УХВАЛА

29 січня 2025 року

м. Київ

справа № 947/2230/21

провадження № 61-11384св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивач -ОСОБА_1 ,

відповідач ? ОСОБА_2 ,

особа, яка подала касаційну скаргу - ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу особи, яка не приймала участі у розгляді справи, - ОСОБА_3 , підписаною адвокатом Чернілевською Русланою Віталіївною, на постанову Одеського апеляційного суду від 25 травня 2023 року у складі колегії суддів: Сєвєрової Є. С., Вадовської Л. М., Цюри Т. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною власністю, поділ майна, зобов`язання повернути майно.

Позов мотивовано тим, що у 2007 році він познайомився з ОСОБА_2 та з травня 2008 року вони почали проживати разом однією сім`єю в належній йому на праві власності квартирі АДРЕСА_1 . ОСОБА_2 ніде не працювала, повністю перебувала на його утриманні. За період шлюбних відносин він виїжджав на роботу за кордон, отримував по 2 000,00 дол. США та пенсію. Усі заощадження він витрачав на ОСОБА_2 , вони купували нерухоме майно. Він видав ОСОБА_2 довіреність на вчинення всіх дій як його представника, а 13 червня 2017 року він склав заповіт на ім`я ОСОБА_2 . За час спільного проживання з відповідачкою він за власні кошти придбав на ім`я ОСОБА_2 в 2007 році за 10 000 доларів США квартиру АДРЕСА_2 , загальною площею 34,2 кв. м, а в 2017 році за 14 000 доларів США житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 , загальною площею 103,3 кв. м. Відповідач заволоділа його золотими прикрасами, а саме двома золотими ланцюжками вагою 10 г та каблучкою з діамантами вагою 5 г, вивезла з квартири предмети домашньої техніки, статуетки, дерев`яні маски.

ОСОБА_1 просив суд:

визнати факт його проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_2 протягом 2008-2020 років;

визнати сумісною власністю житловий будинок АДРЕСА_3 та квартиру АДРЕСА_2 ;

здійснити поділ вказаного майна та визнати за ним право власності на квартиру АДРЕСА_2 ;

зобов`язати ОСОБА_2 повернути належні особисто йому золоті прикраси, а саме два золоті ланцюжки вагою 10 г та каблучку з діамантами вагою 5 г.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 08 грудня 2021 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що під час розгляду справи судом не встановлено наявність сімейних відносин між сторонами в період придбання спірного майна, а також позивачем не надано доказів придбання спірного майна за його кошти. Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, проведення часу разом за місцем проживання позивача самі по собі не можуть свідчити про те, що між сторонами склалися та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю. Стороною позивача не надано доказів на підтвердження факту придбання спірного рухомого майна, його вартості, заволодіння ним відповідачем, а також наявності цього майна в натурі на час звернення до суду та розгляду справи.

Короткий зміст постанови апеляційного суду

Постановою Одеського апеляційного суду 25 травня 2023 року апеляційні скарги ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 08 грудня 2021 року в частині вимог про встановлення факту, визнання права власності та додаткове рішення цього суду від 20 грудня 2021 року скасовано. Позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з 2008 року до вересня 2020 року.

Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 , а також житловий будинок АДРЕСА_3 , загальною площею 103,3 кв. м, житловою площею 62,7 кв. м, розташований на земельній ділянці площею 0,15 га.

Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на 1/2 частки за кожним на квартиру АДРЕСА_2 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивоване тим, що відповідач не заперечувала факт її знайомства з позивачем у 2008 році, не спростувала пояснень свідків, які підтвердили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 сприймалися ними як сім`я з 2008 року та впродовж понад 13 років, після придбання відповідачем будинку ОСОБА_1 здійснював в ньому ремонт. До 2017 року позивач працював, отримував стабільних дохід, відповідач з 2016 року здійснювала виїзди до Польщі на роботу. При цьому суд врахував спільні фотографії сторін у різний час та у різних місцях, а також факт складення позивачем на ім`я відповідача заповіту та довіреності на право розпорядження його коштами, що є ознакою розпорядження майном та свідчать про наявність між сторонами тривалих довірливих відносин, взаємних прав та обов`язків. Отже, в сукупності з наявними у справі доказами апеляційний суд дійшов висновку про те, що позивачем доведено факт його спільного проживання разом з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 2008 року по вересень 2020 року.

Оскільки наявними у справі належними, допустимими та достовірними доказами підтверджується та обставина, що сторони, які проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, спільно набули у власність квартиру АДРЕСА_2 та житловий будинок АДРЕСА_3 , то вказані об`єкти нерухомого майна належать їм на праві спільної сумісної власності із рівністю часток у праві власності на них.

Позивач просив визнати за ним право власності лише на квартиру, однак не довів, що квартира була придбана за його власні кошти, тому суд дійшов висновку про визнання за кожним із сторін права власності на 1/2 частину квартири. Оскільки спірний будинок на час вирішення спору належить третім особам, то в задоволенні решти вимог ОСОБА_1 необхідно відмовити.

З огляду на те, що рішення Малиновського районного суду міста Одеси від 08 грудня 2021 року в частині вимог про встановлення факту, визнання права власності підлягає скасуванню, то наявні підстави для скасування також додаткового рішення цього суду від 20 грудня 2021 року.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2024 року касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Дідорчук І. І. залишено без задоволення. Постанову Одеського апеляційного суду від 25 травня 2023 року залишено без змін.

