КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/1553/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 758/7781/23

29 січня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 16 травня 2024 року, ухвалене під головуванням суддіБудзан Л.Д., у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» про визнання договору споживчого кредиту недійсним,-

в с т а н о в и в:

У липні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» про визнання договору споживчого кредиту недійсним.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що 01 грудня 2018 року між ним та АТ «ПУМБ» було підписано заяву № 601 про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб та він отримав кредитну картку, на якій був встановлений кредитний ліміт в розмірі 50 000,00 грн, з терміном дії до 09/2021.

Позивач зазначав, що банком під час укладення кредитного договору у договір були внесені положення, що грубо порушуть права споживача банківських послуг та чинне законодавство і є явно несправедливими умовами договору та штучно ускладнено отримання інформації за договором, що потягло неможливість його подальшого виконання.

Так, у паспорті споживчого кредиту, заяві оформленої відповідачем від його прізвища, всупереч норм ст. ст. 651, 652, 1054 ЦК України, п.8) ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», порядок зміни і припинення дії договору не включено у договір, як умову про порядок зміни і припинення дії договору, що відноситься до основних положень будь-якого договору; відомості про права та обов`язки сторін, відповідальність відповідача за невиконання або неналежне виконання умов договору; обов`язки та відповідальність, зокрема, саме банківської установи в кредитному договорі відсутні в порушення п. 9) ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»; не вказано у документах, що мають ознаки договору споживчого кредитування і про форс-мажорні обставини; в графі підпис кредитодавця Паспорт споживчого кредиту від 01 грудня 2018 року підпис представника банківської установи відсутній; у бланку заяви № 601 є посилання на Договір комплексного банківського обслуговування фізичних осіб (надалі за текстом - ДКБО), який розміщений на сайті pumb.ua в Інтернеті, з яким його не було ознайомлено; банком навмисно застосовано шрифт який зробив неможливим прочитання тексту документів при укладенні кредитного договору.

Банком також не дотримано вимог ч. 1 статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», а саме: порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; порядок дострокового повернення кредиту; відповідальність сторін за порушення умов договору; право споживача на звернення до Національного банку України у разі порушення кредитодавцем, новим кредитором та/або колекторською компанією законодавства у сфері споживчого кредитування, у тому числі порушення вимог щодо взаємодії із споживачами при врегулюванні простроченої заборгованості (вимог щодо етичної поведінки), а також на звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої споживачу у процесі врегулювання простроченої заборгованості. Всі ці положення не були включені відповідачем у договір споживчого кредитування.

Укладений кредитний договір також є таким, що порушує Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а саме: п.1-3 ч. 1 ст. 12 Закону стосовно переліку послуг, що надаються фінансовою установою, порядок та умови їх надання; вартість, ціну/тарифи, розмір плати (проценти) щодо фінансових послуг та інформацію про механізми захисту прав споживачів фінансових послуг, п. г), наявність у клієнта права розірвати чи припинити договір, права дострокового виконання договору, а також наслідки таких дій та п. ґ) порядок внесення змін та доповнень до договору ч. 2 ст.12.

Вказував, що 24 лютого 2022 року почалася війна, спричинена агресією російської федерації щодо держави Україна, і вказані обставини відносяться до форс-мажорних обставин, а тяжка хвороба позивача підтверджується доданими медичними документами. Відповідно весь ризик за несплату кредиту має нести відповідач (банк) як особа, що не регламентувала настання форс-мажору у письмових договорах, які сама ж і виготовляла.

Зазначав, що спосіб викладення відповідачем суттєвих умов кредитного договору свідчить про те, щопозивач, як споживач послуг, на момент укладення договору не міг бути обізнаний щодо істотних умов договору, а саме: стосовно умов кредитування, йому, позичальнику, не надано інформаціїщодо прав і обов`язків сторін, інша інформація, надання якої гарантовано законом, а інформація навмисно прихована відповідачем (банком) шляхом маніпулятивних технологій, при цьому частина договору була розміщена в Інтернеті, а частина викладена нечитабельним шрифтом, що в цілому не дало змоги йому ознайомитись з текстом кредитної угоди в момент її підписання та ускладнило користування при виконання кредитного договору.

Посилаючись на суттєвість вчинених відповідачем порушень законодавства, масштабні та системні порушення прав споживача банківських послуг, що вчинені умисно, які вплинули на фінансовий стан позивача, та наявність таких, що унеможливлюють виконання кредитного договору, позивач ОСОБА_1 просив суд визнати договір про надання споживчого кредиту від 01.12.2018 року за № 601, укладений між споживачем ОСОБА_1 та Акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» (AT ПУМБ), недійсним з моменту його вчинення.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 16 травня 2024 року позов ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» про визнання договору споживчого кредиту недійсним залишено без задоволення.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Подільського районного суду м. Києва від 16 травня 2024 рокута ухвалити нове судове рішення, яким визнати порушеними відповідачем права споживача фінансових послуг, його, ОСОБА_1 за договором споживчого кредиту від 01.12.2018 року за № 601,укладеного між споживачем ОСОБА_1 ем та Акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний Банк» та визнати договір споживчого кредиту від 01.12.2018 року за № 601 недійсним повністю з моменту його вчинення.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, ухвалено без врахування обставин у справі, а висновки суду грунтуються на недоведених обставинах, рішення суду ухвалено з порушеннями норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не були розглянуті доводи, якими обгрунтовувались підстави позову, а посилання суду на п. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції що діяла на момент укладення договору) і висновок, що споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин, не відноситься до підстав його позову, які різняться з наведеним правом споживача, оскільки виникли вже в період виконання кредитного договору.

До того ж, навіть правопозивачав 14 -денний термін на розірвання кредитного договору, було відповідачем штучно обмежено шляхом викладення тексту кредитного договору, розміром, що виключав реальне з ним ознайомлення стороною - споживачем неналежно наданих банківських послуг. Суд вказані обставини залишив без уваги.

Висновок судупершої інстанціїпро те, що в судовому засіданні було встановлено, що позивач під час укладення договору ознайомлювався з його текстом та змістом в цілому, жодних заперечень щодо уточнення чи зміни його викладу не висловлював, а зміст договору, як вбачається з вищенаведеного, жодним чином не порушує його законних прав та інтересів позивач вважає недоведеним.

Відповідачем порушено, а судом не застосовано ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки, на думку сторони позивача,фактично працівники AT ПУМБ при видачі кредиту не ознайомили позичальника з умовами кредитування та ризиками.

Позивач вважає укладений кредитний договір також таким, що порушує Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», а саме п.1-3 ч. 1 ст. 12 стосовно переліку послуг, що надаються фінансовою установою, порядок та умови їх надання; вартість, ціну/тарифи. розмір плати (проценти) щодо фінансових послуг та інформацію про механізми захисту прав споживачів фінансових послуг, п. г), наявність у клієнта права розірвати чи припинити договір, права дострокового виконання договору, а також наслідки таких дій та п. ґ) порядок внесення змін та доповнень до договору ч, 2 ст. 12.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/11 в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ з наступними змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають під час укладення, так і виконання такого договору.

Отже, на переконання сторони позивача, вказана норма прямо відноситься до його позовних вимог не в розрізі обмеження права на розірвання кредитного договору 14 днями, як зазначив відповідач у кредитному договорі і до цього ж висновку прийшов у своєму рішенні судпершої інстанції, а на період всього часу дії кредитного договору.

В частині порушення норм процесуального права позивач зазначає, що суд першої інстанції у рішенні послався на відзив відповідача, який не направлений на його адресу, відповідно він не міг скласти і направити стороні відповідь на відзив.

Вказане є порушенням ч.4. п. 2) ч. 5 ст. 178 ЦПК України і, відповідно, є звуженням і порушенням його прав, передбачених ст.43 ЦПК Українита, на думку сторони позивача, вплинуло на рішення у справі, оскільки суд першої інстанції повністю прийняв до уваги доводи відповідача, навівши їх у тексті описової частини рішення суду, тоді як його, як сторону позивача, позбавив права на відповідь на відзив.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Автоматизованим розподілом судової справи між суддями Київського апеляційного суду визначено склад колегії суддів: Мережко М.В. - головуючий суддя, судді: Поліщук Н.В., Соколова В.В. для розгляду справи № 758/7781/23.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 02 липня 2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 16 травня 2024 року.

Справу призначено до розгляду з повідомленням учасників справи на 29 січня 2025 року на 14-10 год.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 09 січня 2025 року звільнено Мережко М.В. з посади судді Київського апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку.

На підставі розпорядження керівника апарату Київського апеляційного суду від 15 січня 2025 року призначено повторний автоматизований розподіл цивільної справи № 758/7781/23.

Повторним автоматизованим розподілом судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 15 січня 2025 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя: Ратнікова В.М., судді Левенець Б.Б., Борисова О.В. для розгляду справи № 758/7781/23.

В судове засідання апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та представник відповідача Акціонерного товариства «Перший український міжнаррдний банк» не з?явились, про день та час розгляду справи судом повідослені у встановленому законом порядку. Позивач ОСОБА_1 подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, представник відповідача причину неявки суду не повідомив. З огляду на заначене, колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутності позивача та відповідача.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01.12.2018 року між АТ «ПУМБ» та ОСОБА_1 ем був укладений кредитний договір № 601, відкрито картковий рахунок № НОМЕР_1 (IBAN: UA.НОМЕР_1) шляхом підписання заяви № 601 про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, паспорту споживчого кредиту та видано кредитну картку № НОМЕР_2 , обслуговування рахунку здійснюється на умовах пакету послуг «ВСЕМОЖУ».

Згідно паспорту споживчого кредиту від 01.12.2018 року банк встановив на поточний рахунок ОСОБА_1 а кредитний ліміт у сумі 26 470 грн, строк кредитування 12 місяців, зі спливом якого строк продовжується кожного разу на такий самий строк у разі відсутності заперечень будь-якої іх сторін, порядок повенення кредиту здійснюється щомісячно.

Вказаний паспорт містить підпис ОСОБА_1 , що не заперечується останнім.

Відповідно до довідки про збільшення кредитного ліміту кредитний ліміт складав: 01.12.2018 року - 26 470 грн.; 04.04.2019 року - збільшений до 31 200 грн.; 14.08.2019року - збільшений до 34 700 грн.; 11.12.2019 року - збільшений до 39 500 грн.; 05.06.2020 року - збільшений до 43 500 грн.; 14.07.2020 року - збільшений до 49 500 грн.; 14.08.2020 року - збільшений до 50 000 грн.

В матеріалах справи також наявна виписка по особовому рахунку ОСОБА_1 а № НОМЕР_1 (IBAN: UA.НОМЕР_1) за період з 01.12.2018 року по 09.08.2023 року , з якої прослідковується, в тому числі, здійснення позивачем платежів на погашення простроченої заборгованості.

З розрахунку наданого АТ «ПУМБ» вбачається, що станом на 09.08.2023 року заборгованість ОСОБА_1 а за кредитним договором від 01.12.2018 № 601 складає 71 938 грн. 25 коп.

В матеріалах справи також наявна численна медична докунтація ОСОБА_1 а (виписки з епікризів, листків непрацездаткості, довідок МСЕК, довідок про тимчасову непрацездатність тощо).

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Перший український міжнародний банк» про визнання договору споживчого кредиту недійсним, суд першої інстанції вказав, що на основі повно і всебічно з`ясованих обставинсправи, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Подільського районного суду м. Києва від 16 травня 2024 року відповідає.

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України вказано, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За змістом статті 56 Закону України «Про банки та банківську діяльність» клієнт має право доступу до інформації щодо діяльності банку. Банки зобов`язані на вимогу клієнта надати таку інформацію: 1) відомості, які підлягають обов`язковій публікації, про фінансові показники діяльності банку та його економічний стан; 2) перелік керівників банку та його відокремлених підрозділів, а також фізичних та юридичних осіб, які мають істотну участь у банку; 3) перелік послуг, що надаються банком; 4) ціну банківських послуг; 5) іншу інформацію та консультації з питань надання банківських послуг; 6) щодо кількості акцій (паїв) банку, які знаходяться у власності членів виконавчого органу банку, та інформацію в обсязі, визначеному Національним банком України, про осіб, частки яких у статутному капіталі банку перевищують 5 відсотків; 7) інформацію, обов`язковість надання якої передбачена законом.

Банк зобов`язаний мати власний веб-сайт та розміщувати на ньому інформацію, визначену законами, нормативно-правовими актами Національного банку України, а також нормативно-правовими актами Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку. Банк несе відповідальність за актуальність та достовірність інформації, розміщеної на його веб-сайті.

Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 (далі також Правила) банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що їх вчиняє банк, або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).

За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.

Обравши способом захисту своїх прав визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених статею 18 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач зобов`язаний довести правові та фактичні підстави своїх позовних вимог (правова позиція Верховного Суду наведена в постанові від 11 жовтня 2022 рокуу справі № 465/4903/18).

Як вбачається з розділу кредитного договору «Підтвердження та запевнення» за змістом заяви від 01.12.2018 року, яку власноручно підписав позивач до фактичного отримання коштів, останній письмово підтвердив, що отримав та ознайомився з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальність вартість кредиту, надані виходячи із обраних позивачем умов кредитування.

Отже, своїм підписом позивач підтвердив отримання та ознайомлення з інформацією про умови кредитування та орієнтовну загальну вартість кредиту, надані виходячи із обраних ним умов кредитування, підтвердив отримання ним всіх пояснень необхідних для забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до його потреб та фінансової ситуації, зокрема, шляхом роз`яснення наведеної інформації, в тому числі, суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які вони можуть мати для нього, в тому числі, в разі невиконання ним зобов`язань за таким договором.

Згідно паспорту споживчого кредиту від 01.12.2018 року банк встановив на поточний рахунок ОСОБА_1 кредитний ліміт у сумі 26 470 грн, строк кредитування 12 місяців, зі спливом якого строк продовжується кожного разу на такий самий строк у разі відсутності заперечень будь-якої із сторін.

Відповідно до довідки про збільшення кредитного ліміту кредитний ліміт складав: 01.12.2018 року - 26 470 грн.; 04.04.2019 року - збільшений до 31 200 грн.; 14.08.2019 року - збільшений до 34 700 грн.; 11.12.2019 року - збільшений до 39 500 грн.; 05.06.2020року - збільшений до 43 500 грн.; 14.07.2020 року - збільшений до 49 500 грн.; 14.08.2020 року - збільшений до 50 000 грн.

Позивачем не надано суду письмових доказів звернення до банку із запереченнями щодо збільшення кредитного ліміту.

З наявної в матеріалах справи виписки по особовому рахунку ОСОБА_1 а № НОМЕР_1 (IBAN: UA.НОМЕР_1) за період з 01.12.2018 року по 09.08.2023 року вбачається здійснення позивачем платежів на погашення простроченої кредитної заборгованості.

Отже, підписавши заяву № 601 про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, паспорт споживчого кредиту від 01.12.2018 року, в яких визначено умови кредитування, ОСОБА_1 погодився на укладення оспорюваного кредитного договору на визначених і погоджених сторонами умовах.

ОСОБА_1 , як споживач кредитних послуг, відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» мав право розірвати кредитний договір протягом 14 днів з моменту його укладення, проте вказаним правом він не скористався, а з позовною заявою звернувся до суду у липні 2023 року.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач обґрунтовував свої вимоги порушенням, на його думку, відповідачем його прав як споживача, оскільки умови кредитного договору є несправедливими.

Відповідно до ст. 215, 217 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Дослідивши надані позивачем та наявні в матеріалах справи докази, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив, що вимоги законодавства про надання споживачу інформації перед укладенням кредитного договору відповідачем належно виконані, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Доказів зворотнього позивачем ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції не надано.

Позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов договору та в подальшому виконував його, сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов кредитування та уклали угоду про обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, при цьому ознак для кваліфікації умов договору несправедливими колегією суддів також не встановлено.

Оскільки при укладенні договору позивач діяв свідомо і повністю розумів природу кредитного договору, свої зобов`язання за ним та обсяг своєї відповідальності, то колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання кредитного договору недійсним, як недоведеного та необґрунтованого.

Доводи позивача з посиланням на статтю 18 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо ненадання банком повної інформації про сукупну вартість кредиту, на що посилається позивач, у даному випадку не є правовою підставою для визнання кредитного договору недійсним, оскільки умови кредитного договору містять інформацію щодо розміру процентної ставки, сукупних послуг позичальника, порядку погашення кредиту та періодичності платежів.

Доводи позивача про необхідність визнання недійсним кредитного договору в цілому безпідставні, оскільки під час розгляду справи апеляційним судом не здобуто доказів на спростування презумпції правомірності правочину у цілому, зокрема, не спростовано, що при укладенні договору про надання споживчого кредиту ОСОБА_1 діяв свідомо та вільно, враховуючи власні інтереси, добровільно погодився з його умовами, визначивши характер правочину і всі його істотні умови. На виконання умов спірного договору він без заперечень отримав кредитні кошти та виконував свої зобов`язання з повернення цих коштів.

Посилання на несправедливість окремих умов договору не тягне за собою визнання недійсним такого договору в цілому.

У разі ненадання інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону України «Про захист прав споживачів».

Статтями 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачено такої підстави для визнання кредитного договору недійсним, як надання/ненадання суб`єктом господарювання інформації споживачеві послуг про орієнтовну сукупну вартість кредиту, вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, тощо. У таких випадках споживач може наділятися правом на розірвання договору, правом на відшкодування завданих йому збитків.

Доводи позивача про те, що банком порушено ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», колегія суддів відхиляє, оскільки посилання позивача на порушення відповідачем обов`язків попереднього надання інформації по кредиту спростовуються змістом роздіду Підтвердження та застереження паспорту споживчого кредиту від 01.12.2018 року, під яким міститься підпис ОСОБА_1 , яким позичальник (позивач) підтверджує, що всі умови є зрозумілими та не потребують додаткового роз`яснення.

У аспекті викладеного вище, підписавши заявуи № 601 про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, Підтвердження та застереження паспорту споживчого кредиту від 01.12.2018 року з констатацією факту доведення до відома позичальника визначених законодавством відомостей, позивач підтвердив, що інформацію кредитор надав, у протилежному випадку втрачається сенс підписання договору для підтвердження досягнення сторонами згоди щодо погоджених умов.

При цьому волевиявлення сторони щодо підписання роздіду Підтвердження та застереження паспорту споживчого кредиту від 01.12.2018 року свідчить, що особа, яка погоджується укласти договір, отримала всі необхідні відомості для прийняття рішення про погодження умов договору.

Доводи апеляційної скарги про те, що судпершої інстанції у рішенні послався на відзив відповідача, який не направлений на його адресу, відповідно він не міг скласти і направити стороні відповідь на відзив, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують та не є підставою для скасування рішення, з огляду на наступне.

Частиною 4 статті 178 ЦПК україни визначено, що копія відзиву та доданих до нього документів іншим учасникам справи повинна бути надіслана (надана) одночасно з надісланням (наданням) відзиву до суду.

28.08.2023 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, в додатках якого зазначено докази направлення відзиву позивачу.

26 січня 2024 року ухвалою судді Будзан Л.Дприйнято до провадження дану цивільну справу, розгляд справи визначено проводити за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом сторін на 20 березня 2024 року о 15 год.00 хв.

Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву, в якій просив розгляд справи проводити за його відсутності.

Європейський суд з прав людини дотримується позиції, що проявляти ініціативу щодо своєчасного розгляду справи повинен саме позивач.

Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Крім того, як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд, позивач як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

ОСОБА_1 , знаючи та розуміючи про перебування у суді справи за його позовом до банку, розуміючи категорію спору та наявність боргу за кредитом, повинен був розуміти про подання банком відзиву на позовну.

Не отримавши протягом тривалого часу відзиву від банку позивач зобов`язаний був проявити інтерес до своєї справи та поцікавитися в суді щодо надходження/ненадходження відзиву до суду.

Поряд з цим, позивач не вчинив жодних дій на отримання такої інформації, в судове засідання не зявився, натомість подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Тим самим підвердив обізнаність із ходом судового розгляду справи, наявністю документів в матералах справи та не заперечив щодо розгляду справи по суті.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України").

Інші посилання скаржника у поданій апеляційній скарзі на те, що йому не доводилися до відома визначені законодавством умови кредитування також спростовуються наявністю тверджень позичальника у спірному кредитному договорі про обізнаність з умовами кредитування в обсягах, визначених ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» - п роздіду Підтвердження та застереження паспорту споживчого кредиту від 01.12.2018 року.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином, доводи, викладені позивачем ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Подільського районного суду м. Києва від 16 травня 2024 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишено без задоволення, а судове рішення без змін, тому розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 16 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 06 лютого 2025 року.

Головуючий: Судді: