ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд колегією суддів у складі:

судді-доповідача: Никифоряка Л.П.,

суддів: Новікової Г.В., Гапонова А.В.,

за участі секретаря судового засідання Драгомерецької А.О.,

Учасники справи:

Заявник: Павлоградський відділ державної виконавчої служби у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса),

заінтересовані особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув відкрито в залі судових засідань Дніпровського апеляційного суду в місті Дніпросправу, що виникла з цивільних правовідносин, в якій подана апеляційна скарга Павлоградським відділом державної виконавчої служби у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2024року,головуючий у суді першої інстанції Зінченко А.С.,

В С Т А Н О В И В:

Описова частина

Короткий зміст заявлених вимог

У листопаді 2024року Павлоградський відділ державної виконавчої служби у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) звернувся в суд з поданням про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому порядку, заінтересовані особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 .

Подання обґрунтовувалось тим, що на виконанні у Павлоградському відділі державної виконавчої служби у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) перебуває зведене виконавче провадження № 711372204 з примусового виконання виконавчих листів, виданих Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області, до якого входять наступні виконавчі провадження: ВП № 64424022 від 08 лютого 2021року щодо виконання виконавчого листа № 2- 2494/2008 від 02 квітня 2008року; ВП № 69578885 щодо виконання виконавчого листа № 185/151/22; ВП № 70273044 щодо виконання виконавчого листа № 185/1540/22; ВП № 64424022 щодо виконання виконавчого листа № 2- 2494/2008; ВП № 74757469 щодо виконання виконавчого листа № 185/1540/22; ВП № 73003679 щодо виконання виконавчого листа № 185/1540/22. Рішення боржником виконується частково, а саме з моменту відкриття виконавчих проваджень на погашення заборгованості було перераховано стягувачу 20 645,61грн, з яких: 7 020,00грн аліментні платежі та 13 625,61грн в рахунок погашення заборгованості згідно ВП № 70273044. Загальна сума заборгованості згідно виконавчих документів станом на 31 жовтня 2024року становить 430 448,91грн. Згідно інформації отриманої від ТСЦ № 1241 МВС у Дніпропетровській області за боржником зареєстровано транспортний засіб марки «ВАЗ 21063», 1984року випуску, бежевого кольору, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 . Вищевказаний транспортний засіб з 07 вересня 2023року було описано державним виконавцем, призначено СОД та виставлено на реалізацію в рахунок погашення боргу. Однак, згідно протоколу № 614663 проведення електронного аукціону торги не відбулися, оскільки від жодного учасника не надійшла цінова пропозиція. Даний транспортний засіб не було реалізовано. Крім того, рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2024року, залишеним без змін Дніпровського апеляційного суду від 24 квітня 2024року у цивільній справі № 185/9811/21 було задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною власністю подружжя. Поділено спільне майно в рівних частках та визнано за ОСОБА_1 право власності на частку квартири АДРЕСА_1 .

Враховуючи, що боржник не перебуває у трудових правовідносинах, не отримує постійного доходу, будь-яке рухоме та нерухоме майно на праві приватної власності за боржником не зареєстровано, заявник виклав вимогу про звернення стягнення на частину квартири АДРЕСА_1 , право власності на яку належить боржнику ОСОБА_1 на підставі рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 01 лютого 2024року та не зареєстровано в установленому законом порядку в рамках виконавчого провадження № 711372204.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2024року відмовлено у задоволенні подання Павлоградського відділу державної виконавчої служби у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому порядку.

Відмовляючи у задоволенні подання, суд першої інстанції виходив з того, що у справі відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження вчинення державним виконавцем всіх передбачених законом заходів щодо виконання судового рішення, і доказів того, що такі заходи виявилися безрезультатними. Суд виснував, що матеріали справи не містять відомостей про належне вручення боржнику постанови про відкриття виконавчого провадження, постанов про арешт коштів боржника та викликів державного виконавця.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

21 листопада 2024року Павлоградський відділ Державної виконавчої служби в Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), через представника Кукаріну Наталію Олександрівну, через систему «Електронний суд» подав апеляційну скаргу на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2024року.

В апеляційній скарзі заявник не погодився з висновками суду та висловив вимогу про скасування ухвали суду та постановлення нового судового рішення про задоволення подання.

Доводи апеляційної скарги зводились до того, що що з боку державного виконавця вчинено всі дії, передбачені законом, щодо доведення до відома божника відомостей про відкрите виконавче провадження. Здійснено всі необхідні заходи, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», для належного виконання судового рішення.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Інші учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу не подали.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 18 грудня 2024року апеляційну скаргу Павлоградського ВДВС у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)залишено без руху.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 06 січня 2025року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Павлоградського ВДВС у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) на ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2024року.

23 січня 2025року ухвалою Дніпровського апеляційного суду справу призначено до розгляду на 11?? год 04 лютого 2025року.

Про час та місце слухання даної справи апеляційним судом учасники справи повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень, довідками про доставку електронного листа і смс-повідомлення та отримання документів в електронному суді.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача щодо змісту ухвали, яка оскаржена, доводів апеляційної скарги та меж, в яких повинна здійснюватися перевірка ухвали, встановлюватися обставини і досліджуватися докази, дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні подання, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для звернення стягнення на нерухоме майно боржника оскільки державним виконавцем не вчинені всі передбачені законом заходи для виконання судового рішення.

Вислухав пояснення учасників справи котрі з`явились до суду, за відсутності інших учасників справи, які повідомлені про дату, час і місце судового засідання у спосіб встановлений законом дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення так як судом першої інстанції при ухваленні рішення додержані норми матеріального і процесуального права.

Мотиви та норми права, якими керувався суд апеляційної інстанції

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України, судове рішення є обов`язковим до виконання.

У пункті 9 статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій реалізації права на доступ до суду та ефективного захисту сторони у справі, що передбачено статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі рішення) сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Статтею 10 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами.

Частиною першою статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Пунктом 13 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право звертатися до суду з поданням про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника фізичної або іншої особи, в якої перебуває майно боржника чи майно та кошти, що належать боржникові від інших осіб.

За змістом частини першої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах (частина друга статті 48 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з частиною п`ятою 48 Закону України «Про виконавче провадження» у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі звернення стягнення на об`єкт нерухомого майна виконавець здійснює в установленому законом порядку заходи щодо з`ясування належності майна боржнику на праві власності, а також перевірки, чи перебуває це майно під арештом.

Після документального підтвердження належності боржнику на праві власності об`єкта нерухомого майна виконавець накладає на нього арешт та вносить відомості про такий арешт до відповідного реєстру у встановленому законодавством порядку. Про накладення арешту на об`єкт нерухомого майна, заставлене третім особам, виконавець невідкладно повідомляє таким особам.

У разі якщо право власності на нерухоме майно боржника не зареєстровано в установленому законом порядку, виконавець звертається до суду із заявою про вирішення питання про звернення стягнення на таке майно.

Частиною десятою статті 440 ЦПК України передбачено, що питання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, під час виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) вирішуються судом за поданням державного виконавця, приватного виконавця.

Вирішуючи питання про звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке за боржником не зареєстровано, колегія суддів звертає увагу на відсутність у справі будь-яких належних та допустимих на підтвердження вчинення приватним виконавцем всіх передбачених законом заходів щодо виконання судового рішення, і доказів того, що такі заходи виявилися безрезультатними.

Застосування судом положень частини десятої статті 440 ЦПК України та статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» є крайнім заходом виконання судового рішення, який може бути застосований лише в тому випадку, коли виконавцем вичерпано всі можливі заходи, які передбачені законом щодо примусового виконання рішень за рахунок іншого майна боржника.

Зазначене відповідає правовому висновку, викладеному в постанові Верховного Суду від 13 червня 2018року у справі № 2-592/09 (провадження № 61-8383св18) та постанові від 23 січня 2019року у справу № 522/6400/15-ц (провадження № 61-19786св18), від 26 травня 2021року у справі № 947/22930/19 (провадження № 61-9215св20) та від 04 січня 2024року у справі № 344/16496/17.

Судом встановлено, що судові рішення ОСОБА_1 виконуються частково, а саме з моменту відкриття виконавчих проваджень на погашення заборгованості було перераховано стягувачу 20 645,61грн, з яких: 7 020,00грн аліментні платежі та 13 625,61грн в рахунок погашення заборгованості згідно ВП № 70273044.

Апеляційний суд зазначає, що суд першої інстанції встановив, що матеріали справи не містять відомостей про належне вручення боржнику постанов про відкриття виконавчого провадження, постанов про арешт коштів боржника та викликів державного виконавця, тощо. Відповідно до наданих матеріалів виконавчого провадження ОСОБА_1 має у власності автомобіль марки «ВАЗ 21063», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який державним виконавцем арештовано, але не реалізовано, та боржник працює, мав дохід у першому кварталі 2024року, а тому дійшов правильного висновку, що відсутні підстави вважати, що державний виконавець вчинив всі необхідні дії, спрямовані на виявлення коштів та рухомого майна боржника, на які можна звернути стягнення для погашення боргу.

У постанові Верховного Суду від 29 квітня 2020року у справі № 2-9857/10 виснувано, що суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, відмовляючи у задоволенні подання про звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, не врахував у повній мірі вимог статей 10, 48, 52 Закону України «Про виконавче провадження», не дослідив належним чином наданих доказів та не перевірив належним чином доводів приватного виконавця про те, що звернення стягнення на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, може бути застосоване у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача.

Водночас, апеляційний суд звертає увагу, що питання про звернення стягнення на майно боржника, що не зареєстроване у встановленому законом порядку, стосується тих випадків, коли боржник фактично є власником майна, володіє та користується таким нерухомим майном, але право власності на таке майно за ним не зареєстровано у встановленому законом порядку.

Проте, матеріали справи не містять даних чи здійснює боржник фактично право володіння і користування вказаним майном, з урахуванням того що інша частина цього майна належить стягувачу у виконавчому провадженні.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

За обставин що склалися, суд першої інстанції, встановивши, що підстави для застосування положень частини четвертої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» відсутні, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні подання державного виконавця про вирішення питання щодо звернення стягнення на нерухоме майно боржника, право власності на яке не зареєстровано в установленому законом порядку, у зв`язку з недоведеністю обставин, на які посилався державний виконавець.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи. Підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010року).

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків судді не спростовують, на законність судового рішення не впливають, то згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 259,268,374,375,381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Павлоградського відділу державної виконавчої служби у Павлоградському районі Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) залишити без задоволення.

Ухвалу Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 листопада 2024року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 04 лютого 2025року.

Судді: