ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

05 лютого 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 733/1375/23

Головуючий у першій інстанції - Овчарик В. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/61/25

Чернігівський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді: Скрипки А.А.

суддів: Євстафіїва О.К., Шарапової О.Л.

секретар: Мальцева І.В.

сторони:

позивач за первісним позовом - відповідач за зустрічним позовом:

ОСОБА_1

відповідач за первісним позовом - позивач за зустрічним позовом:

ОСОБА_2

третя особа: Ічнянська міська рада Чернігівської області, як орган опіки та піклування

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області у складі судді Овчарика В.М. від 21 травня 2024 року, місце ухвалення рішення м. Ічня, дата складання повного тексту рішення 23 травня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення часу участі матері у спілкуванні з дитиною,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування вимог заявленого позову ОСОБА_1 вказував, що відповідно до рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 10.10.2017 року, було відібрано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від батька ОСОБА_1 , та повернуто дитину ОСОБА_3 на виховання матері ОСОБА_4 , за місцем її проживання по АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 зазначав, що до цього часу син ОСОБА_3 проживає разом з ним в АДРЕСА_2 , а мати жодним чином не приймає участі у вихованні сина, не піклується про дитину та не цікавиться успіхами, станом здоров`я, навчанням та підготовкою до самостійного життя дитини, не забезпечує матеріально та педагогічно. За даних обставин, ОСОБА_1 просив позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав стосовно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . ОСОБА_1 просив судові витрати покласти на ОСОБА_2 .

10.10.2023 року ОСОБА_2 було подано зустрічну позовну заяву про встановлення часу участі матері у спілкуванні з дитиною ОСОБА_3 . В обґрунтування вимог зустрічного позову ОСОБА_2 вказувала, що ОСОБА_1 навмисно створює такі умови, щоб позбавити її батьківських прав, але вона категорично заперечує позов ОСОБА_1 . За доводами позивача за зустрічним позовом, наявний висновок органу опіки та піклування не може бути належною обставиною доцільності позбавлення її батьківських прав. ОСОБА_2 зазначала, що 27.05.2017 року ОСОБА_1 забрав сина на вихідні до себе, і наступного дня повідомив, що сина їй не поверне, та що син залишиться проживати разом з ним. ОСОБА_5 стверджує, що добровільно сина ОСОБА_1 їй не повернув, тому вона звернулась до суду із позовом про відібрання дитини від батька. При цьому, ОСОБА_1 рішення суду від 10.10.2017 року по справі №733/1096/17 про відібрання дитини від батька, не виконав, дитину з 2017 року по даний час не повернув матері, своїми діями чинить перешкоди у побаченні та спілкуванні з сином, а в разі наближення до дитини погрожує фізичною розправою матері та її рідним, негативно налаштовує дитину проти матері. Між батьком та матір`ю дитини немає взаєморозуміння, що негативно позначається на дитині. За даних обставин, у вимогах заявленого зустрічного позову ОСОБА_2 просила суд визначити спосіб участі матері ОСОБА_2 у спілкуванні та вихованні сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без присутності батька, а саме, особисте спілкування за місцем проживання матері за адресою: АДРЕСА_1 , через вихідні - починаючи з п`ятниці 17:00 год. до 17:00 год. неділі, на шкільних канікулах: влітку - один місяць літніх канікул за місцем проживання матері, із можливістю оздоровлення дитини в курортно-оздоровчих закладах на території України, та зобов`язати батька не чинити перешкоди спілкуванню засобами телефонного зв`язку.

Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 21.05.2024 року відмовлено у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав. Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення часу участі матері у спілкуванні з дитиною, задоволено частково. Судом визначено спосіб участі матері ОСОБА_2 у спілкуванні з дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступним чином: надати право на побачення з дитиною один раз на місяць, без присутності батька, враховуючи думку та бажання дитини, якщо це не завдасть шкоди життю, здоров`ю та моральному вихованню ОСОБА_3 . В іншій частині зустрічного позову ОСОБА_2 , судом відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1 073 грн. 60 коп. судового збору, 5 000 грн. витрат на правничу допомогу.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції від 21.05.2024 року, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги заявленого позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, та позбавити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , батьківських прав стосовно неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Доводи апеляційної скарги вказують, що рішення суду першої інстанції від 21.05.2024 року щодо відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 ухвалено судом із порушенням норм матеріального та процесуального права, та є таким, що не відповідає чинному законодавству України. В доводах апеляційної скарги апелянт зазначає, що на підставі наданих ним належних та допустимих доказів можна встановити, що протягом тривалого часу, щонайменше з жовтня 2017 року, ОСОБА_2 не проживає разом із дитиною, ухиляється від участі у вихованні сина, не вживає заходів для утримання, лікуванні, навчання, організації побуту та дозвілля дитини, не цікавиться життям сина та місцем його перебування. Апелянт стверджує, що ОСОБА_2 не використала надану їй органом опіки та піклування можливість налагодження контакту з дитиною. За доводами апелянта, його син ОСОБА_3 не бажає спілкуватися із матір`ю, при цьому, сукупність наданих апелянтом доказів свідчить про свідоме нехтування ОСОБА_2 своїми батьківськими обов`язками, під час розгляду справи у суді першої інстанції, не виявлено обставин, які б підтверджували факт інтересу матері до життя дитини, як до подання даного позову про позбавлення батьківських прав, так і після. За доводами апелянта, дитина знаходиться повністю на утриманні ОСОБА_1 , матір у витратах на дитину участі не приймає.

В частині часткового задоволення вимог зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про встановлення часу участі матері у спілкуванні з дитиною, рішення суду першої інстанції від 21.05.2024 року, сторонами не оскаржується.

Відповідно до приписів ч.1 статті 367 ЦПК України, яка регламентує межі розгляду справи судом апеляційної інстанції, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

За даних обставин, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції від 21.05.2024 року у оскаржуваній ОСОБА_1 частині, тобто, у частині відмови судом першої інстанції у задоволенні вимог первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач за первісним позовом - відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 підтримав вимоги та доводи поданої апеляційної скарги.

В судовому засіданні апеляційного суду, в режимі відеоконференції, представник відповідача за первісним позовом-позивача за зустрічним позовом ОСОБА_2 - адвокат Сакун І.А. просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, у зв`язку із її безпідставністю, та залишити без змін обґрунтоване рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 21.05.2024 року. За доводами представника ОСОБА_2 - адвоката Сакун І.А., метою подання позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення її батьківських прав, є отримання ним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

В судове засідання апеляційного суду відповідач-позивач ОСОБА_2 , представник третьої особи - Ічнянської міської ради Чернігівської області, як органу опіки та піклування, належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду даної справи не з`явились. У матеріалах справи міститься заява від третьої особи про розгляд справи за відсутності представника третьої особи. Відповідно до приписів ч.2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду даної справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

В ході судового розгляду даної справи судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються її матеріалами, що сторони спору є батьками неповнолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.8).

19.02.2019 року ОСОБА_6 уклала шлюб із ОСОБА_7 , та відповідно, змінила прізвище із " ОСОБА_6 " на " ОСОБА_6 " (а.с. 41).

Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 10.10.2017 року було задоволено позову ОСОБА_6 , та відібрано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від батька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та повернуто ОСОБА_3 на виховання матері ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за місцем її проживання по АДРЕСА_1 (а.с. 48-49).

Після ухвалення вищевказаного рішення суду дитина ОСОБА_3 залишилась проживати із батьком ОСОБА_1 , що сторонами даного спору не заперечується.

Відповідно до довідки Ічнянської гімназії ім. Васильченка №115 від 17.08.2023 року, виданої ОСОБА_1 , батьку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , учня 11 класу Ічнянської гімназії імені Васильченка Ічнянської міської ради, його мати ОСОБА_6 контакту із гімназією не підтримує, успішністю сина не цікавиться, з вчителями та класним керівникам не спілкується, батьківські збори не відвідує. Документи до гімназії приносив батько, всіма питаннями навчання та виховання займається батько ОСОБА_1 (а.с.11).

Відповідно до довідки-характеристики Ічнянської гімназії ім. Васильченка №114 від 17.08.2023 року, ОСОБА_3 навчається в гімназії з 01.09.2022 року. За час навчання виявив середній рівень знань. Програмовий матеріал засвоює на відповідному рівні. Проявляє інтерес лише до вивчення рідної мови та літератури. Мовлення чітке, виразне. Добре розвинена пам`ять, увага, уява. Проте, на уроках може бути пасивний, неуважний, часто відволікається. На уроки не запізнюється, завжди присутній, без поважних причин не пропускає. Не порушує норм та правил поведінки. Юнак має позитивне ставлення до трудової діяльності: завжди відповідально ставиться до виконання навчально-трудових завдань. Бере активну участь у житті класу. Загальне ставлення учня до школи, навчання, трудової діяльності позитивне. ОСОБА_12 спокійний, урівноважений, в міру комунікабельний. В класі має друзів. Однокласники до нього ставляться дружелюбно, конфліктних ситуацій не спостерігалось. ОСОБА_12 є особою із інвалідністю дитинства, проте дуже вольовий, цілеспрямований юнак. Захоплюється волейболом. Неодноразово приймав участь у змаганнях у складі волейбольної команди. Учня виховує батько ОСОБА_1 . Він відповідально ставиться до виховання та навчання дитини. Вдома створено всі необхідні житлово-побутові умови для нормального розвитку дитини. ОСОБА_13 підтримує постійний зв`язок з класним керівником, постійно цікавиться навчанням сина, відносинами у колективі, відвідує батьківські збори, приймає участь у обговореннях у батьківській групі у Viber та анкетуваннях, які проводяться у закладі. Зі слів ОСОБА_12 , взаємовідносини з батьком добрі, вони разом роблять закупки продуктів, промислових товарів та одягу, ведуть господарювання. Про матір юнак говорить сухо, неохоче, тембр голосу відразу міняється. За час навчання дитини в гімназії мати не з`являлась, дитиною не цікавилась (а.с.12).

Відповідно до довідки № 53 Дружбинського ліцею Ічнянської міської ради від 16.08.2023 року, ОСОБА_14 навчався в Дружбинському ЗЗСО з 10.09.2018 року по 09.06.2022 рік, його матір не приходила до школи і не цікавилася навчальними досягненнями сина у вчителів, не відвідувала батьківських зборів, не брала участі у вихованні дитини (а.с.13).

Згідно витягу № 07.2-10/1772 від 25.08.2023 року за адресою: АДРЕСА_3 зареєстровані ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , ОСОБА_15 (а.с.14), що також підтверджується актом обстеження від 25.08.2023 року № 02-13/201/2 (а.с. 15).

У відповідності до рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 10.01.2022 року, ОСОБА_1 є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, який розташований в АДРЕСА_4 (а.с. 16), що також підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.17).

Згідно договору № SAMDNWFD600 від 06.12.2018 року, ОСОБА_1 поповнив кошти на депозитний вклад "Джуніор" (а.с.18).

24.07.2017 року ОСОБА_1 був укладений договір добровільного медичного страхування ОСОБА_3 на суму 28 000 грн. строком на один рік (а.с.19).

20.09.2019 року ОСОБА_1 було укладено Декларацію № 0001-АА8Т-5600 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.20).

ОСОБА_3 , згідно посвідчення серії НОМЕР_1 від 24.12.2013 року, має статус дитини із інвалідністю; призначено державну соціальну допомогу (а.с.21).

Згідно розпорядження Ічнянської районної державної адміністрації № 219 від 30.10.2015 року, було визначено місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , із матір`ю ОСОБА_6 , 1982 року народження (а.с.42).

Вироком Ічнянського районного суду Чернігівської області від 07.06.2017 року, ОСОБА_1 визнано винуватим у скоєнні злочинів, передбачених ч.1 статті 263, ч.1 статті 309, ч.2 статті 125 КК України, та призначено йому покарання у вигляді 6 (шести) місяців арешту (а.с.43-47).

ОСОБА_2 на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, що підтверджується відповідними довідками (а.с.53, 54).

Як вбачається із висновку органу опіки та піклування Ічнянської міської ради Чернігівської області щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 та про надання права матері на побачення з дитиною, затвердженого рішенням виконавчого комітету Ічнянської міської ради Чернігівської області від 07.12.2023 року №570, ОСОБА_2 не проживає разом з дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не підтримує з ним зв`язку, не забезпечує матеріально, не цікавиться життям, розвитком, станом здоров`я дитини, не відвідує батьківські збори, не цікавиться успішністю сина, не зустрічається та не спілкується з ним. Питання щодо навчання та виховання дитини вирішує батько ОСОБА_1 . Мати своїх батьківських обов`язків, зокрема, обов`язку виховувати та утримувати дитину до досягнення нею повноліття, не виконує взагалі та не здійснює жодних дій, спрямованих на їх виконання. ОСОБА_2 було надано термін для примирення сторін та налагодження спілкування матері з дитиною. Але ОСОБА_2 не використала в повному обсязі можливості налагодження контакту, та не реалізувала своє право побачити дитину. Неповнолітній ОСОБА_3 повідомив, що його матір протягом часу, який наданий на налагодження спілкування, зателефонувала до нього лише два рази, при цьому, не цікавилась здоров`ям та навчанням дитини, не проявила увагу до нього та цікавість до його життя. На підставі частини 5 статті 19 Сімейного кодексу України, Ічнянська міська рада, як орган опіки та піклування, вважала за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у відношенні до неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та надати право ОСОБА_2 на побачення з її сином, а саме, надати право на побачення з дитиною один раз на місяць, враховуючи думку та бажання дитини, якщо це не завдасть шкоди життю, здоров`ю та моральному вихованню ОСОБА_3 , за умови присутності іншої особи, з дотриманням режиму харчування, відпочинку, правил безпеки (а.с.82-83).

Як вбачається із рішення суду першої інстанції від 21.05.2024 року, відмовляючи у задоволенні вимог первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції дійшов висновку, що під час розгляду справи наявність безпосередньої вини в діях матері у невиконанні нею батьківських обов`язків по відношенню до сина ОСОБА_3 , судом не встановлено. При цьому, у даній ситуації позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 не відповідатиме забезпеченню найкращих інтересів дитини. Надаючи оцінку висновку Ічнянської міської ради, як органу опіки і піклування, який затверджено рішенням виконавчого комітету від 07.12.2023 року № 570, про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно її неповнолітнього сина ОСОБА_3 , суд першої інстанції встановив, що як вбачається із даного висновку, мати взагалі не виконує своїх батьківських обов`язків, не забезпечує дитину матеріально, не цікавиться її життям та розвитком, не зустрічається з дитиною та не спілкується з нею. При цьому, як було встановлено у судовому засіданні, ОСОБА_2 намагалася спілкуватися зі своїм сином, що він підтвердив особисто, а також свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , і ОСОБА_3 зазначив, що він категорично відмовляється спілкуватися зі своєю матір`ю, про що їй говорив неодноразово. За висновком суду першої інстанції, вказані дії ОСОБА_2 свідчать про те, що у неї існує інтерес до своєї дитини, з якою вона намагалася спілкуватися та підтримувати зв`язок, тому посилання ОСОБА_1 на ті обставини, що мати свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками та їх не виконує, судом першої інстанції було відхилено. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що думка дитини щодо позбавлення батьківських прав своєї матері не є визначальною, враховуючи викладені вище обставини. Суд першої інстанції вказав, що свідченням про інтерес ОСОБА_2 до свого сина є факт подання нею до суду зустрічного позову про встановлення часу участі матері у спілкуванні з дитиною, та залучення нею до участі у справі адвоката. Судом першої інстанції також було прийнято до уваги показання свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які зазначили, що ОСОБА_1 фактично перешкоджав спілкуватися ОСОБА_2 зі своїм сином, тобто, в неї були перешкоди у такому спілкуванні. Посилання ОСОБА_1 на те, що він не перешкоджає спілкуванню матері із дитиною, судом першої інстанції не було прийнято до уваги, оскільки вказана обставина ОСОБА_1 не спростована. За даних обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 не надано переконливих доказів про те, що ОСОБА_2 не виконує батьківських обов`язків по відношенню до виховання свого сина. Будь-яких належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 звертався до ОСОБА_2 за матеріальною допомогою для їх спільного сина, суду не надано. При цьому, суд першої інстанції зауважив, що постійне проживання ОСОБА_3 зі своїм батьком, у якого вже існують неприязні відносини із ОСОБА_2 , хоча проти цього він і заперечує, починаючи із 2017 року, могло негативно вплинути на дитину, щодо її ставлення до матері, що стало наслідком такої поведінки ОСОБА_3 по відношенню до ОСОБА_2 .

Стосовно часткового задоволення вимог зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , то суд першої інстанції, аналізуючи зібрані по справі докази, дійшов висновку, що у ОСОБА_2 існують перешкоди у спілкуванні з дитиною, і тому, враховуючи взаємини сторін, бажання та право матері спілкуватися з сином, приймаючи до уваги висновок органу опіки та піклування, з яким суд першої інстанції частково погодився, вік та інтереси дитини, її ставлення до матері, з якою дитина взагалі не бажає спілкуватися, враховуючи дотримання розумного балансу щодо участі обох батьків у вихованні неповнолітнього сина, суд першої інстанції дійшов висновку, що у даному випадку доцільним буде наступний спосіб участі матері у спілкуванні зі своїм сином ОСОБА_3 , а саме: надати право на побачення з дитиною один раз на місяць без присутності батька, враховуючи думку та бажання дитини, якщо це не завдасть шкоди життю, здоров`ю та моральному вихованню ОСОБА_3 .

Переглядаючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції від 21.05.2024 року, у оскаржуваній апелянтом частині, відповідно до приписів ч.1 статті 367 ЦПК України, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що доводи апеляційної скарги відносно того, що рішення суду першої інстанції від 21.05.2024 року, у оскаржуваній апелянтом частині, є необґрунтованим, ухваленим із порушенням норм матеріального та процесуального права, не можуть бути підставами для скасування рішення суду першої інстанції від 21.05.2024 року, оскільки вказані доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного розгляду даної справи.

З даного приводу необхідно зазначити наступне.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно статті 3 (ч.1) Конвенції про права дитини, 20.11.1989 року, (редакція зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), Конвенцію ратифіковано Постановою ВР №789-XII від 27.02.91, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Стаття 9 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-ХІІ, зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно положень статті 27 Конвенції про права дитини, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до приписів ч.1, ч.2 статті 12 Закону України ''Про охорону дитинства'', виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (ч.2 статті 15 Закону України "Про охорону дитинства").

Приписами ч.1 статті 164 Сімейного кодексу України регламентовано підстави позбавлення батьківських прав. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тлумачення наведених вище положень статті 164 Сімейного кодексу України свідчить, що ухилення від виконання обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати, як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей), і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері, як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати, як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Аналогічні правові висновки викладено Верховним Судом у постановах: від 20 березня 2024 року у справі №204/2097/22, провадження №61-951св24, від 07 лютого 2024 року у справі № 455/307/22, провадження №61-16965св23, від 22 листопада 2023 року у справі №1915/2789/12, провадження №61-14726св23, від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18, провадження №61-4014св20, від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17, провадження № 61-13752св19.

Верховний Суд неодноразово звертав увагу, що зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справ, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (постанови Верховного Суду: від 28 лютого 2024 року у справі №303/4697/22, провадження №61-16164св23, від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, провадження №61-14340св23, від 07 лютого 2022 року у справі №759/3554/20, провадження № 61-1544св21.

Європейський Суд з прав людини у справі "Хант проти України" від 07.12.2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).

Європейський Суд з прав людини також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення Європейського Суду з прав людини від 16.07.2015 року у справі "Мамчур проти України", заява № 10383/09, рішення Європейського Суду з прав людини від 11.07.2017 року у справі "М.С. проти України", заява № 2091/13).

У справі від 30.06.2020 року (заява №70879/11) Європейський Суд з прав людини також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це, насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується із висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18, та Верховним Судом у постановах: від 21 лютого 2024 року у справі № 404/9387/21, провадження №61-13425св23, від 19 лютого 2024 року у справі №159/2012/23, провадження №61-15840св23, від 22 листопада 2023 року у справі №320/4384/18, провадження №61-1682св22.

Апеляційний суд вважає за необхідне констатувати, що особистісні непорозуміння між батьками не можуть бути підставою для позбавлення батьківських прав, оскільки у рішеннях, які стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинне мати першочергове значення, і переважати над інтересами батьків (постанови Верховного Суду: від 07 березня 2024 року у справі №947/7448/22, провадження №61-18610св23, від 22 листопада 2023 року у справі №320/4384/18, провадження №61-1682св22, від 06 жовтня 2021 року у справі №320/5094/19, провадження №61-7357св21).

Приписами ч.5, ч.6 статті 19 Сімейного кодексу України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ, підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних в матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду: від 15 листопада 2023 року у справі № 932/2483/21, провадження №61-5203св23, від 10 листопада 2023 року у справі №401/1944/22, провадження №61-10115св23, від 07 лютого 2022 року у справі №759/3554/20, провадження №61-1544св21, від 26 липня 2021 року у справі № 638/15336/18, провадження №61-13690св20.

За положеннями ч.6 статі 19 Сімейного кодексу України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини, такий висновок має рекомендаційний характер. При цьому, необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальної забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року). Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти, у контексті позбавлення батьківських прав, необхідно зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід, як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Згідно роз`яснень п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року ''Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав'', зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Як вбачається із висновку органу опіки та піклування Ічнянської міської ради Чернігівської області щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 та про надання права матері на побачення з дитиною, затвердженого рішенням виконавчого комітету Ічнянської міської ради Чернігівської області від 07.12.2023 року №570, ОСОБА_2 не проживає разом з дитиною ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не підтримує з ним зв`язку, не забезпечує матеріально, не цікавиться життям, розвитком, станом здоров`я дитини, не відвідує батьківські збори, не цікавиться успішністю сина, не зустрічається та не спілкується з ним. Питання щодо навчання та виховання дитини вирішує батько ОСОБА_1 . Мати своїх батьківських обов`язків, зокрема, обов`язку виховувати та утримувати дитину до досягнення нею повноліття, не виконує взагалі та не здійснює жодних дій, спрямованих на їх виконання. ОСОБА_2 було надано термін для примирення сторін та налагодження спілкування матері з дитиною. Але ОСОБА_2 не використала в повному обсязі можливості налагодження контакту, та не реалізувала своє право побачити дитину. Неповнолітній ОСОБА_3 повідомив, що його матір протягом часу, який наданий на налагодження спілкування, зателефонувала до нього лише два рази, при цьому, не цікавилась здоров`ям та навчанням дитини, не проявила увагу до нього та цікавість до його життя. На підставі частини 5 статті 19 Сімейного кодексу України, Ічнянська міська рада, як орган опіки та піклування, вважала за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у відношенні до неповнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та надати право ОСОБА_2 на побачення з її сином, а саме, надати право на побачення з дитиною один раз на місяць, враховуючи думку та бажання дитини, якщо це не завдасть шкоди життю, здоров`ю та моральному вихованню ОСОБА_3 , за умови присутності іншої особи, з дотриманням режиму харчування, відпочинку, правил безпеки (а.с.82-83).

Як вбачається із рішення суду першої інстанції від 21.05.2024 року, у оскаржуваній апелянтом частині, відмовляючи у задоволенні вимог первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції дійшов висновку, що під час розгляду справи наявність безпосередньої вини в діях матері у невиконанні нею батьківських обов`язків по відношенню до сина ОСОБА_3 , судом не встановлено. При цьому, у даній ситуації позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 не відповідатиме забезпеченню найкращих інтересів дитини. Надаючи оцінку висновку Ічнянської міської ради, як органу опіки і піклування, який затверджено рішенням виконавчого комітету від 07.12.2023 року № 570, про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно її неповнолітнього сина ОСОБА_3 , суд першої інстанції встановив, що як вбачається із даного висновку, мати взагалі не виконує своїх батьківських обов`язків, не забезпечує дитину матеріально, не цікавиться її життям та розвитком, не зустрічається з дитиною та не спілкується з нею. При цьому, як було встановлено у судовому засіданні, ОСОБА_2 намагалася спілкуватися зі своїм сином, що він підтвердив особисто, а також свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , і ОСОБА_3 зазначив, що він категорично відмовляється спілкуватися зі своєю матір`ю, про що їй говорив неодноразово. За висновком суду першої інстанції, вказані дії ОСОБА_2 свідчать про те, що у неї існує інтерес до своєї дитини, з якою вона намагалася спілкуватися та підтримувати зв`язок, тому посилання ОСОБА_1 на ті обставини, що мати свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками та їх не виконує, судом першої інстанції було відхилено. При цьому, суд першої інстанції зазначив, що думка дитини щодо позбавлення батьківських прав своєї матері не є визначальною, враховуючи викладені вище обставини. Суд першої інстанції вказав, що свідченням про інтерес ОСОБА_2 до свого сина є факт подання нею до суду зустрічного позову про встановлення часу участі матері у спілкуванні з дитиною, та залучення нею до участі у справі адвоката. Судом першої інстанції також було прийнято до уваги показання свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які зазначили, що ОСОБА_1 фактично перешкоджав спілкуватися ОСОБА_2 зі своїм сином, тобто, в неї були перешкоди у такому спілкуванні. Посилання ОСОБА_1 на те, що він не перешкоджає спілкуванню матері із дитиною, судом першої інстанції не було прийнято до уваги, оскільки вказана обставина ОСОБА_1 не спростована. За даних обставин, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 не надано переконливих доказів про те, що ОСОБА_2 не виконує батьківських обов`язків по відношенню до виховання свого сина. Будь-яких належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_1 звертався до ОСОБА_2 за матеріальною допомогою для їх спільного сина, суду не надано. При цьому, суд першої інстанції зауважив, що постійне проживання ОСОБА_3 зі своїм батьком, у якого вже існують неприязні відносини із ОСОБА_2 , хоча проти цього він і заперечує, починаючи із 2017 року, могло негативно вплинути на дитину, щодо її ставлення до матері, що стало наслідком такої поведінки ОСОБА_3 по відношенню до ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги не спростовують вказаних вище висновків рішення суду першої інстанції від 21.05.2024 року.

При цьому, надаючи власну оцінку висновку Ічнянської міської ради, як органу опіки і піклування, який затверджено рішенням виконавчого комітету від 07.12.2023 року №570, про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно її неповнолітнього сина ОСОБА_3 , апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що даний висновок органу опіки та піклування не містить переконливих та безумовних доводів щодо доцільності та обов`язковості позбавлення матері ОСОБА_2 батьківських прав відносно сина ОСОБА_3 , якими він керувався при прийнятті такого висновку. По справі не встановлено: свідоме нехтування ОСОБА_6 батьківськими обов`язками, яке має систематичний та постійний характер; категоричне непроявлення інтересу матері до дитини; також не встановлено, що особа матері становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку, тощо.

Із матеріалів справи вбачається, що поведінка відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 , яка заперечує проти позбавлення її батьківських прав, в цілому свідчить про її бажання, як матері дитини, приймати участь у вихованні та спілкуванні із сином ОСОБА_3 , апелянтом не спростовано спроможність та волевиявлення ОСОБА_2 виконувати свої природні материнські обов`язки. Судом в ході розгляду даної справи встановлено, що ОСОБА_2 має бажання спілкуватися з дитиною, приймати участь у її вихованні, при цьому, ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про встановлення часу участі матері у спілкуванні з дитиною. За даних обставин, є необґрунтованими доводи апеляційної скарги відносно того, що у справі наявні підстави для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав.

У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють, питання про застосування крайнього заходу впливу на матір дитини - позбавлення її батьківських прав, необхідно вирішувати у контексті встановлених судом обставин даної справи, без формального підходу, за наявності повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, які мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження всіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.

Доводи апеляційної скарги не спростовують встановлених обставин судом першої інстанції відносно того, що матір дитини ОСОБА_2 намагалася спілкуватися зі своїм сином, про що він підтвердив особисто, а також свідки ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , при цьому, ОСОБА_3 зазначив, що він категорично відмовляється спілкуватися зі своєю матір`ю, про що їй говорив неодноразово. Вказані дії ОСОБА_2 свідчать про те, що у неї існує інтерес до своєї дитини, з якою вона намагалася спілкуватися та підтримувати зв`язок, тому посилання ОСОБА_1 на ті обставини, що матір дитини свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками та не виконує їх, суд першої інстанції обґрунтовано не прийняв до уваги. Як вказав суд першої інстанції, доказом про інтерес ОСОБА_2 до свого сина ОСОБА_3 , є факт подання нею до суду зустрічного позову про встановлення часу участі матері у спілкуванні з дитиною. Як вбачається із показань свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 в суді першої інстанції, ОСОБА_1 фактично перешкоджав спілкуватися ОСОБА_2 зі своїм сином, тому у неї були перешкоди у такому спілкуванні. Вказані обставини щодо перешкоджання ОСОБА_1 спілкуванню матері з дитиною, в ході судового розгляду даної справи ним не спростовано. Разом з тим, суд першої інстанції вважав, що постійне проживання ОСОБА_3 зі своїм батьком, у якого існують неприязні відносини із ОСОБА_2 , починаючи з 2017 року, могло негативно вплинути на дитину, щодо її ставлення до матері ОСОБА_2 .

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку суду першої інстанції щодо необхідності відмови у задоволенні вимог первісного позову ОСОБА_1 , оскільки в ході судового розгляду даної справи наявності безпосередньої вини в діях матері у невиконанні нею батьківських обов`язків по відношенню до сина ОСОБА_3 , судом не встановлено, і у даній ситуації позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 не відповідатиме забезпеченню якнайкращих інтересів дитини.

Відповідно до приписів ч.1, ч.6 статті 81 ЦПК України, яка регламентує обов`язки доказування і подання доказів, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи наведене вище, доводи апеляційної скарги не містять в собі підстав для скасування рішення суду першої інстанції від 21.05.2024 року, у оскаржуваній апелянтом частині, ухваленого на підставі норм права, які регламентують спірні правовідносини та на основі з`ясованих фактичних обставин, документально підтверджених тими доказами, які були досліджені в ході судового розгляду даної справи, і на які учасники спору посилались, як на підставу своїх доводів та заперечень.

На підставі вищезазначеного, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 21.05.2024 року, у оскаржуваній апелянтом частині, підлягає залишенню без змін.

У неоскаржуваній апелянтом частині рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 21.05.2024 року, апеляційним судом не переглядається, в силу приписів ч.1 статті 367 ЦПК України.

Керуючись статтями: 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Ічнянського районного суду Чернігівської області від 21 травня 2024 року, у оскаржуваній частині, залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Дата складення повної постанови - 07.02.2025 року.

Головуючий: Судді: