ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2025 року

м. Черкаси

Справа № 694/769/24
Провадження № 22-ц/821/73/25
Категорія: 314000000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Василенко Л. І.,

суддів: Карпенко О. В., Сіренка Ю. В.,

секретаря Гладиш О. Ю.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Держан Валентини Василівни на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 12 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна подружжя спільним майном та визнання права власності на частину у спільному майні подружжя, -

в с т а н о в и в :

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та стягнення компенсації.

06.05.2024 року позивач подав до суду заяву про зміну предмету позову, відповідно до якої просив визнати спільним майном подружжя житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та визнати право власності на 1/2 частину житлового будинку за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Просив стягнути понесені судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 04 серпня 2000 року № 1395, посвідченого приватним нотаріусом Цвєтковою Н. М., ОСОБА_2 є власником будинку АДРЕСА_1 . Кадастровий номер: :01:001:1165.

Вказував, що зазначений будинок було придбано під час шлюбу. При придбанні вказаного будинку, позивач, як член подружжя, надавав згоду жінці на придбання будинку, будинок було придбано за спільні кошти подружжя.

Згідно рішення Звенигородського районного суду Черкаської області шлюб між подружжям розірвано.

Зазначав, що після розірвання шлюбу позивач та відповідачка продовжували разом проживати в вищевказаному будинку однією сім?єю, вели спільне господарство, виховували дітей, та спільними зусиллями ремонтували будинок та підтримували його у належному стані.

Вказував, що у 2023 році відповідачка звернулася з позовом до нього про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя (рішення від 19.04.2023 у справі № 694/539/23). Про наявність спільного будинку відповідачка суду не повідомила.

Вважав, що спірний будинок є спільним майном подружжя і підлягав поділу, оскільки відповідачка відмовляється від добровільного поділу.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 12 вересня 2024 року позов задоволено.

Визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житловий будинок з відповідними господарськими та побутовими будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину житлового будинку з відповідними господарськими та побутовими будівлями і спорудами за адресою: АДРЕСА_1 за кожним.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що в період купівлі спірного будинку сторони проживали у зареєстрованому шлюбі та вели спільний сімейний бюджет.

Судом з`ясовано, що придбаний сторонами будинок, незважаючи на оформлення правовстановлюючих документів на ім`я відповідачки, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягав поділу у рівних частках між сторонами, тобто по 1/2 частині кожному.

Факт належності будинку до об`єкту спільної власності відповідачкою не оспорюється.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Держан В. В., вважаючи, що рішення першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, без дослідження всіх обставин, які мають істотне значення для справи, просила суд апеляційної інстанції скасувати рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 12 вересня 2024 року та ухвалити нове, яким в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити, застосувавши строки позовної давності.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У позивача право на звернення до суду виникло як з моменту укладення договору купівлі-продажу (04 серпня 2000 року), так і з моменту розірвання шлюбу (02 червня 2003 року).

Крім того зазначає, що на момент розірвання шлюбу між подружжям ОСОБА_1 та ОСОБА_2 діяв Кодекс про шлюб та сім`ю України.

Вказує, що жодних доказів того, що після розірвання шлюбу позивач та відповідачка продовжили проживати разом у спірному житловому будинку однією сім`єю, вести спільне господарство, виховувати дітей та спільними зусиллями ремонтувати будинок та підтримувати його в належному стані не надано та не відповідає дійсності.

Позивач не обґрунтував та не навів причини пропуску строку позовної давності, які, на думку представника відповідачки, можна вважати поважними.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив

Мотивувальна частина

Позиція Черкаського апеляційного суду

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Від представника ОСОБА_2 - адвоката Держан В. В., повторно на адресу апеляційного суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з зайнятістю у Кропивницькому апеляційному суді у іншій цивільній справі, при цьому зазначено найближчі вільні дати. Водночас зазначено, що ОСОБА_2 не може прибути за станом здоров`я, оскільки перебуває на лікарняному з зазначенням його номера, однак без долучення його копії чи лікарської виписки.

Вирішуючи клопотання колегія суддів враховує, що 23.01.2025 за клопотанням представника ОСОБА_2 - адвоката Держан В. В., яке містило прохання щодо відкладення розгляду справи у зв`язку з відпусткою адвоката по 03.02.2025 та перебуванням ОСОБА_2 з 20.01.2025 на стаціонарному лікуванні з посиланням на номер електронного направлення, без конкретизації дат на які може бути відкладений судовий розгляд, справу було відкладено розглядом на 05.02.2025 на 12 год 30 хв.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Згідно висновку Верховного Суду, викладеного в постанові від 29 квітня 2020 року у справі № 348/1116/16-ц, якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

За викладеного, враховуючи, що ОСОБА_2 та її представник - адвокат Держан В. В. належним чином повідомлені про судове засідання, за повторної неявки позивача та її представника в судове засідання, беручи до уваги, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за можливе в задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи відмовити, розглянувши справу за наявними в ній матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з 01.05.1988 перебували в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 02.06.2003, яке набрало законної сили 03.07.2003 (а.с. 22).

У період перебування у шлюбі 04.08.2000 був придбаний житловий будинок садибного типу АДРЕСА_1 , який згідно інформації про зареєстроване право власності від 23.01.2024 № 67, станом на 01.01.2013 право власності зареєстровано за ОСОБА_2 , відповідно до Договору купівлі-продажу жилого будинку від 4 серпня 2000 року № 1395, посвідченого приватним нотаріусом Цвєтковою Н. М., частка 1/1 (а.с. 14).

Відповідно до Висновку суб`єкта оціночної діяльності про вартість житлового будинку, затвердженого СПД Савченком О. В. 23.02.2024, загальна оціночна вартість житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 23.02.2024 складає 986000,00 грн без ПДВ (а.с. 17).

Мотиви, з яких виходить Черкаський апеляційний суд, та застосовані норми права

За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає.

Предметом даного спору є визнання майна спільним майном подружжя та визнання права власності на частину у спільному майні подружжя.

Відповідно до пункту 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений Кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч. 1 ст. 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

З огляду на вищевказані правові норми порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися як Кодексом про шлюб та сім`ю України (далі - КпШС України), так і СК України, в залежності від того який нормативний акт був чинним на час набуття спірного майна, а поділ майна подружжя має здійснюватися за правилами, передбаченими СК України.

Так, відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Отже, наведеними нормами права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Відтак, оскільки житловий будинок, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , був придбаний 04 серпня 2000 року, тобто в період перебування у шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , цей будинок є спільною сумісною власністю подружжя.

Згідно ч. 1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу.

Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної вартості подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Згідно з ст. 29 КпШС України якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки (ст. 71 ЦК УРСР 1963 року, аналогічні положення мітить ст. 257 ЦК України).

Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу (ст. 76 ЦК УРСР 1963 року).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 261 ЦК України).

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Такі правові висновки наведені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц, від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 73), від 28 листопада 2018 року у справі № 504/2864/13-ц (пункт 80), від 05 грудня 2018 року у справах № 522/2202/15-ц (пункт 61), № 522/2201/15-ц (пункт 62) та № 522/2110/15-ц (пункт 61), від 07 серпня 2019 року у справі № 2004/1979/12 (пункт 71), від 18 грудня 2019 року у справі № 522/1029/18 (пункт 134), від 16 червня 2020 року у справі № 372/266/15-ц (пункт 51).

Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

ОСОБА_2 у заяві про застосування строків позовної давності від 15.07.2024 просила застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 (а. с. 77 80).

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 12.09.2024 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволені повністю.

В п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Так, початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права.

Діючий на момент розірвання шлюбу КпШС України не передбачав у ст. 29, яка є спеціальною нормою, порівняно з ст. 11 КпШС України, при вирішенні питання строків звернення з позовом про поділ майна подружжя, початку перебігу строку позовної давності.

Як встановлено колегією суддів, після розірвання шлюбу у 2003 році, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , за відсутності майнового спору, не вирішували питання поділу спірного будинку.

Відсутність після розірвання шлюбу вирішення питання про поділ спільного майна не свідчить про припинення у колишнього подружжя права спільної сумісної власності на спільно набуте за час шлюбу майно.

Також, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 після розірвання шлюбу не висувала заперечень проти прав ОСОБА_1 на спірний житловий будинок, що вказує на відсутність порушення законних прав позивача як співвласника будинку.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Такий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі № 6-258цс15 та постанові Верховного Суду від 06.11.2019 у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19).

Щодо доводів скаржника про те, що право звернення до суду у позивача виникло як з моменту укладення договору купівлі-продажу, тобто з 04.08.2000, так і з моменту розірвання шлюбу 02.06.2003, колегія суддів зазначає наступне.

Факт припинення спільного проживання сторін сам по собі не свідчить про порушення права власності позивача на спірний будинок, а лише підтверджує відсутність між сторонами з цього часу фактичних шлюбних відносин.

Позивач у своїй позовній заяві зазначав, що у 2023 році відповідачка звернулася до Звенигородського районного суду Черкаської області про визнання квартири спільною власністю подружжя (справа № 694/539/23). Про наявність спільного будинку суду не повідомила.

Тобто, у 2023 році між сторонами виник спір щодо поділу майна подружжя, а саме квартири, право власності якої було зареєстровано за ОСОБА_1 згідно свідоцтва про право власності від 17.12.2010.

На думку колегії суддів, позивачем не пропущено позовну давність на звернення до суду із цим позовом, оскільки, як встановлено судом, про порушення своїх прав ОСОБА_1 дізнався після звернення до суду ОСОБА_2 з позовною заявою про поділ іншого майна подружжя (квартири АДРЕСА_2 ), яке було набуто, за твердженням ОСОБА_2 , під час спільного проживання сторін (фактично 17.12.2010), проте право власності на яку було зареєстроване за позивачем.

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 19.04.2023 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя задоволено. Визнано спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 . Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_2 .

Верховний Суд неодноразово наголошував, що вирішуючи спір про поділ майна подружжя, необхідно встановити як обсяг спільного нажитого майна, так і час та джерела його придбання.

Велика Палата Верховного Суду зауважувала, що найбільш ефективне вирішення спору про поділ спільної сумісної власності подружжя досягається тоді, коли вимоги позивача охоплюють усе спільно набуте у шлюбі майно, зокрема й неподільне. Це відповідатиме принципу процесуальної економії, згідно з яким штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим, бо вирішення справи у суді має усунути необхідність у новому зверненні до суду для вжиття додаткових засобів захисту (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (пункт 6.13), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 82)).

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Відповідно до ч. 13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про залишення рішення суду першої інстанції без змін, питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись ст. ст. 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Держан Валентини Василівни - залишити без задоволення.

Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 12 вересня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України.

Повний текст постанови складено 06 лютого 2025 року.

Головуючий Л. І. Василенко

Судді: О. В. Карпенко

Ю. В. Сіренко