РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 січня 2025 року Київський районний суд м.Харкова у складі:
головуючого судді - Колесник С.А.,
за участю секретаря судового засідання Смаль Ю.О.,
представника позивача - Ненахова О.О. (в режимі відеоконференції),
представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Субочева С.Ю.,
представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Бєлкіної Ю.Д.,
представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Кальченко Ю.О. (в режимі відеоконференції),
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Харкові в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чижова Наталія Анатоліївна, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Мангушева Ольга Степанівна, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір Володимир Вікторович про визнання недійсними договорів, -
В С Т А Н О В И В:
04.10.2023 позивач Акціонерне товариство «ТАСКОМБАНК» звернувся до Московського районного суду міста Харкова з позовом до відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договорів, відповідно до якого просить суд:
07.10.2022 Господарським судом Харківської області постановлена ухвала про відкриття провадження у справі №922/1524/22 за позовом АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «ТАСКОМБАНК» до ОСОБА_1 та ТОВ «АЗОВТЕХНОЛОГІСТИК» про стягнення на користь AT «ТАСКОМБАНК» заборгованість у розмірі 8 867 048 (вісім мільйонів вісімсот шістдесят сім тисяч сорок вісім) гривень 19 копійок.
09.06.2023 Господарським судом Харківської області ухвалено рішення, яким позовні вимоги AT «ТАСКОМБАНК» задоволено в повному обсязі, а саме: стягнуто солідарно з ТОВ «АЗОВТЕХНОЛОГІСТИК» та ОСОБА_1 на користь AT «ТАСКОМБАНК» у розмірі 8 867 048,19 грн.
31.08.2023 приватний виконавець Хаблов В.М. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 72661478 щодо стягнення заборгованості з боржника ОСОБА_1 на користь AT «ТАСКОМБАНК» у розмірі 8 867 048,19 грн. та винесено постанову про арешт майна боржника.
На переконання позивача, з метою уникнення сплати вищезазначеного боргу та позбавлення Позивача, AT «ТАСКОМБАНК», права здійснити звернення стягнення на майно боржника ОСОБА_1 , Відповідач - 1 уклав з Відповідачем - 2, ОСОБА_2 та Відповідачем - 3, ОСОБА_4 , наступні договори:
Таким чином, ОСОБА_1 уклав оспорювані договори, якими відчужив вищезазначене майно ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості по Кредитному договору.
Позивач вказує, що Відповідач - 1 діяв недобросовісно, вчинивши оспорювані договори з метою приховати та недопустити звернення стягнення на майно боржника - ОСОБА_1 , чим порушив майнові інтереси Позивача, як кредитора. Таким чином Позивач вважає, що вказані договори, укладені між Відповідачами, мають бути визнані судом недійсними, адже вони вчинені на шкоду кредитору (фраудаторні договори).
Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 05.10.2023 цивільну справу передано за підсудністю до Київського районного суду м. Харкова.
Вказана цивільна справа надійшла до Київського районного суду м. Харкова 24.10.2023.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.10.2023 справу передано для розгляду судді Колесник С.А.
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 25.10.2023 відкрито загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання недійсними договорів.
22.12.2023 представником відповідача ОСОБА_1 адвокатом Субочевим С.Ю. до суду подано Відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача, посилаючись на те, що з ухвалою про відкриття провадження у справі представник ознайомився лише 12.12.2023, просив поновити строк для подання відзиву на позовну заяву та прийняти його до розгляду; відмовити у задоволенні позову у повному обсязі; судові витрати покласти на позивача (а.с.137-142 т.1).
На обґрунтування відзиву представник відповідача зазначає, що оспорювані правочини є належними, реальними та такими, що були вчинені з законною та легітимною метою, за наявності для цього правових підстав, а саме з метою вільного розпорядження об`єктами права власності, виконані не на шкоду жодній особі, не обтяженими жодними заборонами чи вимогами, та з метою підтримання власного та сімейного фінансового становища в умовах воєнного стану, а також за обставин, коли Відповідач-1 не знав і не був обізнаний із пред`явленням до нього жодних кредиторських вимог, а тим паче за відсутністю судового рішення, у якому Відповідача-1 було визнано боржником, чи в умовах відкритого виконавчого провадження.
За новими умовами Частини 1 кредитного договору було надано ліміт кредитної лінії у розмірі 8 447 146,36 грн. під 12, 5% річних за період з 20.07.2021 по 30.06.2022, а з 01.07.2022 17% річних, строком використання з 06.02.2017 по 01.09.2023 та погашенням заборгованості за відповідним графіком.
Дійсно, 14.12.2021 було надано додатково особисту поруку фізичною особою ОСОБА_1 , однак без обтяжень, застав чи інших заходів, які б обмежували право володіння, користування чи розпорядження правом власності на належне Відповідачу-1 особисте нерухоме майно та без будь-якого додаткового погодження таких дій із кредитором. За час дії цього договору поруки, ОСОБА_1 не порушував його умови, не вживав жодних дій на шкоду кредитору.
Боржник ТОВ «АЗОВТЕХНОЛОГІСТИК», як вбачається з наявних матеріалів справи та рішення Господарського суду Харківської області від 09.06.2023 по справі №922/1524/22, яке набрало законної сили 03.08.2023, також належним чином виконував зобов`язання перед банком-кредитором.
Однак, 27.02.2022 року окупаційними військами російської федерації було окуповано територію міста Бердянськ, Запорізької області та фактично одразу блоковано роботу підприємства позичальника та захоплено його матеріально-технічну базу, що призвело до повного припинення господарської діяльності підприємства.
Після вказаної дати підприємство-боржник не отримувало жодної кореспонденції чи повідомлень від Позивача у встановленому кредитним договором порядку(листи на юридичну адресу підприємства), що пояснюється перебуванням на тимчасово окупованій території.
Так само жодної кореспонденції, вимог чи позовів не отримував і ОСОБА_1 (Відповідач-1 у даній цивільній справі) і йому не було відомо, що позичальник чи інші поручителі (заставодавці, іпотекодавці) не виконують зобов`язання з повернення кредиту чи передання кредитору забезпеченого майна, адже у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану, бойових дій та обстрілів також на території міста Харкова та Харківської області сам ОСОБА_1 був змушений разом із дружиною та неповнолітніми дітьми виїхати із міста Харкова до безпечних місць.
Як встановлено за матеріалами господарської справи №922/1524/22 та це відомо Позивачу, ОСОБА_1 не отримував жодних відомостей про початок розгляду судового спору у відношенні нього про стягнення заборгованості, не приймав участі у розгляді справи, не отримував ухвал суду чи примірника позовної заяви.
Таким чином, Відповідач-1 у спростування наданих Позивачем обґрунтувань та доказів не міг вживати заходів із уникнення зобов`язань з повернення кредитних коштів як поручитель, адже навіть не знав про порушення такого обов`язку із боку позичальника чи інших поручителів, а також, що взагалі були скеровані вимоги банку (Позивача) про дострокове повернення кредиту до учасників правовідносин, а також у подальшому і до суду на момент вчинення цих правочинів із розпорядження своїм особистим майном.
Відповідач-1 зазначає, що належним чином користувався своїми правами власника, і не здійснював жодних дій, які у причинному зв`язку могли і здійснили вплив на порушення прав чи інтересів Позивача у даній цивільній справі, адже Відповідач-1 добросовісно розпорядився належним йому майном за відплатними правочинами третім особам, перебуваючи не під обставинами впливу Позивача та його боргових вимог, про які Відповідач-1 навіть не знав, а під обставинами воєнного стану, що було непередбачуваною обставиною для всіх, і Відповідач-1 мав намір фінансово утримувати свою сім`ю і придбати або орендувати іншу нерухомість у більш безпечному на той час місці, а не уникати від виконання якихось зобов`язань, про настання не був обізнаний.
Відповідач-1 посилається, що відчуження даних квартир було здійснено до будь-яких відкритих судових проваджень, або інших спорів чи вимог про, які ОСОБА_1 міг знати або навіть об`єктивно передбачати. Наголошує, що продаж об`єктів нерухомості здійснено непов`язаним із ним третім особам, за об`єктивну та реальну власність і вказані квартири реально перейшли до нових добросовісних власників.
За фактичних обставин справи Відповідач-1 на момент вчинення законних та добросовісних правочинів, хоч і мав статус поручителя, однак не мав статусу боржника, ні за судовим рішенням, ні за виконавчим провадження, а крім того навіть не був обізнаний про наявність до нього таких вимог, що вказує на спростування доводів Позивача, що Відповідач-1 зловживав своїм правом на розпорядження майном з метою ухилення від зобов`язання зі сплати боргу.
Відповідач також наголошує, що ознаки фраудаторності правочину жодним чином не доведені Позивачем, і лише посилання останнього, що ці правочини були виконанні не у інтересах банку, не підтверджують тих обставин, що своїми діями Відповідач-1 діяв саме «на зло» Позивачу, мав саме на це відповідний прямий умисел.
Крім того, Позивачем не доведено, що Відповідач-1 унаслідок вказаних дій став неплатоспроможним і задоволення інтересів банку щодо покриття заборгованості стало неможливим, адже у межах виконавчого провадження вживаються також і інші дії, такі як арешт коштів боржника на банківських рахунках тощо, а також, що на сьогодні є також особа солідарний боржник та інший поручитель, зобов`язання яких також забезпечені іншими інститутами забезпечення іпотека, застава, порука.
Таким чином, Відповідач-1 вважає, що Позивач не довів порушення своїх прав та інтересів укладанням між Відповідачами правочинів та наявності в цих правочинах ознак фраудаторності чи фіктивності, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.
05.01.2024 до суду через систему «Електронний суд» надійшла заява представника Позивача Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» - адвоката Подановського Т.Р. про забезпечення позову у справі (а.с.161-168 т.1).
Ухвалою Київського районного суду м. Харкова від 09.01.2024 заяву Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» про забезпечення позову у цивільній справі - задоволено.
10.01.2024 від представника Позивача - Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» до суду надійшла відповідь на відзив, у якому представник Позивача просить поновити термін на подання відповіді на відзив та долучити його до справи, вказуючи, що в період з 25.12.2023 по 29.12.2023 представник Відповідача перебував у відпустці, а 30-31.12.2023 були вихідними днями, було пропущено строк подання відзиву на позовну заяву (а.с.179-180 т.1).
Позивач наголошував у відповіді на відзив, що рішенням Господарського суду Харківської області від 06.09.2023 у справі №922/1524/22 встановлено, що ОСОБА_1 є солідарним боржником, адже виступав поручителем боржника ТОВ «Азовтехнологістик» і був повідомлений банком про необхідність виконання боргових зобов`язань за договором поруки та кредитним договором, а у подальшому також був повідомлений судом про відкриття провадження у судовій справі.
Крім того, 10.01.2024 до суду надійшла заява представника Позивача про зміну предмету позову (а.с.185-186 т.1), у якій посилаючись на підстави та обставини, зазначені вище, просить вважати остаточними позовні вимоги Акціонерного товариства «Таскомбанк» викладеними в наступній редакції:
Крім того, 10.01.2024 до суду надійшло клопотання представника Позивача про залучення співвідповідачів у справі: ОСОБА_5 (РНОКПП НОМЕР_3 ), адреса: АДРЕСА_4 , та ОСОБА_6 (РНОКПП НОМЕР_4 ), адреса: АДРЕСА_5 (а.с.191 т.1).
29.01.2024 представником Відповідача ОСОБА_1 адвокатом Субочевим С.Ю. через систему «Електронний суд» подано до суду заперечення на відповідь на відзив, у якому представник просить у випадку поновлення Позивачу строку на подання відповіді на відзив поновити строк на подання цих заперечень та долучити їх до матеріалів справи; відмовити у задоволенні позову в повному обсязі; судові витрати покласти на Позивача (а.с.26-31 т.2).
У вказаних запереченнях представник Відповідача-1 адвокат Субочев С.Ю. посилався, що Відповідач-1 станом на час здійснення правочинів не мав статусу боржника, не був обізнаний про подання позову у господарській справі чи надсилання вимог від банку до нього, і таких вимог він не отримував. Тобто правочини було здійснено до будь-якого судового рішення, відкритого виконавчого провадження чи вимог або ухвал суду про, які ОСОБА_1 був обізнаний.
Таким чином, на правову позицію Відповідача-1 Позивач не надав належного обґрунтування того, що Відповідач-1 діяв недобросовісно та з суб`єктивної сторони умисно у супереч інтересів банку, про вимоги від якого він не був обізнаний, і спростуванню цьому не надано, як і того, що Відповідачі 2 та 3 не стали добросовісними набувачами цього майна.
Крім того, 29.01.2024 представником Відповідача ОСОБА_1 адвокатом Субочевим С.Ю. через систему «Електроннрий суд» подано до суду Заперечення на заяву про зміну предмета позову, у яких представник просить відмовити у задоволенні заяви Позивача про зміну предмета позову (а.с.45-49 т.2).
Заяву представника позивача Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» про зміну предмету позову задоволено. В подальшому вирішено розглядати справу з урахуванням заяви про зміну предмету позову.
Задоволено клопотання представника позивача Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» про залучення співвідповідача та третьої особи.
18.03.2024 до суду надійшла заява представника позивача про зміну предмету позову та залучення співвідповідача (а.с.141-148 т.2), у якій посилаючись на підстави та обставини, зазначені у заяві вважає за потрібне змінити предмет заявлених вимог, оскільки на підставі договорів купівлі-продажу, що визнаються Позивачем недійсними було передано спірне майно в іпотеку квартиру АДРЕСА_2 , ОСОБА_5 , що в подальшому набута у власність останнім в позасудовому порядку, шляхом звернення стягнення відповідно до приписів ЗУ «Про іпотеку» та відчужена ОСОБА_3 , за яким 18.12.2023 року зареєстровано право власності, у зв`язку з чим просить:
1. Прийняти заяву про зміну предмету позову до розгляду.
27.05.2024 ухвалою Київського районного суду м. Харкова (а.с.19-20 т.3) заяву представника позивача Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» про зміну предмету позову задоволено.
Клопотання представника позивача Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» про залучення співвідповідача задоволено.
12.08.2024 до суду від представника відповідача ОСОБА_7 адвоката Кальченко Ю.О. надійшов Відзив на позовну заяву (а.с. 89-92 т.3), в якому останній просить відмовити повністю у задоволені позовних вимог позивача через їх необґрунтованість та безпідставність.
24.09.2024 ухвалою Київського районного суду м. Харкова закрито підготовче провадження у справі, та призначено справу до судового розгляду по суті.
Представник позивача Ненахов О.О. у судовому засіданні позов підтримав, просив про його задоволення.
Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Субочев С.Ю. у судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на підстави, викладені у відзиві на позов та у запереченнях.
Представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Бєлкіна Ю.Д. у судовому засіданні проти позову заперечувала, посилаючись на підстави, того, що позивачем не надано жодного, належного доказу наявності умислу у сторін на створення фіктивного правочину та підстав для визнання його недійсним.
Представник відповідача ОСОБА_3 - адвокат Кальченко Ю.О. у судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на підстави, викладені у відзиві.
Відповідачі ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилися. Про дату, час та місце судового засідання повідомлялися своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомили.
Третя особа приватний нотаріус ХМНО Мангушева О.С. в засідання не з`явилася, 08.03.2024 та 10.04.2024 подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності.
Треті особи приватний нотаріус ХМНО Чижова Н.А., приватний нотаріус ХМНО Жовнір В.В. в засідання не з`явилися. Про дату, час та місце судового засідання повідомлялися своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомили.
Частиною 1 ст. 131 ЦПК України визначено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.
Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин (ч. 3 ст. 131 ЦПК України).
Згідно ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті.
Суд, вислухавши вступне слово учасників судового розгляду, вивчивши подані сторонами заяви по суті справи, дослідивши надані документи і матеріали, з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступних висновків.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів у порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України (ст. 4 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи виключно за зверненням особи, поданим згідно з цим Кодексом, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у випадках, передбачених цим Кодексом.
Суду надано разом з позовною заявою, процесуальними заявами відповідачів і отримано письмові докази, після дослідження яких, судом встановлені наступні фактичні обставини.
До вказаного кредитного договору неодноразово вносились зміни відповідно до додаткових угод та Договорів, наданих позивачем до позову та досліджених під час розгляду справи (а.с.10-42 т.1).
За новими умовами Частини 1 кредитного договору було надано ліміт кредитної лінії у розмірі 8 447 146,36 грн. під 12, 5% річних за період з 20.07.2021 по 30.06.2022, а з 01.07.2022 17% річних, строком використання з 06.02.2017 по 01.09.2023 та погашенням заборгованості за відповідним графіком.
При цьому доказів отримання такого повідомлення-вимоги ОСОБА_1 матеріали справи не містять.
Ухвалою Господарського суду Харківської області від 12.09.2022 у справі №922/1524/22, залишеною без змін постановою Східного апеляційного господарського суду від 23.11.2022 та Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 31.03.2023 у справі №922/1524/22, було відмовлено у задоволені заяви АТ «ТАСКОМБАНК» про забезпечення позову (а.с.53-54 т.1).
09.06.2023 Господарським судом Харківської області ухвалено рішення, яким позовні вимоги AT «ТАСКОМБАНК» задоволено в повному обсязі, а саме: стягнуто солідарно з ТОВ «АЗОВТЕХНОЛОГІСТИК» та ОСОБА_1 на користь AT «ТАСКОМБАНК» заборгованість у розмірі 8 867 048,19 грн. (а.с.182-184 т.3).
Вказане судове рішення набрало законної сили 03.08.2023.
31.08.2023 приватний виконавець Хаблов В.М. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 72661478 щодо стягнення заборгованості з боржника ОСОБА_1 на користь AT «ТАСКОМБАНК» у розмірі 8 867 048,19 грн. та винесено постанову про арешт майна боржника (а.с.57-58 т.1).
Іншої інформації про вчинені виконавчі дії в межах виконавчого провадження ВП № 72661478 щодо стягнення заборгованості з боржника ОСОБА_1 на користь AT «ТАСКОМБАНК» у розмірі 8 867 048,19 грн. під час розгляду справи до суду позивачем не було надано. Також матеріали справи не містять відомостей щодо того чи вживались заходи примусового виконання рішення у відношенні іншого боржника ТОВ «Азовтехнологістик» як основного боржника за кредитним договором та прийнятим судовим рішенням.
В той же час, як зазначає Позивач та підтверджується матеріалами справи, між відповідачами було укладено наступні правочини, а саме:
За приписами п.п. 4 та 5 Договору відповідно до звіту з незалежної оцінки майна від 05.10.2022 Товариства з обмеженою відповідальністю «ЕРЕСТЕЙТ» оціночна вартість квартири складає 605566, 00 гривень.
Продаж вказаної квартири вчинено за 605566, 00 гривень., які Продавець одержав повністю від Покупця, ще до підписання цього Договору.
Відомості про набуття відповідного права власності на вказані об`єкти нерухомості та проведення державної реєстрації права власності підтверджуються даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
18.12.2023 в позасудовому порядку, шляхом звернення стягнення відповідно до приписів ЗУ «Про іпотеку» та договору іпотеки №371, виданий 26.07.2023р., Приватним нотаріусом ХМНО ХО Мангушевою О.С., ОСОБА_5 набув право власності на об`єкт нерухомого майна, що був предметом забезпечення за вказаним договором іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 82,5 кв.м.(а.с.64-69 т.2).
Позивач вказує, що ОСОБА_1 (Відповідач - 1) діяв недобросовісно вчинивши оспорювані договори з метою приховати та недопустити звернення стягнення на майно боржника - ОСОБА_1 , чим порушив майнові інтереси Позивача, як кредитора. Таким чином позивач вважає, що вказані договори купівлі-продажу, укладені між відповідачами, в тому числі договору іпотеки та купівлі-продажу укладені у подальшому учасниками справи, мають бути визнані судом недійсними, адже вони вчинені на шкоду кредитору (фраудаторні договори). Також Позивач просить суд скасувати в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію прав власності на нерухоме майно, записи про іпотеку та обтяження вчиненні у відношенні до учасників справи, як наслідок недійсності правочинів, які оспорюються позивачем у цій справі.
Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази в їх сукупності, з урахуванням пояснень учасників процесу, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволені позовних вимог, виходячи з наступного.
За приписами ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Вирішуючи по суті даний спір суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).
Виходячи з презумпції правомірності правочину, встановленої ст. 204 Цивільного кодексу України, обов`язок доведення його недійсності покладається на особу, яка вимагає визнання цього правочину недійсним, у даному випадку на позивача.
Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Згідно зі ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою для визнання правочину недійсним є недотримання вимог, встановлених частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, під час укладення правочину. Якщо недійсність правочину не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на законних підставах, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3 і статті 321 Цивільного кодексу України, ніхто не може бути позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.
Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Стала практика Європейського суду з прав людини (серед інших, рішення у справах "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23.09.1982, "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства" від 21.02.1986, "Щокін проти України" від 14.10.2010, "Сєрков проти України" від 07.07.2011, "Колишній король Греції та інші проти Греції" від 23.11.2000, "Булвес" АД проти Болгарії" від 22.01.2009, "Трегубенко проти України" від 02.11.2004, "East/West Alliance Limited" проти України" від 23.01.2014) свідчить про наявність трьох критеріїв, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно "суспільний" або "публічний" інтерес; чи є таке втручання пропорційним визначеним цілям.
Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом і добросовісно набула його у власність. Для оцінки додержання "справедливого балансу" у питаннях позбавлення майна важливими є обставини, за яких майно було набуте у власність, а також поведінка особи, з чиєї власності майно витребовується.
Відповідно до ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Згідно зі ст. 80 Цивільного процесуального кодексу України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно з ч. 5 і 7 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, за винятком випадків, коли суд має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові.
Для приватного права апріорі властивою є така засада як розумність.
Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України).
Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України).
Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)».

Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувати); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин) (див. постанову Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 747/306/19 (провадження № 61-1272св20)).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована.

Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду від 28 липня 2021 року у справі № 759/24061/19 (провадження № 61-8593св21)).

У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ.

Недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення приватних прав та інтересів або ж їх відновлювати. До правових наслідків недійсності правочину належить те, що він не створює юридичних наслідків. Тобто, правовим наслідком недійсності договору є по своїй суті «нівелювання» правового результату породженого таким договором (тобто вважається, що не відбулося переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав взагалі).

В ЦК України закріплений підхід, при якому оспорюваність правочину конструюється як загальне правило. Навпаки, нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, рецисорний позов).

Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».

Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже у момент свого вчинення (ab initio) і, незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes).

Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див. постанову Верховного Суду від 08 лютого 2023 у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21)).

Необхідно розмежовувати конкурсне оспорювання та позаконкурсне оспорювання фраудаторних правочинів. Недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб.

Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на нього стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину (див. постанову Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».

Тобто, Велика Палата Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: фіктивного (стаття 234 ЦК України); такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).

У постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) вказано, що «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України)».

Договір як приватно-правова категорія, оскільки є універсальним регулятором між учасниками цивільних відносин, покликаний забезпечити регулювання цивільних відносин та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення фраудаторного договору) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення чи унеможливлення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили, чи виконавчого напису (див. постанову Верховного Суду від 05 квітня 2023 року в справі № 523/17429/20 (провадження № 61-2612св23)).

Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір.

Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, дружина чи колишня дружина боржника, чоловік чи колишній чоловік боржника, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника) (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року у справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19), постанову Верховного Суду від 26 квітня 2023 року у справі № 644/5819/20 (провадження № 61-1787св23)).

Фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним (частини перша та друга статті 234 ЦК України).

Фіктивний правочин відноситься до оспорюваних правочинів, тобто визнається недійсним на підставі судового рішення, про що має бути вказано в резолютивній частині рішення (див. постанову Верховного Суду від 13 січня 2021 року у справі № 712/7975/17 (провадження № 61-42114св18)).

Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки (див., зокрема, постанову Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, постанову Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 723/405/17 (провадження № 61-46674св18)).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, яка розглядається встановлено і не спростовано, що станом на час відчуження були відсутні обмеження щодо розпорядження квартирами, що належали ОСОБА_1 , які є предметом оспорюваних договорів купівлі-продажу, а також не існувало рішень суду про стягнення з поручителя ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.

Позивач не довів належними та допустимими доказами факт обізнаності ОСОБА_1 про існування спору у суді чи направлення до нього вимоги про виконання обов`язків поручителя за кредитним договором, та, відповідно, існування протиправного умислу в діях сторін оспорюваного правочину при його укладенні, а тому правильним висновком є те, що оспорювані правочини не мають ознак фраудаторного договору, тобто такого, що вчинений боржником на шкоду кредитору.

Подібний за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду 21 квітня 2023 року у справі № 569/3958/21 (провадження № 61-11119св22).

Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо визнання недійсним спірних договорів купівлі-продажу, позивач посилався на те, що спірні правочини було укладено з метою уникнення цивільної відповідальності ОСОБА_1 за кредитним договором та договором поруки.

Разом з тим сам по собі момент вчинення оспорюваного правочину (до ухвалення судового рішення про стягнення коштів на погашення сплачених боргів) як обставина, що дозволяє кваліфікувати правочин як такий, що вчинений на шкоду кредитору, не може свідчити про намір приховати майно від виконання судового рішення у майбутньому.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 08 червня 2022 року у справі № 524/5846/17.

Доводи представника позивача про обізнаність ОСОБА_1 до укладення спірних договорів про подання позивачем заяви про забезпечення позову, якою передбачалося накласти арешт на квартири, та прийняття ухвали про відкриття провадження у господарській справі №922/1524/22 про стягнення з ТОВ «Азовтехнологістик» та ОСОБА_1 коштів за кредитним договорам не підтверджуються встановленими обставинами.

Зокрема ухвалою Господарського суду Харківської області від 12.09.2022 у справі №922/1524/22 було відмовлено у задоволенні заяви АТ «Таскомбанк» про забезпечення позову. Постановлення даної ухвали було здійснено без повідомлення та виклику сторін, в тому числі відповідача ОСОБА_1 .

Провадження у господарській справі №922/1524/22 за позовом Акціонерне товариства "ТАСКОМБАНК" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Азовтехнологістик" та Фізичної особи ОСОБА_1 було відкрито 07.10.2022. Забезпечення надання загального доступу до вказаної ухвали за відомостями Єдиний державний реєстр судових рішень було здійснено лише 11.10.2022.

Тобто доказів про обізнаність ОСОБА_1 про пред`явлення до нього повідомлень, вимог чи позову на момент вчинення оспорюваних правочинів матеріали справи не містять і позивачем їх не надано.

Згідно досліджених судом договорів купівлі-продажу, укладених ОСОБА_1 як продавцем, вбачається, що вони є реальним, вчиненими сторонами, які мають цивільну дієздатність та фінансову можливість вчинення правочину з виконанням умов настання відповідних, реальних наслідків для виконання суттєвих умов договору купівлі продажу, та усіх в цілому вимог правочину.

Доказів на підтвердження того, що вартість квартир на момент укладення договорів купівлі-продажу квартири від 05 жовтня 2022 року та 07 жовтня 2022 року не відповідала ринковій, позивачем не надано. При цьому, вартість квартири залежить від багатьох факторів, а не лише від місця її розташування.

Позивач не надала суду доказів, що сторони спірних правочинів перебувають у родинних чи інших близьких стосунках, як і доказів наявності умислу в сторін на укладення фіктивного правочину.

Крім того, суд звертає увагу, що не будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, набуває ознак фраудаторності, а лише такий, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, оскільки саме в цьому випадку завдається шкода кредитору, який втрачає можливість звернення стягнення на майно боржника.

В той же час, суду позивачем не представлено переконливих доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили, що на момент вчинення оспорюваних правочинів із розпорядження спірними квартирами ОСОБА_1 був обізнаний про настання у цього як у поручителя зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, і відповідно виник би умисл вчинити дії для уникнення відповідальності шляхом унеможливлення стягнення на спірне майно.

Крім того, матеріали справи не містять переконливих доказів, що внаслідок вчинення вказаних правочинів порушено права позивача як кредитора, коли за рахунок такого майна позивач мав намір задовольнити вимоги із сплати заборгованості за кредитним договором, адже згідно досліджених письмових документів та відомостей державного реєстру речових прав, вказані об`єкти нерухомого майна не перебували в іпотеці або в обтяженні на користь позивача з метою забезпечення виконання кредитного договору чи договору поруки. При цьому в рахунок забезпечення виконання умов кредитного договору позивачу було надано інше конкретно визначене рухоме та нерухоме майно від позичальника (ТОВ «Азовтехнологістик») та інших поручителей позичальника.

Таким чином, суду не представлено доказів того, що внаслідок вчинення відповідних правочинів це призвело до неплатоспроможності учасників кредитних взаємовідносин, зокрема відповідача ОСОБА_1 та відображає недобросовісності його дій на час вчинення оспорюваних правочинів.

Позивач не підтвердив, що відповідач ОСОБА_1 очевидно та поза всяким розумним сумнівом, був обізнаний про факт неповернення ним коштів за кредитним договором, а тому міг передбачати негативні для себе наслідки задоволення цих позовних вимог, і не врахував, що ОСОБА_1 був поручителем, а не боржником за кредитним договором, та не врахував, що сам по собі момент вчинення оспорюваного правочину (до ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором) як обставина, що дозволяє кваліфікувати правочин як такий, що вчинений на шкоду кредитору, не може свідчити про намір приховати майно від виконання судового рішення у майбутньому.

Враховуючи зазначені обставини, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині визнання недійсними правочинів вчинених відповідачем ОСОБА_1 щодо розпорядження належному йому нерухомого майна, з огляду на відсутність доказів вчинення сторонами спірних договорів з метою уникнення звернення стягнення на майно боржника, а тому в позові в цій частині належить відмовити.

В іншій частині позовних вимог суд також приходить до висновку про необхідність відмовити у їх задоволенні, оскільки вони є похідними від вимог заявлених про визнання недійсним правочинів, укладених відповідачем ОСОБА_1 , а в протилежному їх задоволення призвело б до неправомірного втручання у права відповідних осіб як добросовісних набувачів такого майна та сторін інших оспорюваних правочинів.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово відзначала, що предметом регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати, аналізуючи сумісність втручання в право особи на мирне володіння майном з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи можна вважати втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) є пропорційним визначеним цілям.

Втручання держави у право на мирне володіння майном є законним, якщо здійснюється на підставі закону, нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним щодо застосування та наслідків дії його норм.

Втручання є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення суспільного, публічного інтересу, за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними із втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що ставиться для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотримано, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

При цьому ЄСПЛ у питаннях оцінки пропорційності, як і в питаннях наявності суспільного, публічного інтересу, визнає за державою досить широку «сферу розсуду», за винятком випадків, коли такий «розсуд» не ґрунтується на розумних підставах.

Тож для розкриття критерію пропорційності вагоме значення має визначення судами добросовісності/недобросовісності набувача майна.

Добросовісність є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). На необхідність оцінювати наявність або відсутність добросовісності зареєстрованого володільця нерухомого майна неодноразово звертала увагу Велика Палата Верховного Суду (пункт 51 постанови від 26 червня 2019 року у справі № 669/927/16-ц (провадження № 14-192цс19), пункт 46.1 постанови від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19)).

Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/ недобросовісності набувача, що має важливе значення як для застосування положень статей ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна, не можуть вважатися такими, що відповідають нормам справедливого судового розгляду згідно зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України.

Якщо спірне майно є об`єктом нерухомості, то для визначення добросовісності його набувача крім приписів ЦК України слід застосовувати спеціальну норму пункту 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відповідно до якої державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, добросовісна особа, яка придбаває нерухоме майно у власність або набуває інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність), що містяться у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Тому за відсутності в цьому реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень, особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень, набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень. Такі висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17 (провадження № 12-127гс19, пункти 37, 38), від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 (провадження № 14-436цс19, пункти 46.1, 46.2), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (провадження № 12-44гс20, пункти 7.15, 7.16).

Таким чином, в даному випадку відсутність у державних реєстрах відомостей про те, що на момент вчинення оспорюваних у цій справі правочинів вказане майно було спірним чи обтяженим на користь третіх осіб, не підтверджені вимоги позивача не можуть слугувати виправданням для припинення майнових прав подальших набувачів, і не є пропорційним та розумним в даних правовідносинах.

Обґрунтованих доводів, що відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 недобросовісно або фіктивно набули відповідних майнових прав у відношенні спірних об`єктів нерухомості із матеріалів справи не вбачається, а позивачем не підтверджено відповідними доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи виключно за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом.

Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Національні суди мають вибирати способи тлумачення, які включають акти законодавства, відповідну практику та наукові дослідження.

Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який вимагає, щоб судові рішення не викликали сумнівів.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, юридичних осіб та інтересів держави.

Відповідно до вимог ст. 263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Таким чином позов АТ «Таскомбанк» не підлягає задоволенню у повному обсязі.

За правилами ст.141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.

За приписами ч.ч 9, 10 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду.

На підставі наведеного та керуючись ст.10, 12, 89, 141, 158, 258-259, 263-265, 273, 353, 354 ЦПК України, суд-

У Х В А Л И В:

У задоволенні позову Акціонерного товариства «ТАСКОМБАНК» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чижова Наталія Анатоліївна, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Мангушева Ольга Степанівна, Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір Володимир Вікторович про визнання недійсними договорів, скасування державної реєстрації прав власності, - відмовити у повному обсязі.

Скасувати заходи забезпечення позову, які були застосовані на підставі ухвали Київського районного суду міста Харкова від 26 жовтня 2023 року по справі № 643/10392/23 у вигляді: - Накладення арешту на нерухоме майно, яке належить на праві власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ), а саме: квартиру АДРЕСА_1 , Загальна площа (кв.м): 43,5, (РНОНМ: 101); - Накладення арешту на нерухоме майно, яке належить на праві власності ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ), а саме: квартиру АДРЕСА_2 , Загальна площа (кв.м): 82,5, (РНОНМ: 1).

Застосовані ухвалою Київського районного суду міста Харкова від 26 жовтня 2023 року заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили даним рішенням суду.

Скасувати заходи забезпечення позову, які були застосовані на підставі ухвали Київського районного суду міста Харкова від 12 січня 2024 року по справі № 643/10392/23 у вигляді:

1. Заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно будь-яких органів (місцевого самоврядування, виконавчих комітетів, місцевих державних адміністрацій, акредитованих підприємств Міністерства юстиції України), приватним та державним нотаріусам та особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, які мають відповідні повноваження здійснювати дії щодо посвідчення договорів відчуження (в т. ч. продажу, дарування, поділу), а також договорів іпотеки відносно об`єкту нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_1 , Загальна площа (кв.м): 43,5, (РНОНМ: 101), що належить на праві власності ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

2. Заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно будь-яких органів (місцевого самоврядування, виконавчих комітетів, місцевих державних адміністрацій, акредитованих підприємств Міністерства юстиції України), приватним та державним нотаріусам та особам, уповноваженим на виконання функцій державних реєстраторів, які мають відповідні повноваження здійснювати дії щодо посвідчення договорів відчуження (в т. ч. продажу, дарування, поділу), а також договорів іпотеки відносно об`єкту нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_2 , Загальна площа (кв.м): 82,5, (РНОНМ: 1), що належить на праві власності ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_2 ).

Застосовані ухвалою Київського районного суду міста Харкова від 12 січня 2024 року заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили даним рішенням суду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Харківського апеляційного суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Позивач: Акціонерне товариство «ТАСКОМБАНК», , адреса: м.ЕКиїв, вул.С.Петолюри, 30;

Відповідачі:

ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 , адреса: АДРЕСА_10 ;

ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_11 ;

ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_12 ;

ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_13 ;

ОСОБА_6 , РНОКПП НОМЕР_7 , адреса: АДРЕСА_5 ;

ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса АДРЕСА_9 ;

Треті особи:

Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Чижова Наталія Анатоліївна, адреса: АДРЕСА_14 ;

Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Мангушева Ольга Степанівна, адреса: АДРЕСА_15 ;

Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Жовнір Володимир Вікторович, адреса: м.Харків, вул.Холодногорська, 7.

Повний текст рішення склдаено та підписано 07.02.2025.

Суддя С.А.Колесник