ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 629/7335/24
Номер провадження 22-ц/818/1390/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 05 грудня 2024 року в складі судді Харабадзе К.Ш. по справі № 629/7335/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Виконавчий комітет Лозівської міської ради Харківської області, Державна екологічна інспекція у Харківській області, Державна інспекція архітектури та містобудування України про заборону здійснювати господарську діяльність, -

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: Виконавчий комітет Лозівської міської ради Харківської області, Державна екологічна інспекція у Харківській області, Державна інспекція архітектури та містобудування України про заборону здійснювати господарську діяльність.

Позовна заява мотивована тим, що протягом 2022 року відповідач ОСОБА_2 здійснив за адресою АДРЕСА_1 , самочинне будівництво свиноферми, загальною площею 150 кв м, на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети, без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, з істотними порушеннями будівельних норм, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, зокрема, щодо санітарно-захисної зони. За вказаною адресою відповідач здійснює незаконну господарську діяльність з вирощування та забою поголів`я свиней та корів і подальшого продажу, внаслідок якої забруднюється атмосферне повітря, ґрунти та підземні води, порушуються права мешканців міста на безпечне довкілля. Просила заборонити ОСОБА_2 здійснювати господарську діяльність з утримання та подвірного забою свійських тварин (свиней та корів) за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 05 грудня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 та роз`яснено позивачці, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції Господарського суду Харківської області.

Ухвала мотивована тим, що спір про заборону здійснювати господарську діяльність з утримання та подвірного забою свійських тварин має розглядатися з порядку господарського судочинства.

На вказану ухвалу судді засобами поштового зв`язку 14 грудня 2024 року ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції подала апеляційну скаргу, в якій просила ухвалу суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд дійшов помилкового висновку про те, що справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки між сторонами відсутні господарські відносини, а підставою звернення до суду є порушення правил добросусідства, враховуючи, що відповідач не є фізичною особою-підприємцем, який може проводити діяльність з вирощування та продажу свиней, його діяльність з влаштування свиноферми суперечить чинному законодавству, та вона просить заборонити його діяльність лише за конкретно визначеною адресою.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

25 січня 2025 року представником ОСОБА_1 адвокатом Здєльником С.І. через систему «Електронний суд» подано додаткові письмові пояснення, в яких він підтримав доводи апеляційної скарги. Наголосив на відсутності господарських правовідносин між сторонами. Вказав, що позивачка не оскаржує укладання, зміну, розірвання і виконання правочинів у господарській діяльності ФОП ОСОБА_2 , право власності чи інше речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю) відповідача, не вимагає визнання недійсними актів, що порушують такі права, а також не позивається щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є відповідач.

В судове засідання апеляційного суду сторони-учасники судового розгляду не з`явилися.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 06 лютого 2025 року надіслані апеляційним судом на адреси учасників справи.

Представником ОСОБА_1 адвокатом Здєльником С.І. отримано в електронному кабінеті 13 січня 2025 року (а.с. 105).

Виконавчим комітетом Лозівської міської ради Харківської області отримано в електронному кабінеті 13 січня 2025 року (а.с. 106).

Державною екологічною інспекцією у Харківській області отримано в електронному кабінеті 13 січня 2025 року (а.с. 107).

Державною інспекцією архітектури та містобудування України отримано в електронному кабінеті 13 січня 2025 року (а.с. 108).

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали судді суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити, виходячи з наступного.

Пунктом 1 частини 1 статті 186 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом норм, які регулюють його діяльність. У рішенні в справі «Занд проти Австрії» («Zand v. Austria», заява № 7360/76) Європейська комісія з прав людини висловила думку, що термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів» («Sokurenko and Strygun v. Ukraine», заяви № 29458/04 та № 29465/04, § 24). Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися «судом, встановленим законом» у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 22 грудня 2009 року у справі «Безимянная проти Росії» (заява № 21851/03) наголосив, що правила визначення параметрів юрисдикції, що застосовуються до різних судів у рамках однієї мережі судових систем держав, безумовно, розроблені таким чином, щоб забезпечити належну реалізацію правосуддя. Заінтересовані держави повинні очікувати, що такі правила будуть застосовуватися. Однак ці правила або їх застосування не повинні обмежувати сторони у використанні доступного засобу правового захисту.

Згідно із статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини 1 статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Частиною 1 статті 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до частин 1, 2 статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), право на звернення до господарського суду в установленому цим Кодексом порядку гарантується. Юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Положення статті 20 ГПК України передбачають визначення юрисдикції господарських судів у справі як за суб`єктним, так і за предметним критерієм.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках.

Ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Аналогічна правова позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 13 лютого 2019 року у справі № 910/8729/18.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

Частиною 1 статті 109 ЗК України передбачено, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 826/25099/15 зазначала, що спори щодо додержання правил добросусідства (обов`язку власників і землекористувачів обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей), розглядаються судами у порядку цивільного судочинства за нормами ст. 103 - 109 Земельного кодексу України і в тому разі, коли вони попередньо не розглядалися відповідним органом місцевого самоврядування чи органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів.

Фізична особа має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на достовірну інформацію про стан довкілля, про якість харчових продуктів і предметів побуту, а також право на її збирання та поширення. Діяльність фізичної та юридичної особи, що призводить до нищення, псування, забруднення довкілля, є незаконною. Кожен має право вимагати припинення такої діяльності. Діяльність фізичної та юридичної особи, яка завдає шкоди довкіллю, може бути припинена за рішенням суду (стаття 293 ЦК України).

Частиною 2 статті 10 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» передбачено, що діяльність, що перешкоджає здійсненню права громадян на безпечне навколишнє природне середовище та інших їх екологічних прав, підлягає припиненню в порядку, встановленому цим Законом та іншим законодавством України.

Частина 3 статті 11 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», визначає, що порушені права громадян у галузі охорони навколишнього природного середовища мають бути поновлені, а їх захист здійснюється в судовому порядку відповідно до законодавства України.

Статтею 12 Закону України «Про охорону атмосферного повітря» передбачено, що господарська чи інші види діяльності, пов`язані з порушенням умов і вимог до викидів забруднюючих речовин в атмосферне повітря і рівнів впливу фізичних та біологічних факторів на його стан, передбачених дозволами, може бути обмежена, тимчасово заборонена (зупинена) або припинена відповідно до законодавства.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 обґрунтовувала свої вимоги тим, що ОСОБА_2 використовує сусідню з її домоволодінням земельну ділянку не за цільовим призначенням, а саме незаконно, з порушенням вимог чинного законодавства, санітарних норм, влаштував свиноферму, чим порушуються її права.

Тобто позов ОСОБА_1 спрямований на захист її права власності, права на безпечне довкілля, а також дотримання сторонами правил добросусідства.

Аналіз спірних правовідносин свідчить про те, що позов пред`явлено ОСОБА_1 як сусідкою відповідача та мешканкою м. Лозова у зв`язку з негативними наслідками від діяльності відповідача з утримання та подвірного забою свійських тварин, порушенням правил добросусідства та права на безпечне довкілля.

Господарські правовідносини між сторонами справи у даному разі відсутні.

Аналогічні справи з позовними вимогами про припинення виробничої діяльності юридичних осіб розглянуті саме в порядку цивільного судочинства, про що свідчить аналіз постанов Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі № 283/518/17-ц, провадження № 61-9619св20, від 01 квітня 2022 року у справі № 603/311/19, провадження № 61-5604св21, від 30 листопада 2023 року у справі № 444/2768/21, провадження № 61-4341св23, від 06 грудня 2023 року у справі № 279/3026/20, провадження № 61-1911св23, від 24 травня 2024 року у справі № 279/4969/20, провадження № 61-12230св23.

Крім того, як встановлено судом, згідно відповіді з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 04 грудня 2024 року ОСОБА_2 дійсно зареєстрований як фізична особа-підприємець, що займається наступними видами економічної діяльності: 01.41. Розведення великої рогатої худоби молочних порід; 47.81 Роздрібна торгівля з лотків і на ринках харчовими продуктами, напоями та тютюновими виробами (основний); 01.11 Вирощування зернових культур (крім рису), бобових культур і насіння олійних культур; 46.21 Оптова торгівля зерном, необробленим тютюном, насінням і кормами для тварин; 03.22 Прісноводне рибництво (аквакультура).

Однак, діяльність за КВЕД 01.46 Розведення свиней, у зв`язку з якою ОСОБА_1 подано позов у цій справі, не входить до видів діяльності, якою згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань займається ОСОБА_2 .

На підставі викладеного, виходячи з суб`єктного складу та характеру спірних правовідносин, колегія суддів вважає, що спір у цій справі слід розглядати за правилами цивільного судочинства.

Суд першої інстанції вищенаведеного не врахував та дійшов помилкового висновку про те, що спір між сторонами має розглядатися в порядку господарського судочинства.

Згідно із пунктом 4 частини 1 статті 379 ЦПК України підставою для скасування ухвали суду першої інстанції, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення помилкової ухвали.

Враховуючи викладене, судова колегія дійшла висновку, що оскаржувану ухвалу суду постановлено з порушенням норм процесуального права, тому зазначене судове рішення слід скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Оскільки наразі вирішується лише процесуальне питання, а не розглядається справа по суті, питання щодо розподілу судових витрат за подання апеляційної скарги не вирішується.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.6 ч.1 ст.374, п.4 ч.1 ст.379, ст.ст.381-384, 389 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу судді Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 05 грудня 2024 рокускасувати, справу направити до Лозівського міськрайонного суду Харківської області для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 10 лютого 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина