ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/891/25 Справа № 204/4682/23 Суддя у 1-й інстанції - Чудопалова С. В. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова М. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Петешенкової М.Ю.,

суддів - Городничої В.С., Красвітної Т.П.,

при секретарі - Лопаковій А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 04 червня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виселення без надання іншого житлового приміщення,-

В С Т А Н О В И Л А:

У березні 2023 року ОСОБА_2 , ОСОБА_1 звернулися до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що вони є власниками нерухомого майна - житлового будинку АДРЕСА_1 , зокрема 26/100 часток вказаного будинку, в якому, крім них, мешкають брат ОСОБА_2 , його син ОСОБА_4 , та донька позивача ОСОБА_5 .

Позивачі зазначають, що ОСОБА_2 з 2005 року проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з батьком відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , який переїхав проживати ще у 2009 році разом із батьком. Від шлюбу вони мають доньку ОСОБА_5 , 2006 року народження.

В подальшому, у 2021 році ОСОБА_6 переїхав жити до іншого помешкання, однак його син, відповідач у справі, залишився проживати разом у сусідній кімнаті, без реєстрації. Дана кімната була призначена для доньки ОСОБА_2 , яка навчається у медичному коледжі, та потребує додаткового місця для навчання. Вони наразі вимушені жити в одній кімнаті, що завдає незручностей у побуті, що робить спільне проживання вкрай тяжким.

Починаючи з 2021 року, між ними почалися розбіжності та сварки з приводу сумісного проживання в квартирі, що були спричинені обурливою поведінкою з боку ОСОБА_3 , яка виявлялася у скандалах, пошкодженні особистого майна, погрозах фізичною розправою. Проживання разом із відповідачем є нестерпним. Останній є безробітний, ніде не вчиться, веде антисоціальний спосіб життя, приходить до квартири у стані, схожому на наркотичне сп`яніння, псує майно, часто влаштовує сварки, з приводу чого вони неодноразово зверталися до поліції. Повсюди розкидає недопалки, забирає продукти харчування, псує їх. У період відсутності їх вдома, запрошує до дому невідомих осіб. Жодним чином в утриманні квартири, її ремонті, оплаті комунальних послуг участі не приймає, чим завдає значних матеріальних збитків. Окрім цього, відповідач застосовував домашнє насильство до них, що негативно впливає на їх психологічний стан. Неодноразові звернення до поліції з цього приводу, ніякого впливу на його поведінку не мали. Своєю поведінкою відповідач порушує право на спокійне життя, життя наших сусідів по домоволодінню, завдає нам моральних страждань та подає негативний приклад донечці та залякує її постійно. Тому для захисту своїх житлових прав вимушені звернутися до суду з даним позовом та просити виселити ОСОБА_3 з займаного ним домоволодіння без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 04 червня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_2 , ОСОБА_1 відмовлено.

Рішення суду мотивовано відсутністю достатніх підстав для задоволення позову, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами, а матеріали справи таких не містять доказів, що свідчать про систематичне порушення правил співжиття з боку відповідача, що робить неможливим для інших проживання разом з ним в одному житловому приміщенні.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення яким задовольнити позов в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом ухвалено рішення без належного з`ясування істотних обставин справи, що мають значення для справи та невідповідності висновків, викладених у рішенні суду обставин справи. Будучи співвласником нерухомого майна, вона має право вимагати усунення порушень свого права власності від осіб, які не є членами її сім`ї, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Вказує, що відповідач є повнолітнім, власники будинку своєї згоди на проживання останньому не надавали, його батько проживає за іншою адресою, отже, відповідач створює для неї перешкоди для власного проживання за спірною адресою, враховуючи наявність іншого зареєстрованого місця проживання в іншому житловому приміщенні у с. Солоне разом із його матір`ю. Окрім цього, судом першої інстанції не застосовані норми, якими регулюються спірні правовідносини, а саме, положення статей 401-406 ЦК України, що регулюють правила особового сервітуту користування чужим майном, натомість застосовано положення статті 116 Житлового Кодексу УРСР, якою визначені підстави виселення особи за порушення правил співжиття. Окрім цього, судом необґрунтовано не було взято до уваги пояснення свідків з приводу порушення з боку відповідача житлових прав позивачів. Вважає, що всі ці обставини, є безумовною підставою для скасування рішення суду.

Відповідач своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористався та відзиву на апеляційну скаргу не подавав, але, в силу положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно із ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати з ухваленням нового рішення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджується, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення не відповідає.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 є співвласниками домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , в якому згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих осіб №1705 від 13 березня 2023 року, за вказаною адресою ( АДРЕСА_1 ) зареєстровані: ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 .

У 2005 році відповідач ОСОБА_3 разом із батьком ОСОБА_6 вселилися в житло за адресою: АДРЕСА_1 ще у 2005 році зі згоди власників будинку ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Пізніше у позивача ОСОБА_2 та батька відповідача ОСОБА_6 народилася дитина донька ОСОБА_5 , 2006 року народження.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 не зареєстрований в даному житловому будинку, але починаючи з 2009 року постійно проживає.

У 2021 році колишній чоловік позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 переїхав жити до іншого помешкання, однак його син ОСОБА_3 залишився проживати в будинку разом з позивачами у сусідній кімнаті. Отже, ще у 2005 році між власниками та батьком відповідача - ОСОБА_6 було досягнуто усної домовленості про те, що останній разом з сином ОСОБА_3 , відповідачем у справі, вселяються в спірний житловий будинок, та як члени сім`ї користуються всіма його господарськими будівлями та спорудами. В той же час, сторони визнали, що будь якого письмового договору найму житла між ними не укладалося.

На даний час співвласники будинку не дають своєї згоди на подальше проживання відповідача, що й зумовило пред`явлення до відповідача негаторного позову про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом його виселення.

Згідно долучених до матеріалів справи копій листів ВП №6 судом встановлено, що позивач ОСОБА_2 протягом жовтня - листопада 2022 року зверталася з повідомленнями про вчинене кримінальне правопорушення до поліції, просила вжити необхідних заходів відносно ОСОБА_3 та отримала відповіді, що у зв`язку з відсутністю в діях останнього ознак кримінального правопорушення, її звернення були розглянуті відповідно до ЗУ «Про звернення громадян», та в діях ОСОБА_3 вбачалися ознаки адміністративних правопорушень передбачених ч.1 ст.173 та ч.1 ст. 173-2 КУпАП та відносно останнього були складені відповідні протоколи.

Згідно отриманих з ЄДРСР копій постанов Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська, 25 січня 2023 року, 26 січня 2023 року та 07 березня 2023 року відносно ОСОБА_3 було складено протоколи за ст.173 КУпАП, провадження за якими було закрито у зв`язку із відсутністю в діях останнього складу адміністративного правопорушення.

Тобто, посилаючись на порушення своїх прав відповідачем, позивачі зверталися за захистом своїх прав до правоохоронних органів та суду, як власники домоволодіння, яким відповідач чинить прешкоди у користуванні своєю власністю шляхом постійного проживання та відмовою у виселенні, не будучи членом їх сім`ї.

Отже, відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, між сторонами виник конфлікт, та позивачами належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що відповідач систематично порушує правила соціального співжиття, робить неможливим для інших проживання з ним в одному житловому приміщенні, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, суду не надано. Суд першої інстанції вважав достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі у розумінні положень статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення відповідача з відповідного житла без надання іншого житлового приміщення, є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла, що суперечить Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, керуючись при цьому пунктом 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", яким визначено про обов`язок суду застосовувати Конвенцію та практику цього Суду як джерело права, застосувавши при цьому положення статей 9,65,116 ЖК УРСР.

Проте, колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду, виходячи з наступного.

Так, Конституція України гарантує як захист права власності, так і захист права на житло.

Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно із частиною третьою статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до частини четвертої статті 9 Житлового кодексу України (назва кодексу в редакції Закону від 21 квітня 2022 року № 2215-IX) (далі - ЖК України) ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства (частини друга, четверта статті 3 СК України.

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У справі, що розглядається, виник спір між власниками будинку та повнолітнім сином колишнього чоловіка позивача ОСОБА_2 з приводу користування останнім житловою площею у будинку, що є власністю позивачів.

Визначаючи характер спірних правовідносин, суд першої інстанції невірно дійшов висновку про підстави поданого позову, тобто, порушення відповідачем правил сумісного співжиття, застосувавши положення ст. 116 ЖК України.

Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини другої статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17).

В обґрунтування своїх вимог позивачі посилалися на те, що бажають самостійно проживати у своєму будинку зі своєю сім`єю, натомість, повнолітній син колишнього співмешканця позивача ОСОБА_2 відмовляється добровільно звільнити будинок та створює співвласникам перешкоди у користуванні житлом.

Суд першої інстанції встановив, що відповідач, будучи неповнолітньою особою, разом із батьком ОСОБА_6 , який спільно без реєстрації шлюбу проживав з ОСОБА_2 , були вселені з дозволу співвласників домоволодіння, та ОСОБА_6 користувався спірним будинком, як член сім`ї власника ОСОБА_2 ..

За приписами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що право членів сім`ї власника квартири користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї.

Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Верховний Суд у постанові від 21 лютого 2024 року в справі № 521/15090/14-ц, проаналізувавши положення статті 405 ЦК України, дійшов висновку, що сервітут, який передбачено цією нормою для членів сім`ї власника житла, є особистим, і це право можуть мати не всі, а лише конкретні особи - члени сім`ї власника житла. Особи мають особистий сервітут, доки вони мають статус члена сім`ї власника житла. Особливістю суб`єкта особистого сервітуту є те, що це особа, яка наділяється таким правом, що може існувати лише в неї.

Право користування чужим майном врегульовано статтями 401-406 ЦК України.

У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

У частині першій статті 402 ЦК України зазначено, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Так сервітут припиняється у разі, зокрема припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом.

Виходячи з порівняльного аналізу статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України, положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік.

У постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15 (провадження № 6-13113цс16) та постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13 (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Разом з цим, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, зазначила, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Зміст «трискладового тесту» для оцінки відповідності втручання у право особи стандартам Конвенції охоплює наступні критерії, які мають оцінюватися у сукупності: 1) законність втручання; 2) легітимна мета (виправданість втручання загальним інтересом); 3) дотримання принципу пропорційності між використовуваними засобами і переслідуваною метою, тобто необхідність в демократичному суспільстві.

Так, колегія суддів, оцінюючи пропорційність втручання у право ОСОБА_3 на житло та баланс між захистом права власності позивача та правом відповідача на користування будинком, суд першої інстанції не врахував, що відповідач є повнолітнім, працездатним, у спірному будинку не зареєстрований та має на праві користування інше житло, де і зареєстрований. Позивачі бажають використовувати належний їм житловий будинок для власного проживання. Починаючи з 2021 року, тобто, з моменту переїзду колишнього співмешканця позивача ОСОБА_2 до іншої оселі, який і мав статус члена сім`ї ОСОБА_2 , а, відтак, особистий сервітут, яким не може бути наділений його син, що за цей час став повнолітнім і якому такий сервітут співвласники домоволодіння не надавали, відповідач ОСОБА_3 порушує право власності позивачів та перешкоджає користуванню та розпорядженню своїм майном проживанням за спірною адресою та відмовою у добровільному виселенні. Між позивачами, як співвласниками домоволодіння, та відповідачем ОСОБА_3 , який не є членом сім`ї позивачів, склалися неприязні стосунки, які призвели до неможливості спільного проживання, враховуючи поведінку відповідача.

Аналогічні висновки закріплені у постановах Верховного Суду від 08 березня 2024 року у справі №740/4760/20 та від 31 липня 2024 ркоу у справі №175/4517/20.

Колегія суддів доходить висновку, що обов`язку забезпечувати житлом повнолітнього сина колишнього чоловіка позивача ОСОБА_2 у позивачів немає, як і відсутній факт укладення сторонами будь-якого договору щодо найму (оренди) житлового приміщення у будинку, що сторонами не заперечувалось.

З урахуванням обставин встановлених у справі колегія суддів доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову, оскільки останніми у повній мірі доведено, що виселення відповідача зі спірного житла є законним, переслідує легітимну мету захисту прав власників та є пропорційним заходом.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач створює фізичні перешкоди у користуванні своєю власністю, вчиняючи сварки та псування речей і їжі позивачів, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи не впливають на визначення протиправного проживання відповідача, у якого відсутній сервітут на відповідне проживання у домоволодінні позивачів, та який з позивачами спільного господарства не веде та членом їх сім`ї не являється.

Встановивши обставини справи, суд першої інстанції не дав належну оцінку зібраним доказам, не правильно застосував норми матеріального права при обґрунтуванні відмови у задоволенні позову та дійшов невірного висновку, не врахувавши, що сервітуту користування чужим майном відповідач не має.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позову, невірно встановивши характер спірних правовідносин, фактичні обставини справи, що свідчить про порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що є підставою для застосування положень ст. 376 ЦПК України та скасування рішення суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги є слушними та такими, що засновуються на матеріальних нормах права, визначених ЦК України та ЖК України, з чим колегія суддів погоджується.

Враховуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 04 червня 2024 року -скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Виселити ОСОБА_3 з домоволодіння АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2683,10 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: М.Ю. Петешенкова

Судді: В.С. Городнича

Т.П. Красвітна