Справа № 202/7714/23
Провадження № 2/202/63/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2025 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючої судді Бєсєди Г.В.

за участю секретаря Голєва А.А.

представника позивача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , приватного акціонерного товариства «Науково-виробниче об`єднання Созидатель» про визнання недійсним договору, припинення права власності, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

До Індустріального районного суду м. Дніпропетровська звернулась з позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , приватного акціонерного товариства «Науково-виробниче об`єднання Созидатель» про визнання недійсним договору, припинення права власності, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 11.03.2006 між нею та відповідачем ОСОБА_5 був зареєстрований шлюб. 03.11.2021 рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська шлюб розірвано. У даній справі майнові питання між позивачем та відповідачем не вирішувались. Від подружнього життя вони мають двох дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . За час шлюбу подружжям було спільно придбано наступне нерухоме майно: квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 .

Вказані об`єкти нерухомості були об`єднані в одну квартиру. Вибором квартири вона та ОСОБА_9 займались разом, у подальшому позивач не могла займатись документальним оформленням, оскільки піклувалась про доньку, виконуючи свої материнські обов`язки, і не мала можливості займатись збором та оформленням документів. Питаннями придбання та оформлення права власності займався ОСОБА_5 , позивач зі свого боку займалась інтер`єрним оформленням об`єктів нерухомості, приведенням їх до ладу, ремонтом та іншими побутовими питаннями.Після придбання об`єктів нерухомості за домовленістю між позивачем та ОСОБА_5 , вона разом зі старшою дитиною, а у подальшому і молодшою, 01.05.2023 зареєстрували місце проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

На момент придбання об`єктів нерухомості, як і до цього, сторони перебували у офіційно зареєстрованому шлюбі, вели спільне господарство, отримували дохід, який був спільним бюджетом та спільними накопиченнями. Лише після розлучення позивач дізналась, що об`єкти нерухомості, придбані за спільні кошти, були оформлені ОСОБА_5 на ім`я його матері - ОСОБА_10 . Таким чином, дії ОСОБА_5 позивач розцінює як умисне виведення об`єктів нерухомості зі спільної сумісної власності подружжя, шляхом обману. ОСОБА_5 ніколи не допускав до документів, приховував факт державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомості за ОСОБА_10 , в які позивачем вкладались кошти, утримувались та оформлювались.

ОСОБА_10 не мала, а ні доходів, а ні будь-якої можливості зібрати грошові кошти для придбання такого коштовного майна, як об`єкт нерухомості загальною площею 196.1 м2.

З 2006 року вони збирали кошти для придбання власного житла. Такі кошти збирались з доходів та реалізації майна. У 2014 році подружжя придбало власну квартиру та нежитлове приміщення, які є предметом спору, та почали робити ремонт. Оскільки грошових коштів не вистачало, для проведення ремонтних робіт позивач реалізовувала власне майно транспортні засоби і виручені кошти вкладала у квартиру. Неодноразово позивач самостійно привозила кошти компанії-забудовнику в рахунок погашення часткових виплат за об`єкти нерухомості.

Стверджувала про факт умисного виведення об`єктів нерухомості зі спільної сумісної власності подружжя, оскільки ОСОБА_5 заздалегідь вирішив переоформити об`єкти нерухомості, придбані подружжям на ім`я своєї матері ОСОБА_10 .

Спірні об`єкти нерухомості були набуті позивачем та ОСОБА_5 за час перебування у шлюбі, то відповідно вони є об`єктом спільної сумісної власності. Тобто зважаючи на рівність часток кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності подружжя такі частки підлягають поділу порівну, тобто по 1/2 частині. Оскільки, домовленість між сторонами не досягнута, позивач вважає, що належним способом захисту майнових прав щодо об`єктів нерухомості буде саме виділення позивачу житлової квартири, а відповідачу ОСОБА_5 нежитлового приміщення, яке, ще у період спільного проживання повністю перероблено під житлову нерухомість.

З урахуванням заяви про зміну предмету позову, просила визнати недійсним договір: № Пр-92 від 12.06.2009 про бронювання квартири, в частині замовника ОСОБА_10 , від 29.04.2009 Інвестування у будівництво нежитлового приміщення, в частині інвестора ОСОБА_10 ; припинити право власності ОСОБА_10 на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 94.3 м2 та нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа 101.8 м2; визнати майно: квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 94.3 м2, та нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа 101.8 м2 спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ; поділити спільну сумісну власність наступним чином: - виділити у власність ОСОБА_4 квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 94.3 м2; виділити у власність ОСОБА_5 нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , загальна площа 101.8 м2.

У судовому засіданні представник позивача адвокат Вишневська Я.І. обставини та доводи, викладені у позові підтримала у повному обсязі, просила задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_5 адвокат Кононенко О.Р. просила відмовити у задоволенні позову, надала відзив, в якому зазначила, що спірні об`єкти нерухомості не могли бути придбані на кошти подружжя, оскільки молода сім`я не мала такої можливості. До 2005 року ОСОБА_5 мешкав у місті Кам`янському, його мати ОСОБА_10 займалась підприємницькою діяльністю у торгівельній сфері, а він допомагав їй. Згодом, у 2005 році він переїхав у місто Дніпро та влаштувався менеджером з продажу в ООО «Торговий дім Арда». Відповідач ОСОБА_5 працював менеджером у різних компаніях, отримував стабільну, але невисоку заробітну плату. Позивачка знаходилась у декретній відпустці та займалась вихованням доньки. В 2009 році Позивачка також влаштувалась на роботу ПП «Статус Групп». Інших доходів, окрім заробітної плати молода сім`я не мала, що підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми виплачених доходів, які надала позивачка, так і відомостями щодо доходів відповідача ОСОБА_5 . На початку 2009 року мати Відповідача-1 - ОСОБА_10 звернулась до ОСОБА_5 за порадою щодо вкладення заощаджень, які вона накопичила. Відповідач-1 надав рекомендації інвестувати у новобудову відомого на той час на ринку забудовника ПрАТ «НВО «Созидатель». ОСОБА_10 дослухалась до його поради та інвестувала у квартиру із суміжним нежитловим приміщенням. У подальшому відповідач ОСОБА_5 умовив матір дозволити родині переїхати до її квартири, вона погодилась, але на умовах, що ОСОБА_5 та позивача ОСОБА_4 будуть здійснювати ремонт за власні кошти. Остаточні ремонтні роботи були завершені у 2014 році, після цього сім`я ОСОБА_11 переїхали та стали там проживати.Власне майно ОСОБА_4 не відчужувала, що підтверджується наданими до позову відомостями про доходи ОСОБА_4 , де відсутня інформація про продаж нею будь-якого вартісного майна. Починаючи з 2017 року відповідач ОСОБА_5 почав займатися перепродажем автомобілів та рівень доходу родини значно підвищився.

У 2020 році відносини відповідача ОСОБА_5 з позивачкою стали погіршуватися та подружні стосунки між ними припинились. У травні 2021 року позивачка звернулась із позовом про стягнення аліментів на її утримання та утримання дітей та у липні 2021 року із позовом про поділ майна подружжя. Поділ майна подружжя сторони вирішили здійснити мирним шляхом, ОСОБА_5 було виконано всі умови, які поставила ОСОБА_4 , в свою чергу вона відмовилась від своїх позовних вимог і ухвалою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 06 грудня 2021 року провадження у даній справі було закрито. Вказана ухвала ОСОБА_4 не оскаржувалась та набрала законної сили.

На момент слухання справи про поділ майна подружжя їй вже була відома ця обставина. Однак на той час вона не вважала спірні об`єкти нерухомості спільною сумісною власністю подружжя, її влаштувала надана відповідачем ОСОБА_5 грошова компенсація, на яку вона погодилась і відмовилась від позовних вимог, отже поділ майна подружжя було остаточно здійснено.

Позивачці завжди було відомо, що спірні об`єкти є власністю ОСОБА_10 , оскільки: 22.09.2017 року позивачка зареєструвала своє місце проживання, вказану обставину вона визнає та підтверджує у своєму позові. Згоду на реєстрацію ОСОБА_10 надавала особисто. Позивачка власноручно писала заяву про реєстрацію місця проживання, але не займалась її поданням, тому не могла не знати про те, що ОСОБА_10 давала згоду на реєстрацію місця проживання.

Позивачка протягом 6 років проживання у вказаній квартирі отримувала паперові рахунки про сплату комунальних послуг, де зазначено, що особові рахунки оформлені на ОСОБА_10 .

У відповіді на відзив від 13 липня 2021 року у справі № 203/3170/21 про стягнення аліментів позивачка зазначала, що мати ОСОБА_5 отримує гідну пенсію та є власницею двоповерхової квартири, в якій проживають сторони. Однак 26 липня 2021 року при зверненні позивачки до суду із позовною заявою про поділ майна подружжя, предметом позову дані об`єкти нерухомості не були. Спірні об`єкти є власністю ОСОБА_10 позивачці завжди було достеменно відомо щонайменше з 22.09.2017 року (дата реєстрації місця проживання позивачки) і з того часу ця обставина нею ніколи не оспорювалась.

Наявні договори, стосовно об`єкта нерухомості - квартири загальною площею 95,98 кв. м. у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_3 , які були укладені ОСОБА_5 були виключно за дорученням та за кошти ОСОБА_10 , що підтверджується договором комісії №5 від 17.04.2009 року, укладеним між ОСОБА_10 , як комітентом та ОСОБА_5 , як коміссіонером. Вказаний Договір комісії №5 від 17.04.2009 року укладався ОСОБА_5 з метою допомоги в оформленні документів своїй матері - ОСОБА_10 на початковій стадії. Договір № ПР-18-98 інвестування в будівництво нежитлового приміщення від 29.04.2009 року було укладено безпосередньо ОСОБА_10 .

Вважає, що позивач обрала невірний спосіб захисту порушеного права. Позивачка конкретно не зазначила, який же саме правочин був вчинений, не визначила та не обґрунтувала, які саме наслідки удаваного правочину необхідно застосувати до спірних правовідносин.Нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору.

Представник ОСОБА_12 адвокат Костогриз О.В. у судових засіданнях був присутній, зазначав про необґрунтованість, недоведеність позовних вимог, та просив відмовити в їх задоволенні.

У відзиві на позов зазначено, що на початку 2009 року ОСОБА_10 зверталась за порадою до власного сина - ОСОБА_5 , як краще використати їй власні кошти, які вона накопичила за життя. Син ОСОБА_5 запропонував інвестувати накопичені кошти в новобудову нерухомості в м. Дніпро, конкретно в будівництво житлового будинку, де забудовником виступає ПрАТ «НВО «Созидатель».22.09.2017 року, ОСОБА_4 зверталась до органу реєстрації відділу формування та ведення реєстру територіальної громади ДАДП ДМР, власноручно заповненою заявою про реєстрацію власного місця проживання. ОСОБА_10 з 1983 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_13 , який на той час був відомим адвокатом, шлюб було розірвано 15 травня 2002 року. Після розірвання шлюбу та розподілу спільно набутого у шлюбі майна в 2002 року, ОСОБА_10 отримала значну суму в іноземній валюті у особисту власність. З 1969 року має трудовий стаж, а з 2001 року здійснює підприємницьку діяльність як фізична особа-підприємець. Будь-яких доказів (належних та допустимих) на підтвердження факту про відсутність у ОСОБА_10 можливості внести власні кошти на виконання умов інвестиційних договорів з ПрАТ «НВО «Созидатель», позивачкою не надано.

Також ОСОБА_12 звернулась до суду із заявою про застосування строків позовної давністю. 22.09.2017 ОСОБА_4 зверталась із заявою до органу реєстрації, в якій були викладені відомості про власника квартири. Договори з установами, які надають комунальні послуги укладені ОСОБА_10 . З урахуванням строку позовної давності, визначеному у ст. 257 ЦПК України, кінцевою датою для звернення з позовом про оскарження права власності ОСОБА_10 є 22 вересня 2020 року. Таким чином, на момент звернення до суду сплив строк позовної давності.

Позивач надала відповідь на відзив відповідача ОСОБА_5 та на відзив відповідача ОСОБА_12 , в якому зазначила, що відповідач-1,2 умисно вводить суд в оману щодо дійсних обставин. ОСОБА_5 мав достойний заробіток, крім офіційного, заробляв перепродажем автомобілів та мав гарний прибуток. Такий факт самостійно підтверджує. У тому числі займався ріелторською діяльністю та перепродажем нерухомості. Позивач, у свою чергу, мала офіційний дохід, та незважаючи на перебування у відпустці по догляду за дитиною, коли це знадобилось, реалізовувала своє майно, з метою приведення до ладу придбаної спільно нерухомості, таким чином реалізовувала авто, та квартиру, частина якої знаходись у приватній власності позивача до укладення шлюбу з Відповідачем-1.

У судовому засіданні були допитані як свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які повідомляли, що зі слів позивача ОСОБА_4 та відповідача ОСОБА_5 їм відомо, що спірні об`єкти нерухомого майна були придбані в період шлюбу за грошові кошти сім`ї. Їм відомо, що і позивач ОСОБА_4 , і відповідач ОСОБА_5 працювали, та мали змогу купити житло самостійно. ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , батьки позивача також стверджували, що квартира та нежитлове приміщення було придбано за грошові кошти, які є спільною сумісною власністю подружжя, та про те, що об`єкти нерухомості зареєстровані були за ОСОБА_10 стало відомо тільки нещодавно, коли вже сторони розірвали шлюб.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 25 вересня 2023 року витребувано в ПрАТ «НВО «Созидатель» інформацію про договори, укладені ОСОБА_10 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 за об`єктами нерухомості, а саме: квартирою, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; нежитловим приміщенням, розташованим за адресою: АДРЕСА_2 ; належним чином засвідчені копії документів щодо інформації про осіб, які вносили грошові кошти на рахунки, за договорами по вказаним об`єктам нерухомості (копії квитанцій або інших підтверджуючих документів про сплату коштів); належним чином засвідчені копії документів, які підтверджують виконання зобов`язань за договорами та стали підставою для отримання свідоцтв про право власності на об`єкти нерухомого майна, а саме: квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 ; нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 .

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 березня 2024 року витребувано в Дніпровській міській раді, копії договорів № Пр-17-92 від 12.06.2009, укладених за об`єктом нерухомості, а саме: квартирою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 94.3 м2, житлова: 18.2 м2; № Пр-18-98 від 29.04.2009 - нежитлове приміщення, розташоване за адресою: АДРЕСА_2 ; загальна площа 101.8 м2.

Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 04 червня 2024 року (постановлена в порядку ч. 5 ст. 259 ЦПК України) закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті.

Суд, заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши докази у справі, приходить до таких висновків.

11.03.2006 року Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпродзержинського міського управління юстиції Дніпропетровської області між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстрований шлюб, про що було зроблено актовий запис №75 та підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 .

03.11.2021 рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 розірвано.

Від подружнього життя сторони мають двох дітей: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

12 червня 2009 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансово-будівельний центр «Созидатель» та ОСОБА_10 був укладений договір про бронювання квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_3 , за умовами якого Замовник бронює квартиру, шляхом погашення Облігацій ( цінних паперів, власником яких є Замовник) (п.2.2)

Згідно акту прийому-передачі від 18 березня 2010 року ОСОБА_10 прийняла у володіння квартиру АДРЕСА_4 .

17 квітня 2009 року - між ОСОБА_10 та ОСОБА_5 укладено договір комісії N?5 , за умовами якого (п.1. Договору) ОСОБА_5 діючи від імені та за рахунок ОСОБА_10 зобов`язується укласти низку договорів, які направлені на придбання у власність квартири в житловому будинку з адресою: АДРЕСА_3 ( копія матеріалах справи).

27 квітня 2009 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управлінням активами адміністратор пенсійних фондів «Укрсоц-капітал» та ОСОБА_5 укладено договір № 246/9-Б-23/2-Т купівлі-продажу цінних паперів.

27 квітня 2009 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансово-будівельний центр «Созидатель» та ОСОБА_5 укладено договір № Пр 17-92про бронювання квартири будівельна адреса: АДРЕСА_3 .

29 квітня 2009 року між акціонерним товариством закритого типу «Науково-виробниче об`єднання «Созидатель» та ОСОБА_10 , як інвестором, було укладено договір N?Пр-18-98 інвестування в будівництво нежитлового приміщення. Згідно п. 1.1 Договору Інвестор інвестує в будівництво нежитлового приміщення N?98 площею 101,8 кв.м., яке розташоване на технічному поверсі багатоквартирного будинку за адресою: АДРЕСА_3 .

Виконавчим комітетом Дніпровської міської ради № 1729 від 17.05.2020 прийнято рішення про оформлення права приватної власності, з видачею свідоцтв фізичним та юридичним особам на квартири, офісні та нежитлові приміщення, на підставі договорів про участь у паях у будівництві, у житловому комплексі з офісними приміщеннями за адресою: АДРЕСА_5 , згідно з додатком, в тому числі і ОСОБА_10 .

ОСОБА_10 11.04.2014 було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, індексний номер 20361194, на квартиру АДРЕСА_6 , а також свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 04.04.2014, індексний номер 20000355, на нежитлове приміщення АДРЕСА_7 , загальною площею 101,8 кв.м.

Матеріали справи також містять копії квитанцій про сплату послуг інтернет за договором № 12214 від 01.03.2018, за договором № 19214 від 30.01.2017, де платником зазначена ОСОБА_5 , заяву ОСОБА_4 від 22.09.2017 про реєстрацію місця проживання, в якій міститься згода власника житла ОСОБА_10 , копія трудової книжки ОСОБА_5 , ОСОБА_10 , інформацію, яка надана Регіональним сервісним центром ГСЦ МВС в Дніпропетровській області від 21.03.2023 щодо реєстрації транспортних засобів за ОСОБА_9 , інформацію, яка надана ГУПФ України в Дніпропетровській області, а саме довідка форми ОК-5 на ОСОБА_5 , довідка форми ОК-5 на ОСОБА_10 , довідка про нарахування пенсійних виплат від 09.10.2023, довідка форми ОК-5 на ОСОБА_4 , інформація, надана Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області від 04.10.2023 та інше.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України, зокрема, відповідно до частини п`ятої даної статті правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Якщо сторонами вчинено правочин для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, він є удаваним (стаття 235 ЦК України).

У разі встановлення, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.

Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

Відповідно до частини першої статті 202, частини третьої статті 203 ЦК України головною умовою правомірності правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, тому основним юридичним фактом, який суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору, а також з`ясувати питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме.

Тлумачення статті 235 ЦК України свідчить, що: (1) удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а не сторони. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків, а не «приховують» сторону; (2) у статті 235 ЦК України не передбачається можливості застосування інших правових наслідків удаваності правочину, крім поширення на правовідносини сторін норм, що регулюють прихований правочин; (3) кваліфікація правочину як удаваного у частині неможлива без урахування положень статті 217 ЦК України, якою передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Втім, щодо недійсності в частині сторони правочину навіть гіпотетично неможливо припустити, що цей правочин був би вчинений; (4) нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору.

Змагальність сторін є одним з основних принципів цивільного судочинства, зміст якого полягає у тому, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, тоді як суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, зобов`язаний вирішити спір, керуючись принципом верховенства права (статті 12, 81 ЦПК України).

За загальним правилом тягар доказування недійсності правочину покладається на позивача.

Верховний суд у постанові 14 лютого 2022 року у справі № 346/2238/15-ц (провадження № 61-14680 сво 20) зазначив, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а не сторони правочину. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків, а не «приховують» сторону правочину. Нормами ЦК України не допускається такої правової конструкції як позов про визнання недійсним договору в частині сторони договору. Стаття 235 ЦК України не може бути підставою для визнання правочину удаваним в частині сторони, оскільки це суперечить її положенням.

Отже, суд вважає, що позивачем обрано не вірно спосіб захисту та позовні вимоги щодо визнання недійсними договору № Пр-92 від 12.06.2009 про бронювання квартири в частині замовника ОСОБА_10 та договору № Пр-18-98 від 29.04.2009 про інвестування у будівництво нежитлового приміщення в частині інвестора ОСОБА_10 та припинення права власності ОСОБА_10 не підлягають задоволенню.

У зв`язку з обраним неефективним способом захисту, надані позивачем інші документи в обґрунтування доводів, що спірні об`єкти нерухомого майна були придбані за кошти подружжя та покази свідків, які допитані в судовому засіданні, не приймаються судом до уваги.

Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Позовні вимоги про визнання спірного нерухомого майна спільною сумісною власністю та поділ спільного сумісного майна подружжя є похідними від вищевказаних вимог про визнання недійсними договору № Пр-92 від 12.06.2009 про бронювання квартири в частині замовника ОСОБА_10 та договору № Пр-18-98 від 29.04.2009 про інвестування у будівництво нежитлового приміщення в частині інвестора ОСОБА_10 , тому також не підлягають задоволенню.

Щодо заяви відповідачів про застосування строку позовної давності суд зазначає, що перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, провадження № 14-96цс18.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 81, 141, 229, 264, 265, 273, 268 ЦПК України суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , приватного акціонерного товариства «Науково-виробниче об`єднання Созидатель» про визнання недійсним договору, припинення права власності, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ майна подружжя відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції, а в разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення зазначених вище строків, або після перегляду рішення в апеляційному порядку, якщо його не скасовано.

Суддя: Г.В. Бєсєда