Єдиний унікальний номер 728/36/25
Номер провадження 6/728/8/25
У Х В А Л А

ПРО ВІДМОВУ У ЗАДОВОЛЕННІ ЗАЯВИ ПРО ВИЗНАННЯ ВИКОНАВЧОГО ДОКУМЕНТА ТАКИМ, ЩО НЕ ПІДЛЯГАЄ ВИКОНАННЮ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2025 року місто Бахмач

Бахмацький районний суд у складі

головуючого судді Сороколіта Є.М.

за участі:

секретаря судового засідання Кирути Л.І.

стягувача не з`явився,

боржника (заявника) не з`явився,

розглянувши матеріали заяви, які надійшли від ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, по цивільній справі за заявою ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) про видачу судового наказу щодо стягнення аліментів,

ВСТАНОВИВ:

до Бахмацького районного суду (далі також Суд) 20.01.2025 звернувся ОСОБА_1 (далі також Боржник) із заявою про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, за змістом якої просить визнати таким, що не підлягає виконанню, судовий наказ Бахмацького районного суду від 07.01.2025 № 728/36/25 про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 (далі також Стягувач) коштів на утримання дітей (аліменти) в розмірі однієї третини частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину починаючи з 06 січня 2025 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття, тобто, до ІНФОРМАЦІЯ_1 ; мінімальний розмір аліментів на дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Ухвалою Суду від 03.02.2025 № 728/36/25 вищезгадану заяву прийнято до розгляду, призначено проведення судового засідання з її розгляду по суті на 06.02.2025 о 14 год 30 хв.

У призначене судове засідання учасники провадження, які були повідомлені належним чином, не з`явилися, уповноважених представників не направили, що не перешкоджає розгляду заяви.

Відповідно до положень частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Водночас представник Стягувача, адвокат Луєнко Юрій Васильович, подав заперечення на заяву про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, за змістом яких вказував, що у порядку розгляду питань згідно з вимогами статті 432 Цивільного процесуального кодексу України (далі також ЦПК України) не можна вирішувати питання права, а можна лише встановлювати (констатувати), що припинення права, зокрема, на одержання аліментів, а Боржником всупереч приписів статей 81, 83 ЦПК України не надано жодного доказу чи судового рішення, на підтвердження припинення у нього обов`язку утримувати своїх дітей, не наведено в заяві жодного аргументу щодо припинення такого обов`язку.

Зазначає, що шлюб між подружжям розірвано згідно з рішенням Бахмацького районного суду від 27.01.2025 № 728/38/25 і саме Стягувач несе тягар з утримання неповнолітніх дітей, про що свідчать копії платіжних інструкцій АТ КБ Приват Банк від 30.01.2025, 03.02.2025 і 04.02.2025.

Також просить вирішити питання про розподіл судових витрат, а саме витратна професійну правничу допомогу.

Вирішуючи питання можливості визнання судового наказу про стягнення аліментів таким, що не підлягає виконанню, з урахуванням аналізу поданих матеріалів заяви про видачу судового наказу, Суд зазначає про таке.

Інститут наказного провадження відповідає міжнародним принципам здійснення справедливого та ефективного правосуддя і забезпечення прав людини. Зокрема, з метою вдосконалення судових систем держав-членів у Рекомендації Комітету міністрів Ради Європи від 14.05.1981 N R (81) 7 щодо шляхів спрощення доступу до правосуддя та Рекомендації від 28.02.1984 N R (84) 5 щодо принципів цивільного судочинства визначено, що для справ, пов`язаних з безспірним правом, повинні бути передбачені спеціальні правила для прискорення розгляду справи.

Так, статтею 160 ЦПК України визначено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу.

Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо: заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Статтями 183 та 184 Сімейного кодексу України (далі також СК України) визначено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів.

Отже, сімейним та процесуальним законодавством визначено, що право вимоги про стягнення аліментів на підставі судового наказу належить тому з батьків або іншому законному її представнику, з яким проживає дитина.

Водночас процесуальний порядок перегляду питань за судовим наказом про стягнення аліментів для боржника визначений також статтею 173 ЦПК України, згідно із якою суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432, 435 цього Кодексу.

Відповідно до частини другої статті 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Таким чином підставою для визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, є помилка при його видачі або припинення обов`язку за правомірно виданим виконавчим документом.

При цьому подання заяви про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, не може бути пов`язане із оспоренням такого судового рішення по суті заявлених вимог, адже визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, належить до процесуальних питань, пов`язаних із виконанням судових рішень, тобто, рішень, які набрали законної сили та підлягають виконанню у примусовому порядку.

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 2-4671/11 зазначено, що підстави визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, прийнято поділяти на дві групи: матеріально-правові (відсутність у боржника обов`язку), зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання й інші, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Таким чином, до підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, відносяться випадки, коли немає матеріальної передумови для виконання рішення, тобто об`єктивно відсутній обов`язок боржника; або ж випадки видачі виконавчого документа, коли його не треба було видавати, тобто випадки помилкової видачі виконавчого листа; або випадки, коли після видачі виконавчого документа був змінений зміст рішення.

Враховуючи імперативні приписи статті 129-1 Конституції України, статті 18 ЦПК України щодо обов`язковості виконання судового рішення, що набрало законної сили, положення статті 432 ЦПК України визначає можливість визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню, лише за наявності для цього безумовних і безспірних підстав.

Повертаючись до фактичних обставин цієї справи, як на підставу для визнання означеного судового наказу таким, що не підлягає виконання, Боржник вказує про порушення судом норм матеріального права, а саме неправильне встановлення Судом хто з батьків здійснює утримання дітей.

У цьому контексті Суд зауважує, що одними з характерних ознак наказного провадження є:

- спрощеність, оскільки має місце урізана цивільна процесуальна форма;

- на нього не поширюються принципи гласності, усності, безпосередності, змагальності;

- відсутність стадійності цивільного процесу;

- судовий наказ видається за відсутності сторін, та документарна видача судового наказу здійснюється лише на підставі безспірних письмових доказів, поданих заявником.

При цьому Судом було враховано, що згідно з відповідними витягами з реєстру Бахмацької територіальної громади Стягувач проживає разом з дітьми, що не оспорюється Боржником і свідчить про перевірку Судом виконання вимог статей 183, 184 СК України у межах, дозволених правилами наказного провадження.

Крім того, Боржником не зазначено фактичних обставин, з яких можливо було б зробити висновок про припинення його обов`язку щодо утримання неповнолітніх дітей з інших підстав.

Підсумовуючи викладене вище, Суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання таким, що не підлягає виконанню, судового наказу Суду від 07.01.2025 № 728/36/25.

Щодо розподілу судових витрат, то Суд враховує, що згідно положеннями статті 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

На підтвердження понесення витрат, пов`язаних з правничою допомогою представником Стягувача долучено до матеріалів копію договору про надання правової допомоги від 03.02.2025 № 258 з копією додаткової угоди № 1, укладеного між ОСОБА_2 та адвокатом Луєнком Ю.В., копію акта про надану правничу допомогу від 04.02.2025 № 1 зі вказанням загального розміру гонорару у сумі 7 000,00 грн, копію детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, до згаданого акта і копію квитанції до прибуткового касового ордеру від 04.02.2025 № 258/1 на суму 7 000,00 грн.

Оцінюючи надані документи Суд наголошує, що при визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу він має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.

Критерії оцінки реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та неодмінності), а також розумності їхнього розміру застосовують з огляду на конкретні обставини справи, тобто є оціночним поняттям. Вирішення питання щодо оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення.

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Так, у справі Схід/Захід Альянс Лімітед проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (п. 268).

Також у рішенні ЄСПЛ зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (постанови ВП ВС від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, від 05.06.2024 у справі № 910/14524/22, від 26.06.2024 у справі № 686/5757/23, додаткові постанови ВП ВС від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19, від 15.06.2022 у справі № 910/12876/19).

У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема:

- час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець;

- вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні;

- тривалість розгляду і складність справи тощо.

При цьому для Суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат.

Вирішуючи останнє, Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови ВП ВС від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18, постанови КГС ВС від 24.04.2024 у справі № 922/3850/23, 11.04.2024 у справі № 910/11136/23, постанови КЦС ВС від 22.11.2023 року у справі № 220/571/21, від 20.06.2024 у справі № 760/11612/23).

Підсумовуючи наведене, враховуючи незначну складність цієї справи, наявність доволі сталої судової практики щодо розгляду аналогічних питань, проведення лише одного засідання, а також фактичне дублювання виконаних робіт згідно з копією детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, до акта про надану правничу допомогу від 04.02.2025 № 1, Суд вважає, що заява про стягнення витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката підлягає частковому задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 133, 137, 141, 173, 183, 432 ЦПК України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. У задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання таким, що не підлягає виконанню судового наказу Бахмацького районного суду від 07.01.2025 № 728/36/25 про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 коштів на утримання дітей (аліменти) в розмірі однієї третини частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину починаючи з 06 січня 2025 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття, тобто, до ІНФОРМАЦІЯ_1 ; мінімальний розмір аліментів на дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку відмовити у повному обсязі.

2. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 2 000,00 грн (дві тисячі гривень 00 коп) у рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно з вимогами статті 261 ЦПК України ця ухвала набирає законної сили з моменту її прийняття.

Ухвала про відмову у задоволенні заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню може бути оскаржена у порядку та строки, передбачені Главою 1 Розділу V Цивільного процесуального кодексу України, а саме шляхом подачі апеляційної скарги до Чернігівського апеляційного суду протягом 15 (п`ятнадцяти) днів з дня проголошення цієї ухвали.

У разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Є.М. Сороколіт