ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 641/1333/23
Номер провадження 22-ц/818/256/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 лютого 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представника позивачки адвоката Шмуйлової І. М.,

представника відповідача адвоката Шесточенко Т. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 червня 2024 року в складі судді Чайка І.В. у справі № 641/1333/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виключення запису про батьківства,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_2 є батьком неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З 29 вересня 2012 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2016 року.

Після розірвання шлюбу донька проживає з нею та знаходиться на її утриманні. Відповідач у фінансових витратах на дитину участі не приймає.

Посилаючись на вказані обставини ОСОБА_1 просить стягнути з ОСОБА_2 аліменти на її користь у розмірі 1/12 заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісяця, починаючи із 01 березня 2013 року.

08 травня 2023 року ОСОБА_2 подав відзив на позовну заяву, в якому просив позов залишити без задоволення.

Також, у травні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом в якому просить виключити запис про батьківство з актового запису № 206 від 19 березня 2010 року, зробленого Комінтернівським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовує тим, що на час народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 сторони не були знайомі, вони познайомилися у квітні 2012 року та 29 вересня 2012 року зареєстрували шлюб.

До ОСОБА_4 він відносився як до рідної та вирішив усиновити дитину. З незрозумілих обставин при оформленні заяви постало питання про визнання батьківства та в актовий запис про народження ОСОБА_3 , складений 19 березня 2010 року, було внесено запис про визнання батьківства. При тому ОСОБА_1 запевнила його, що за ніяких обставин у житті не буде пред`являти претензії матеріального характеру у зв`язку з записом його батьком в актовому записі про народження дитини. ІНФОРМАЦІЯ_2 у сторін народилася спільна дитина ОСОБА_5 , але подружнє життя не склалося та шлюб було розірвано.

У лютому 2016 року ОСОБА_1 звернулася до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом про стягнення з нього аліментів на утримання двох доньок. Ним було подано зустрічний позов про визнання усиновлення недійсним. ОСОБА_1 було подано заяву про залишення позовних вимог про стягнення аліментів на утримання доньки ОСОБА_4 без розгляду, у зв`язку з чим він подав заяву про повернення зустрічного позову.

07 червня 2023 року ОСОБА_1 подала відзив на зустрічний позов, в якому просила відмовити у задоволенні вказаних вимог.

Відзив мотивовано тим, що 21 листопада 2012 року відповідач з власного волевиявлення звернувся з заявою про визнання батьківства щодо доньки ОСОБА_4 , та на підставі його заяви 21 листопада 2012 року орган реєстрації актів цивільного стану склав актовий запис зі змінами про відомості щодо батька .

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 червня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Зустрічний позов ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що на час внесення змін до актового запису ОСОБА_2 був обізнаний про те, що він не є біологічним батьком дитини ОСОБА_3 . Також, що відповідач не наполягав на проведені судово-медичної молекулярно-генетичної експертизи щодо встановлення біологічного батьківства, а тому суд першої інстанції не вбачав підстав для виключення запису про батьківства.

Зважаючи, що ОСОБА_2 не приймає участь в утриманні дитини, з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню аліменти на утримання дитини у заявленому ОСОБА_1 розмірі.

26 липня 2024 року ОСОБА_2 на вказане судове рішення подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов ОСОБА_1 залишити без задоволення та задовольнити його зустрічний позов.

Апеляційна скарга мотивована тим, що він ніколи не вважав себе батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки познайомився з її матір`ю ОСОБА_1 лише у квітні 2012 року.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 травня 2016 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 24 лютого 2016 року до досягнення дитиною повноліття.

Також, на підставі виконавчого листа, виданого Заводським районним судом м. Миколаєва від 29 березня 2018 року з нього на користь ОСОБА_6 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , в розмірі 1/4 частини заробітку, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, починаючи з 09 лютого 2018 року і до досягнення дитиною повноліття

На даний час з нього вже стягується 50% заробітку, тому стягнення на підставі оскаржуваного рішення суду аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , щомісячно у розмірі 1/12 частини заробітку є перевищенням встановлених законом норм та порушує його майнові права та інтереси.

Він є військовослужбовцем та з його заробітку на користь ОСОБА_1 на утримання його рідної доньки ОСОБА_8 , щомісячно утримуються кошти, що перевищують суму 10 000 грн. та складають немалу підтримку позивачці.

07 листопада 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Шмуйлова Інна Миколаївна, подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просила рішення суду залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що ОСОБА_2 є повнолітньою та дієздатною особою, має вищу освіту, а тому на час звернення з заявою по визнання батьківства повинен був розуміти про обов`язки, які покладаються на нього, як на батька дитини.

На момент внесення змін до актового запису про народження неповнолітньої дитини щодо батька позивач знав, що він не є її біологічним батьком, що підтверджується актовим записом про народження дитини, в якому було зазначено зовсім інші відомості про батька.

Проте, у 2012 році відповідач, будучи обізнаним, що він не є біологічним батьком дитини, з власної ініціативи звернувся з заявою про визнання себе батьком дитини, що свідчило про наявність волевиявлення на вчинення таких дій.

Вказувала, що вимогами чинного законодавства обмежено право особи, яка записана батьком дитини, на оспорювання свого батьківства, зокрема, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, або не могла про це не знати.

Також зазначала, що ОСОБА_2 не надано доказів вчинення щодо нього недобросовісних дій та введення в оману з боку матері дитини.

06 січня 2025 року через систему «Електронний суд» ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Шесточенко Тетяна Іванівна подав пояснення, відповідно до яких на час внесення змін до актового запису йому було 19 років та його волевиявлення було спрямовано на усиновлення дитини, що відрізняється від визнання батьківства, оскільки виключається кровне споріднення між батьком та дитиною.

У травні 2016 року справи за позовом ОСОБА_1 до нього про стягнення аліментів на утримання двох дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , він звертався з зустрічним позовом про визнання недійсним та скасування усиновлення ОСОБА_4 . Навіть на той час він не розумів та не давав належної оцінки події визнання батьківства.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача адвоката Шесточенко Т. І., яка підтримала апеляційну скаргу, позивачку ОСОБА_1 та її представника адвоката Шмуйлову І. М., які проти скарги заперечували, просили рішення суду залишити без змін, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

Згідно з частиною 3 статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення (пункт1 частини 1 статті 374 ЦПК України).

Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам цивільного процесуального законодавства України.

Судом встановлено, що з 29 вересня 2012 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 02 лютого 2016 року (а.с. 12,97).

Відповідно до повного витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження, 19 березня 2010 року Комінтернівським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції зареєстровано народження дитини ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , актовий запис № 206. Батьками вказані: мати - ОСОБА_10 , та на підставі заяви матері № 29/04-03-04 від 19 березня 2010 року (відповідно до ст. 135 СК України) батьком вказаний ОСОБА_11 .

21 листопада 2012 року внесені відомості про визнання батьківства , а саме за заявою матері та батька дитини про визнання батьківства № 144-04-03-24 від 21 листопада 2012 року Комінтернівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції внесені зміни до актового запису про народження дитини № 206, прізвище ОСОБА_9 змінено на ОСОБА_3 , по -батькові ОСОБА_9 змінено на ОСОБА_3 . Відомості про батька : прізвище ОСОБА_9 змінено на ОСОБА_3 , ім`я ОСОБА_11 змінено на ОСОБА_2 , по батькові ОСОБА_11 змінено на ОСОБА_2 . Відомості про матір ОСОБА_9 змінено на ОСОБА_2 . Реєстрація проводилася відповідно до чт. 135 СК України (за вказівкою матері) змінено на відповідно до ст. 126 СК України (а.с. 19-23).

21 листопада 2012 року Комінтернівським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції видане повторне свідоцтво про народження ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батьками вказані: мати ОСОБА_1 , батько - ОСОБА_2 (а.с.18).

Ухвалами Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 травня 2016 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/5 частини від усіх видів доходів відповідача щомісячно залишено без розгляду. Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання недійсним та скасування усиновлення повернуто заявнику (а.с. 47,48).

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 травня 2016 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 24 лютого 2016 року до досягнення дитиною повноліття (а.с. 49).

Рішенням Заводським районним судом м. Миколаєва від 29 березня 2018 року з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_6 стягнуто аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 в розмірі 1/4 частини заробітку, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, починаючи з 09 лютого 2018 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 167-168).

Статтею 51 Конституції України, частинами 2, 3 статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Згідно зі статтею 52 Конституції України діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним.

Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини (частина 1 статті 122 СК України).

У частинах 1 та 3 статті 136 СК України передбачено, що особа, яка записана батьком дитини відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. Оспорювання батьківства можливе лише після народження дитини і до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини 2 статті 136 СК України у разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження.

Передумовою звернення до суду в таких справах є відсутність кровного споріднення між особою, записаною батьком, і дитиною.

Для з`ясування факту батьківства необхідним є застосування спеціальних знань, зокрема призначення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи.

Згідно із частиною 1 статті 103 ЦПК України суд призначає експертизу у справі за сукупності таких умов: 1) для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо; 2) сторонами (стороною) не надані відповідні висновки експертів із цих самих питань або висновки експертів викликають сумніви щодо їх правильності.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (рішення ЄСПЛ у справі «Калачова проти росії» від 07 травня 2009 року, заява № 3451/05).

Таким чином, висновок генетичної експертизи має важливе значення в процесі дослідження факту батьківства. Проте його необхідно оцінювати з урахуванням положень частин 2, 3 статті 89 ЦПК України, згідно з якими жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів)..

Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина 8 статті 7 СК України).

Відповідно до частин 4, 5 статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

У справі «Йевремович проти Сербії» ЄСПЛ зазначив, що відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод під час розгляду скарги про встановлення батьківства суди мають приділяти особливу увагу інтересам конкретної дитини («Jevremovic v. Serbia», заява № 3150/05, пункт 109, рішення ЄСПЛ від 17 травня 2007 року).

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення.

ЄСПЛ у справі «Багнєвський проти Польщі» не побачив порушення статті 8 (право на повагу до приватного і сімейного життя) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у неможливості відмовитися від батьківства при встановленні факту відсутності біологічного зв`язку. В цьому рішенні зазначено, що національне законодавство не передбачає будь-яких заходів, які дадуть змогу змусити дитину пройти тести ДНК. Для Суду цей елемент має вирішальне значення для збалансування відповідних інтересів. Якщо інтереси заявників не сходяться з огляду на відмову дитини пройти ДНК-тест, перевага надається інтересам дитини. Суд усвідомлює, що проведення досліджень ДНК та можливість кожному їх дотримуватися є розвитком на судовому рівні, оскільки ці тести дозволяють з певністю встановити існування або відсутність біологічних зв`язків між різними людьми. Проте Суд нагадав, що він уже вважав, що необхідність захисту третіх сторін може виключити можливість змусити їх пройти деякі медичні тести, в тому числі аналіз ДНК. Такий висновок тим більше підтверджується і в цьому випадку, коли третьою стороною є дитина. Суд не бачить нічого свавільного чи непропорційного у рішенні національного суду, який віддавав більшу увагу інтересам дитини, ніж можливої зацікавленості заявника у отриманні перевірки біологічних даних. Крім того, він вважає, що вік дитини, яка була неповнолітньою на той час, зіграв свою роль у врахуванні його інтересу.

Вказані висновки підтвердженні ЄСПЛ також у справі «Хіцкі проти Польщі».

За встановлених обставин судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції по суті вирішення спору про відмову у виключення запису про батьківство, оскільки відсутність кровного споріднення між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не доведена, а крім того відсутні підстави вважати, що визнання відповідачем позову відповідає вимогам закону та найкращим інтересам малолітнього ОСОБА_3 .

Щодо заперечень ОСОБА_2 про те, що запис про визнання батьківства було внесено з невідомих для нього підстав, то як вбачається з особистих пояснень апелянта під час обґрунтуванням зустрічного позову, він вказував, що відносився до дитини як до своєї доньки та мав намір удочерити дитину.

Відповідно до частини 4 статті 232 СК України усиновлення надає усиновлювачеві права і накладає на нього обов`язки щодо дитини, яку він усиновив, у такому ж обсязі, який мають батьки щодо дитини.

За таких обставин судова колегія відхиляє зазначені заперечення, оскільки з пояснень ОСОБА_2 вбачається, що він мав намір набути прав та обов`язків батька.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 pоку № 789-ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 pоку, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Згідно з частиною 2 статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

За умовами частин 1 та 2 статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно із статтею 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитини за жодних обставин не може бути меншим за неоподаткований мінімум доходів громадян.

Частиною 1 статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів.

Згідно із статтею 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Ухвалюючи рішення у справі, суди першої інстанції правильно визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 81, 89 ЦПК України, керуючись вимогами статей 180, 182 СК України, вірно виходив із того, що відповідач як батько зобов`язаний матеріально утримувати своїх дітей, забезпечивши їх мінімально необхідними благами, які потрібні для їх життя та виховання.

Щодо доводів ОСОБА_2 , що загальних розмір аліментів, стягнутих з нього на трьох дітей перевищує 50% його доходу, то загальних розмір аліментів, що стягнуто на користь саме ОСОБА_1 не перевищує 1/3 частини доходів відповідача. ОСОБА_2 не позбавлений можливості звернутись до суду з позовом про зміну розміру аліментів, що стягнуті в іншому судовому провадженні.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводиться до переоцінки доказів, яким судом надана належна оцінка.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 10 лютого 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина