КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/3462/2025 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Русан А.М..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 02 листопада 2023 року у справі за позовом Акціонерного товариства "Сенс Банк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2023 року АТ "Сенс Банк" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, у якому просило суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором №618024383, у розмірі 127587, 90 грн..

Свої вимоги мотивувало тим, що відповідач звернувся до Банку з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав 27 вересня 2019 року угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії № 618024383, згідно якої отримав ліміт кредитної лінії у розмірі 200 000,00 грн. Зазначає, що ним свої зобов`язання за договором було виконано в повному обсязі, а саме надано відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Проте, наголошує, що відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом. Вказує, згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором загальна заборгованість відповідача за невиконання умов договору станом на 22 січня 2023 року становить 127 587,90 грн.. Відтак, позивач вимушене було звернутися до суду для врегулювання спірного питання в судовому порядку та просило задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Заочним рішенням Подільського районного суду міста Києва від 02 листопада 2023 року позовні вимоги АТ "Сенс Банк" - задоволено.Стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 618024383 від 27 вересня 2019 року у розмірі 127587,90 грн. Стягнуто з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 2 684,00 грн.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просив суд скасувати оскаржуване рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Стягнути з позивача на його користь витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги та за подачу заяви про перегляд заочного рішення, що загалом становить 4 631, 60 грн..

Доводи своєї апеляційної скарги обґрунтовує тим, що у позовній заяві та у оскаржуваному рішенні суду першої інстанції зазначено, ніби між ним та відповідачем 27 вересня 2019 року було укладено угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлюваної кредитної лінії №618024383, на підтвердження чого позивачем долучено: копію Оферти на укладання Угоди про обслуговування Платіжних карток; копію Оферти на укладення Угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлюваної кредитної лінії та копію заяви (акцепту) про прийняття пропозиції укласти договір страхування.

Однак, апелянт вказує, що всі вищевказані документи датовані 18 вересня 2019 року, а не 27 вересня 2019 року, як стверджує позивач. Звертає увагу суду, що і у Досудовій вимозі позивач також указує дату начебто укладення кредитного договору від 27 вересня 2019 року.

Апелянт наголошує, що всі умови Оферти є пропозиціями, доказів погодження (акцептування) позивачем з якими до суду не надано.

Таким чином, вважає, що позивачем не надано належних та достатніх доказів на підтвердження укладення між ним та Банком кредитного договору № 618024383 від 27 вересня 2019 року.

Крім того, вказує, що матеріали справи не містять жодного доказу щодо надання йому кредитних коштів, а також відсутні докази, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, що відповідали б ст. 9 ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». На його думку, розрахунок заборгованості, який було надано позивачем не є доказом наявності заборгованості, оскільки не є первинним бухгалтерським документом. На підтвердження вказаної позиції, апелянт посилається на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.

Разом з тим, апелянт вказує, позивачем у позовній заяві не конкретизовано складових заявленої суми заборгованості, та зазначає, що долучений розрахунок суми заборгованості не містить розміру відсоткової ставки.

Зазначає, між розрахунками заборгованості та випискою по рахунку за кредитною карткою наявні розбіжності, зокрема в частині встановлення ліміту кредитування та визначення розміру тіла кредиту. Звертає увагу, що із виписки по рахунку вбачається, що позивач списував кошти як проценти за овердрафт, проте, вказує, що кредитним договором не узгоджені умови щодо списання процентів за овердрафт.

Наголошує, із наданої позивачем виписки неможливо встановити, по якій картці здійснювалися дії по нарахуванню, списанню грошових коштів та інші дії, оскільки в ній зазначено «розрахунково-касове обслуговування основної картки». Відтак, на його думку, це свідчить про те, що були й інші картки відкриті на його ім`я.

Сторони у справі, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи судом апеляційної інстанції (а.с. 145,146) до суду не з`явилися. Заяв про відкладення розгляду справи з причин, які б могли бути визнанні поважними не подали.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так судом першої інстанції при розгляді справи було встановлено, що 27 вересня 2019 року ОСОБА_1 підписав угоду з АТ "Альфа-Банк" про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії № 618024383, згідно якої отримав ліміт кредитної лінії, у розмірі 200 000,00 грн.

Згідно укладеного договору банк взяті на себе зобов`язання виконав, відкривши позивачу банківський рахунок та надавши відповідачу доступ до користування грошовими коштами в межах погодженого сторонами ліміту.

Відповідач не виконав взяті на себе зобов`язання та не повернув своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом. Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором загальна заборгованість відповідача за невиконання умов договору станом на 22 січня 2023 року становить 127 587,90 грн.

12 серпня 2022 року загальними зборами акціонерів АТ "Альфа-Банк" було прийнято рішення про зміну найменування банку АТ "Альфа-Банк" на АТ "Сенс Банк", а також внесені зміни до Статуту АТ "Альфа-Банк", шляхом затвердження його в новій редакції. 30 листопада 2022 року були внесені зміни до відомостей про юридичну особу, які містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, а саме змінено найменування банку з АТ "Альфа-Банк" на АТ "Сенс Банк".

З розрахунку вимог банку у зв`язку з неповерненням ОСОБА_1 кредитної заборгованості за кредитним договором № 618024383 від 27 вересня 2019 року загальна сума заборгованості станом на 22 січня 2023 року становить 127 587,90 грн.

03 липня 2023 року на адресу відповідача ОСОБА_1 представником АТ "Сенс Банк" було направлено досудову вимогу щодо виконання договірних зобов`язань.

Вирішуючи вказаний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що відповідач ОСОБА_1 не скористався своїми процесуальними правами на подання відзиву на позов та доказів на спростування заявлених позовних вимог, тому суд визнав доведеними позовні вимоги у повному обсягу.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

У постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 28 жовтня 2020 року у справі №760/7792/14-ц, від 17 грудня 2020 року у справі №278/2177/15-ц вказано, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом із тим відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що виписки за картковими рахунками (за кредитним договором) можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

З матеріалів справи вбачається, що дійсно 18 вересня 2019 року відповідач у справі ОСОБА_1 звернувся до АТ «Альфа-банк» із заявою про отримання кредиту (а.с. 6 зв.б.). Цього ж дня, 18 вересня 2019 року між уповноваженою особою банку та ОСОБА_1 було укладено вказаний Договір, який оформлений у вигляді Оферти на укладення угоди про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії . Даний договір містить підпис ОСОБА_1 (а.с. 4).

Наданою Банком випискою по рахунку з кредитною карткою WORLD Debit Mastercardза період із 27 вересня 2019 року по 01 березня 2023 року та розрахунком заборгованості за кредитом підтверджується факт отримання ОСОБА_1 банківських послуг від позивача у справі, та відповідно сума заборгованості за вказаним кредитом у розмірі 127 587,89 грн (а.с. 9-25 ).

Дійсно, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що датою укладення вищевказаного договору є 18 вересня 2019 року, а не 27 вересня 2019 року як зазначено у позовні заяві та в рішенні суду. Однак, вказана описка не впливає на суть вирішеного спору, оскільки відповідач не спростував сам факт отримання ним грошових коштів, а також факт виконання ним взятих на себе зобов`язань за вказаним договором.

Наданий банком розрахунок заборгованості за кредитом та виписка по рахунку за кредитною карткою є належними доказами надання відповідачу кредитних коштів та користування ними.

Підсумовуючи викладене, колегія апеляційного суду встановила, що в порушення умов договору, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконала, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість за кредитним договором, яка підтверджується розрахунком заборгованості та випискою з особового рахунку.

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судові рішення, яке відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення в оскаржуваній частині відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 02 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.

Текст постанови складено 05 лютого 2025 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв