погашення заборгованості наступне майно:

1. Земельна ділянка площею 0,1030 га., кадастровий номер :01:007:0071, що знаходиться за адресою:

АДРЕСА_1 . Житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, площею 298,1 кв.м. та земельна ділянка площею 0,1 га, кадастровий номер :01:040:0097, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Визначаючи вартість цього майна суд взяв експертну оцінку, зроблену перед його передачею на електронні торги.

Разом з тим, суд не взяв до уваги Акт про передачу нерухомого майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 29 листопада 2019 року, яким було чітко визначено, що вартість майна на момент проведення електронних торгів, а саме: земельна ділянка площею 0,1030 га., кадастровий номер :01:007:0071, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 - становила 181930 грн., і Акт про передачу нерухомого майна стягувачу у рахунок погашення боргу від 08 січня 2020 року, яким було чітко визначено, що вартість майна на момент проведення електронних торгів, а саме: житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, площею 298,1 кв.м. та земельна ділянка площею 0,1 га., кадастровий номер :01:040:0097, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_2 - становила 3582040 грн.

Судом було проігноровано, що у наведених Актах було чітко передбачено ціну за якою дане майно було передано позивачу.

Суд також помилково для визначення вартості майна використав надані відповідачем довідки про надання інформаційно-консультативних послуг з Висновком про орієнтовну середню вартість нерухомого майна. Судом було помилково вирішено, що для справедливого визначення вартості будинку та земельних ділянок може бути ефективним застосування середньої арифметичної вартості нерухомості на основі здійснених оцінок.

Внаслідок некоректних розрахунків суд прийшов до помилкового висновку, що внаслідок передачі майна позивачу в рахунок погашення заборгованості з відповідача на його користь було стягнуто 232868 доларів США.

Також, судом було повністю проігноровано та не надано належної оцінки вимоги про солідарне стягнення заборгованості за договором позики з відповідача-2 - ОСОБА_3 .

Договір позики був укладений за згодою відповідача-2 - дружини відповідача-1, про що нею була надана нотаріусу відповідна письмова заява, справжність підпису на якій було засвідчено 07 липня 2016 року ПН КМНО Трубінською О.О., зареєстрована в реєстрі за №1279.

Підписанням даної заяви відповідач-2 засвідчила надання своєї згоди на отримання відповідачем-1 грошових коштів у позику, а також те, що даний договір укладався в інтересах сім`ї.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя.

Зазначає також, що судом було помилково відмовлено у задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені та штрафу.

У своєму рішенні суд неправильно застосував норми матеріального права і прийшов до помилкового висновку, що стягнення пені та штрафу поза межами строку дії договору позики є безпідставними з огляду на пропущення строку позовної давності.

Просив суд, скасувати рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 липня 2024 року та ухвалити по справі нове судове рішення, яким його позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_2 подав відзив, обґрунтовуючи його тим, що в рамках виконавчого провадження НОМЕР_1, що здійснювалось державним виконавцем Святошинського РВ ДВС Головного територіального управління юстиції у м. Києві в 2018-2019 роках на підставі виконавчого напису №953 від 24 травня 2018 року щодо грошового зобов`язання за договором позики, позивач захистив своє право на отримання коштів внаслідок проведення виконавчих дій за рахунок належного відповідачу нерухомого майна.

Між тим, апелянт продовжує стверджувати той факт, що розмір заборгованості за договором позики, що заявляється до стягнення, складає 245282,03 доларів США.

В той же час, розмір заявленої суми заборгованості, повинен бути зменшений на суму вартості реалізованого в 2019 році нерухомого майна відповідача.

Ця істотна обставина має ключове значення для вирішення справи, адже стягнення за договором позики може стосуватися лише суми, яка залишилася непогашеною після реалізації майна.

Зазначене також впливає і на розрахунок неустойки, навіть заявленої поза межами строку позовної давності, адже апелянт необґрунтовано продовжив її нарахування на всю суму заборгованості до січня 2022 року, а не на залишок, який мав бути визначеним після врахування вартості реалізованого нерухомого майна.

Такі дії апелянта на думку відповідача викривлює реальний стан заборгованості та є спробою штучно збільшити неіснуючий розмір заборгованості.

Стосовно тверджень апелянта, що суд першої інстанції помилково визначив, що виконавчий напис №953 вчинений ПН КМНО Трубінською О.О. був заходом забезпечення зобов`язань відповідачів перед позивачем, ОСОБА_2 зазначив, що апелянт не надав жодних доказів, які б спростували висновки суду першої інстанції та підтвердили виключно захисний характер виконавчого напису в даній справі.

Вважає, що висновки суду першої інстанції щодо правової природи виконавчого напису є обґрунтованими та такими, що відповідають вимогам чинного законодавства.

Стосовно тверджень апелянта про те, що судом першої інстанції були використані некоректні розрахунки при визначенні суми заборгованості за договором позики, ОСОБА_2 зазначив, що розрахунки суду першої інстанції базувалися на об`єктивних даних, які були доступними на момент розгляду справи, а дії позивача лише ускладнювали встановлення фактичних обставин справи.

Зазначає, що суд першої інстанції належним чином врахував всі суттєві обставини, включаючи факт реалізації належного відповідачу нерухомого майна в рамках виконавчого провадження.

Вважає, що твердження апелянта про некоректність розрахунків суду першої інстанції є безпідставними, оскільки суд першої інстанції діяв у межах наданих доказів, враховуючи наявні обставини справи та принцип об`єктивності. Відсутність у апелянта чіткої та обґрунтованої позиції щодо визначення розміру заборгованості свідчить про маніпулятивний характер його доводів.

Стосовно тверджень апелянта, що судом першої інстанції було проігноровано та не надано належної оцінки вимозі про солідарне стягнення заборгованості за договором позики, зазначив, що відповідач ОСОБА_2 чітко заявляв, що кошти не використовувалися на потреби сім`ї, з іншого боку, сторона апелянта не спромоглася це спростувати.

Більше того, на момент укладення договору позики шлюбні стосунки між відповідачами фактично припинилися, про що було ухвалено судове рішення про розірвання шлюбу.

Вважає, що відсутність доказів використання коштів в інтересах сім`ї та встановлений факт припинення сімейних відносин виключають правові підстави для покладання солідарного зобов`язання на колишню дружину відповідача.

Крім всього, вважає і вірним висновок суду першої інстанції, що вимоги позивача про стягнення з відповідача пені та штрафу в період з 17 липня 2018 року по 24 січня 2022 року за порушення зобов`язань за договором позики не підлягають задоволенню як такі, що пред`явлені за межами, встановленого ст. 257 ЦК України, спеціального строку позовної давності в один рік.

Просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 , а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 липня 2024 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 07 липня 2016 року між ОСОБА_1 (позикодавець) та ОСОБА_2 (позичальник) було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_1 передав у власність ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 317400 доларів США зі строком повернення до 08 жовтня 2029 року.

Договір позики посвідчено ПН КМНО Трубінською О.О. та зареєстрований в реєстрі за №1280.

Згідно з п. 5.1 договору позики, позичальник зобов`язався повернути позикодавцю позику в національній валюті України - гривні, що на день повернення позики буде становити еквівалент 317400 доларів США за міжбанківським валютним курсом продажу долара США, визначеним на ресурсі http://minfin.com.ua/currency/mb, але не менше ніж 24,85 грн за 1 долар США до 08 жовтня 2029 року. Договором позики сторони також погодили розмір та періодичність повернення позики за визначеним графіком.

В пункті 6.5 договору позики сторони узгодили, що у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором (в тому числі в разі порушення строків повернення позики, несплати чергового платежу за договором) позикодавець має право звернутися до органів нотаріату за вчиненням виконавчого напису про звернення стягнення на грошові кошти незалежно від того, яка сума позики вже повернута.

Відповідно до пункту 6.6 договору позики, за несвоєчасне повернення позики позичальник сплачує на користь позикодавця пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожний день прострочення.

Згідно з пунктом 6.7 договору позики, сторони домовилися, що підтвердженням невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за цим договором є направлення листа на адресу позичальника, вказану в цьому договорі, письмової вимоги про виконання порушеного зобов`язання.

02 листопада 2017 року сторони уклали договір про внесення змін до договору позики від 07 липня 2016 року, за умовами якого дійшли згоди викласти пункт 5.1 договору позики в новій редакції. Цим договором сторони змінили строк повернення позики до 31 липня 2018 року та погодили новий графік, який передбачає розмір та періодичність повернення позики. Крім того, договором про внесення змін до договору позики сторони визначили, що за несвоєчасне повернення позики позичальник сплачує штраф на користь позикодавця в розмірі 1 % від суми заборгованості за кожний місяць прострочення.

Договір про внесення змін до договору позики засвідчено ПН КМНО Трубінською О.О. та зареєстрований в реєстрі за №31.

09 січня 2018 року позивач направив ОСОБА_2 заяву з вимогою про виконання зобов`язань за договором позики у розмірі 56729,34 доларів США та сплати штрафу у розмірі 567,30 доларів США зі строком до 31 січня 2018 року.

19 березня 2018 року позивач направив ОСОБА_2 заяву з вимогою про виконання зобов`язань за договором позики у розмірі 103458,68 доларів США та сплати штрафу у розмірі 1034,59 доларів США зі строком до 31 березня 2018 року.

07 травня 2018 року позивач направив ОСОБА_2 заяву з вимогою про виконання зобов`язань за договором позики у розмірі 245282,03 доларів США, сплати штрафу у розмірі 106800,80 гривень та сплати пені у розмірі 308752,41 гривень зі строком до 20 травня 2018 року.

Судом також встановлено, що задля забезпечення виконання зобов`язань за Договором позики, 24 травня 2018 року ПН КМНО Трубінською О.О. було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №953, відповідно до якого з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 запропоновано стягнути невиплачені в строк на підставі Договору позики, посвідченого 07 липня 2016 року ПН КМНО Трубінською О.О. зареєстрованого в реєстрі за №1280, грошові кошти у розмірі 6460728,67 грн., 1% штрафу у Національній валюті - гривні, що становить 106800,80 грн., пеню, що становить 308752,41 грн. та грошові кошти у розмірі 8000 грн. - витрати за вчинення виконавчого напису.

У червні 2018 року державним виконавцем Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві Телейчук Т.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження НОМЕР_1, за виконавчим написом 953 від 24 травня 2018 року, щодо стягнення коштів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 в розмірі 6884281,88 грн.

В рамках вказаного виконавчого провадження 08 жовтня 2018 року до Київської філії ФП «СЕТАМ» виконавчою службою було направлено документи для проведення реалізації арештованого майна.

Відповідно до інформації, зазначеної на веб-сайті https://setam.net.ua/, були визначені дати проведення електронних торгів арештованого майна, належного ОСОБА_2 в рамках виконавчого провадження НОМЕР_1: 1) 11 грудня 2018 року - земельна ділянка 0.1030 га., К/Н :01:007:0071, розташованої в АДРЕСА_1 , за початковою ціною 259900 грн. - № лоту 312453; 2) 07 грудня 2018 року - житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, площею 298.1 кв.м. та земельна ділянка площею 0.1 га, К/Н :01:040:0097, розташованих за адресою: АДРЕСА_2 , за початковою ціною 5117200 грн. - № лоту 313887. Торги за вказаними об`єктами не відбулися, що підтверджується протоколами.

Матеріали справи містять докази того, що постановами державних виконавців від 29 листопада 2019 року та від 08 січня 2020 року вищезазначене майно було передано стягувачу - ОСОБА_1 , у рахунок погашення заборгованості.

В подальшому, 29 липня 2021 року позивач відчужив будинок та земельну ділянку третім особам, що підтверджується інформаційною довідкою №351481436 від 23 жовтня 2023 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та з Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна.

Тобто, кошти від такої реалізації повинні бути враховані в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за договором позики 07 липня 2016 року.

Водночас позивач категорично заперечує можливість врахування вартості реалізованого майна в рахунок погашення заборгованості за вказаним договором позики.

В матеріалах справи містяться декілька висновків про орієнтовну вартість нерухомого майна замовлених позивачем та відповідачем.

Згідно із звітом про експертну грошову оцінку земельної ділянки: земельна ділянка загальною площею 0.1030 га кадастровий номер :01:007:0071 за адресою: АДРЕСА_1 , виконавець: ПП «Європроспект», замовник: ОСОБА_1 , термін дії звіту: 6 місяців, експертна грошова оцінка об`єкту нерухомості станом на 18 вересня 2018 року становить 259900 грн.

Відповідно до звіту про незалежну оцінку вартості житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , виконавець: ПП «Європроспект», замовник: ОСОБА_1 , термін дії звіту: 6 місяців, вартість об`єкту оцінки станом на 18 вересня 2018 року становить 3964100 грн.

Звітом про експертну грошову оцінку земельної ділянки: земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0.1 га кадастровий номер :01:040:0097 за адресою: АДРЕСА_2 , виконавець: ПП «Європроспект», замовник: ОСОБА_1 , термін дії звіту: 6 місяців, експертна грошова оцінка об`єкту нерухомості станом на 18 вересня 2018 року становить 1153100 грн.

Згідно висновку про орієнтовну середню вартість нерухомого майна: земельна ділянка загальною площею 0.1030 га кадастровий номер :01:007:0071 за адресою: АДРЕСА_1 , суб`єкт оціночної діяльності: ТОВ «КА «Святозар та партнери», замовник: адвокат Тененіка Тетяна Андріївна, орієнтовна середня ринкова вартість об`єкту нерухомості станом на 18 вересня 2018 року становить 290000 грн.

Відповідно до висновку про орієнтовну середню вартість нерухомого майна: житлового будинку «А» 2018 р.п. загальною площею 298.1 кв.м., житловою площею 149.4 кв.м. розташований на земельній ділянці загальною площею 0,1 га кадастровий номер :01:040:0097 за адресою: АДРЕСА_2 , суб`єкт оціночної діяльності: ТОВ «КА «Святозар та партнери», замовник: адвокат Тененіка Тетяна Андріївна, орієнтовна середня ринкова вартість об`єкту нерухомості станом на 29 жовтня 2019 року становить 6624000 грн.

Висновок про орієнтовну середню вартість нерухомого майна: житлового будинку «А» 2018 р.п. загальною площею 298.1 кв.м., житловою площею 149.4 кв.м. розташований на земельній ділянці загальною площею 0,1 га кадастровий номер :01:040:0097 за адресою: АДРЕСА_2 , суб`єкт оціночної діяльності: ТОВ «КА «Святозар та партнери», замовник: адвокат Тененіка Тетяна Андріївна, орієнтовна середня ринкова вартість об`єкту нерухомості станом на 29 липня 2021 року становить 7098500 грн.

Суд, врахувавши різницю у даних щодо орієнтовної вартості майна, відповідно до вищезазначених висновків вартості нерухомого майна, для справедливого визначення вартості будинку та земельної ділянки, застосував середню арифметичну вартість нерухомості на основі здійснених оцінок.

А саме, вартість житлового будинку «А» 2018 р.п. загальною площею 298.1 кв.м., житловою площею 149.4 кв.м. розташованого на земельній ділянці загальною площею 0,1 га кадастровий номер :01:040:0097 за адресою: АДРЕСА_2 :

(181933,9 дол. США + 264250,8 дол. США)/2 =223092,35 дол. США

Вартість земельної ділянки загальною площею 0.1030 га кадастровий номер :01:007:0071 за адресою: АДРЕСА_1 :

(9240,3 дол. США + 10310,5 дол. США)/2 = 9775,4 дол. США

Отже, внаслідок передачі майна стягувачу у рахунок погашення заборгованості з відповідача на користь позивача фактично було стягнуто 232868 доларів США в рахунок погашення заборгованості за договором позики.

Частково задовольняючи позовні вимоги в сумі 12414 доларів США, суд першої інстанції виходив з принципу диспозитивності цивільного судочинства, оскільки розмір боргу підтвердився наявними у матеріалах справи доказами, а визначений договором позики строк для повернення грошових коштів закінчився, відтак, суд з врахування оцінки середньої ринкової вартості майна відповідача, яке було передано позивачу (стягувачу) - ОСОБА_1 , у рахунок погашення заборгованості у рамках виконавчого провадження НОМЕР_1 і стягнув вищезазначену суму.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства, з огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що згідно умов договору позики відповідач отримав від позивача суму грошових коштів, яку у визначений договором строк не повернув, у зв`язку із чим за ним виникла заборгованість, яку позивач і просить стягнути з відповідача.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначено грошової суми або визначеної кількості речей.

При цьому, згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

За нормою ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписом ст.ст. 610, 612 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня.

При цьому, Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України.

Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, ЗУ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», ЗУ «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті».

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України.

У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Такий правовий висновок зробив Верховний Суд у своїй постанові від 16 січня 2019 року у справі №14-446цс18.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За правилами ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У ч. 2 ст. 533 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Тлумачення ч. 2 ст. 524 та ч. 2 ст. 533 ЦК України дозволяє зробити висновок, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті, при цьому законодавець не пов`язує визначення грошового еквівалента з конкретним видом іноземної валюти.

Традиційним є розмежування валюти боргу та валюти платежу як елементів грошового зобов`язання.

Валюта боргу - це грошові одиниці, в яких обчислена сума зобов`язання (що дозволяє визначити його ціннісне значення).

У свою чергу, під валютою платежу розуміються грошові знаки, які є засобом погашення грошового зобов`язання і в яких повинне здійснюватися його фактичне виконання.

Якщо екстраполювати розуміння валюти боргу крізь призму ціни договору, то потрібно зробити висновок, що валюта боргу визначатиметься при укладенні договору за допомогою встановлення ціни в договорі.

За своєю сутністю ціна договору - це збірне поняття, що може стосуватися як вартості певної речі, так і права (права найму, виключного права на використання торговельної марки, права на частку в статутному капіталі, права вимоги тощо).

Ціна відображає мінову вартість певного об`єкта, за способом вираження вона може бути грошовою та/або натуральною.

Грошове вираження ціни відбувається, відповідно, в національній або іноземній валюті.

За такого тлумачення поняття ціни договору буде ширшим і охоплюватиме валюту боргу, тобто ті грошові одиниці, в яких сторони оцінили мінову вартість певного об`єкта.

Таким чином, ЦК України надає сторонам договору можливість встановити «валютне застереження» у вигляді грошового еквівалента в іноземній валюті при укладенні договору.

При цьому, грошовий еквівалент в іноземній валюті буде виступати складовим елементом ціни в договорі.

За загальним правилом, при наявності «валютного застереження», тобто визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Інші правила визначення суми платежу можуть встановлюватися, зважаючи на прямий припис в ч. 2 ст. 533 ЦК України, тільки договором, законом чи іншими нормативно-правовими актами.

За таких обстави, оскільки сторони договору позики домовилися про встановлення «валютного застереження», то сума, що підлягала сплаті у гривні, на підставі п. 2. вказаного договору, має визначатися за середнім курсом продажу долара США комерційними банками на день платежу.

Загальна сума позики, яка підлягає поверненню за договором позики становить 317400 доларів США, однак з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідач здійснив погашення основного зобов`язання на загальну суму 72117,97 доларів США, а відтак сума, яка підлягає поверненню становить 245282,03 доларів США.

Разом з тим, внаслідок передачі майна стягувачу у рахунок погашення заборгованості з відповідача на користь позивача фактично було стягнуто 232868 доларів США в рахунок погашення заборгованості за договором позики.

Відтак, суд дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог на суму 12414 доларів США.

Вірним є і висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимог позивача про солідарне стягнення заборгованості за договором позики з ОСОБА_3 .

Так, позивачем не було надано суду, а матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що кошти були витрачені ОСОБА_2 в інтересах сім`ї.

Зокрема, як вбачається з матеріалів справи, у договорі позики від 07 липня 2016 року, договорі про внесення змін до Договору позики від 02 листопада 2017 року та в заяві про підтвердження отриманих грошових коштів від 07 липня 2016 року, не зазначено, на які цілі була отримана позика.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 18 липня 2016 року задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, який було подано у лютому 2016 року, і в якому зокрема встановлено, що шлюбні стосунки між сторонами не підримуються із травня 2015 року, сім`я існує формально.

Тобто, факти, установлені в наведеному судовому рішенні мають преюдиційний характер.

Щодо надання згоди ОСОБА_3 на підписання договору позики від 07 липня 2016 року, то на момент підписання договору шлюб юридично ще існував, але нотаріус не мав права посвідчувати договір нотаріально без письмової згоди ОСОБА_3 у відповідності до ч. 3 ст. 65 СК України.

Разом з цим, позивачем було подано уточнено позовну заяву в січні 2022 року в прохальній частині якої він не просить суд стягнути солідарно з ОСОБА_3 суму позики, тим самим підтвердивши відсутність будь-яких претензій до останньої.

Відмовляючи у вимозі позивача про стягнення з відповідача пені та штрафу за період з 17 липня 2018 року по 24 січня 2022 року за порушення зобов`язань за договором позики, суд керувався тим, що такі вимоги пред`явлені за межами, встановленого ст. 257 ЦК України, спеціального строку позовної давності в один рік.

З такими висновками колегія суддів апеляційного суду також погоджується, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

За положеннями ст. 61 Конституції України, ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Враховуючи вищевикладене та відповідно до ст. 549 ЦК України, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов`язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Такі правові висновки викладено Верховним Судом України в постановах від 21 жовтня 2015 року №6-2003цс15, від 11 жовтня 2017 року у справі №347/1910/15-ц.

Як вбачається з матеріалів справи, в заяві від 07 травня 2018 року, направленій відповідачу, крім основної заборгованості за договором позики, зазначено про необхідність сплатити передбачені договорами штраф та пеню, тобто застосовано подвійну цивільно-правову відповідальність за несвоєчасне виконання зобов`язань.

Договором позики із змінами до нього був встановлений термін виконання зобов`язання до 31 липня 2018 року, проте 09 січня 2018 року, 19 березня 2018 року, та 07 травня 2018 року позивачем були направлені заяви з вимогою про виконання зобов`язань за договором позики у яких відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України останній просив дострокового погашення заборгованості, а вчинення виконавчого напису відбулося 24 травня 2018 року, що зумовило зміну строку виконання зобов`язання.

19 червня 2024 року від представника відповідача-адвоката Тененіки Т.А. до суду надійшла заява про застосування позовної давності стосовно вимог про стягнення пені та штрафу, в якій представник зазначає, що в частині стягнення 2916452,32 грн. - штрафу за період з 17 липня 2018 року по 24 січня 2022 року та 5730915,58 грн. - пені за період з 17 липня 2018 року по 24 січня 2022 року, станом на день подання позову сплив строк позовної давності.

Згідно вимог ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується до вимог по стягненню неустойки (штрафу, пені).

За правилами ч. 1 ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін.

Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Як вбачається з матеріалів справи, договором позики від 07 липня 2016 року, збільшення строку позовної давності щодо стягнення неустойки (пені, штрафу) не передбачено.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З матеріалів справи вбачається, що право на стягнення неустойки виникло одночасно з направленням вимог про виконання зобов`язань та дострокового повернення коштів до 24 травня 2018 року, що зумовило зміну строку виконання зобов`язання та початок перебігу позовної давності.

Разом з тим, з даним позовом позивач звернувся до суду 19 липня 2019 року.

З огляду на вище викладене та заяву відповідача про застосування строків позовної давності, суд прийшов до вірного висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача пені та штрафу за період з 17 липня 2018 року по 24 січня 2022 року за порушення зобов`язань за договором позики не підлягають задоволенню як такі, що пред`явлені за межами, встановленого ст. 257 ЦК України, спеціального строку позовної давності в один рік.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 10 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складений 05 лютого 2025 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді С.О. Журба

Т.О. Писана