Аргументи учасників справи

У серпні 2023 року особа, яка не приймала участь у справі, - ОСОБА_3 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просила оскаржену постанову апеляційного суду скасувати в частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період з 2008 року по вересень 2020 року та в частині визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 житлового будинку АДРЕСА_3 скасувати та в цій частині залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що житловий будинок АДРЕСА_3 на момент ухвалення рішення судом апеляційної інстанції вже належав їй на праві приватної власності, про що суду було відомо та про що власне зазначено у постанові апеляційного суду. Отже, очевидним є те, що суд вирішив питання щодо її прав, свобод та інтересів. Так, житловий будинок вибув з власності відповідача на підставі відплатного договору, укладеного 11 січня 2022 року. Крім житлового будинку, вона придбала у власність і земельну ділянку, на якій він розташований. Земельна ділянка взагалі предметом судового спору не була.

Апеляційний суд порушив вимоги статті 55 ЦПК України, оскільки за обставин зміни сторони у правовідносинах, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони на будь-якій стадії судового процесу.

Вона є добросовісним набувачем, а тому визнання спірного житлового будинку спільною сумісною власністю порушує її права на реалізацію своїх прав як власника придбаного майна та покладає на неї як на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Оскільки вона набула право власності на житловий будинок на встановлених законодавством підставах через укладення нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу, то саме вона є законним власником вказаного нерухомого майна, відтак режим спільної сумісної власності позивача та відповідача на вказаний об`єкт нерухомості не поширюється.

Оскаржена постанова апеляційного суду в частині встановлення факту спільного проживання ОСОБА_1 однією сім`єю з ОСОБА_2 у період з 2008 року по вересень 2020 року є таким, що суперечить висновку Великої Палати Верховного Суду, що викладений у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц. Так, вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а є лише підставою для вирішення такої справи.

04 листопада 2024 року ОСОБА_2 через свого адвоката Дідорчук І. І. подала відзив на касаційну скаргу, у якому просила касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково, постанову Одеського апеляційного суду від 25 травня 2023 року скасувати, а рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2021 року та додаткове рішення цього суду від 20 грудня 2021 року залишити без змін.

Відзив мотивовано тим, що більшість часу сторони у справі знаходились поза межами України, що також доводить факт того, що сторони проживали окремо, не мали сімейних стосунків та не вели спільний побут. Докази у справі підтверджують, що вона весь час працювала, отримувала дохід та ніколи не знаходилась на утриманні позивача. Сам же позивач не довів розміру свого прибутку, як і факт її утримання. Спірні об`єкти нерухомості вона придбала за власні кошти, будь-якої участі позивач у придбанні спірного майна не приймав. Судом апеляційної інстанції ухвалено рішення про скасування законного рішення суду першої інстанції на підставі суперечливих показань свідків, свідка, який є родичем позивача та свідків, пояснення яких надані в простій письмовій формі, які не повідомленні про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві свідчення та з яких не можливо встановити ким вони взагалі написані. Спільні фотографії не підтверджують факт спільного проживання сторін, ведення спільного побуду, наявність спільних взаємних прав та обов`язків, це неодноразово підтверджувалось і Верховним Судом. У матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази про здійснення позивачем ремонтних робіт в її будинку, що свідчить про ігнорування позивачем та судом апеляційної інстанції норм ЦПК України щодо обов`язку доказування. Приватна переписка не є належним та допустимим доказом у справі, оскільки не можливо встановити як вона отримана та не можливо встановити, що зазначена в ній інформація доводить факт проживання сторін однією сім`єю. Суд апеляційної інстанції вийшов за межі наданих йому повноважень, оскільки позивач стверджував, що він претендує лише на частину об`єктів спільної власності, а саме: квартиру за адресою: АДРЕСА_4 , проте суд апеляційної інстанції вказав, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 , належать сторонам у справі на праві спільної сумісної власності із рівністю часток у праві власності на них. Натомість зазначив, що не може вирішити питання в частині поділу житлового будинку лише у зв`язку з тим, що на час вирішення спору він належить третім особам.

29 січня 2025 року ОСОБА_1 через свого адвоката Каразейську Є. Д. подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу, у якому просив у задоволенні касаційної скарги відмовити.

Відзив мотивовано тим, що ОСОБА_3 не може посягати на правовідносини, які її не стосуються, а саме щодо встановлення факту проживання однією сім`єю між іншими особами та розподілу спільно набутого майна. Сам предмет спору не вливає на останню безпосередньо. Вважає, що договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та договір купівлі-продажу земельної ділянки, спрямовані на перехід права власності на нерухоме майно з метою приховання майна від виконання в майбутньому рішення суду. Такий висновок був зроблений з огляду на те, що цей договір був укладений у період надання строку для апеляційного оскарження рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 08 грудня 2021 року, яким відмовлено у задоволенні його позову. Та обставина, що правочин із третьою особою, за яким ОСОБА_2 відчужила майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Рух справи, межі та підстави касаційного перегляду

Ухвалою Верховного Суду від 19 вересня 2024 року поновлено особі, яка не приймала участі у розгляді справи ОСОБА_3 , строк на касаційне оскарження. Відкрито касаційне провадження у справі.

В ухвалі зазначено, щонаведені у касаційній скарзі доводи містять підставу, передбачені пунктами 1, 4, частини другої статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження (суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 02 листопада 2021 року у справі № 925/1351/19, від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц, суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі - пункт 8 частини першої статті 411 ЦПК України).

Ухвалою Верховного Суду від 09 грудня 2024 року справу призначено до судового розгляду.

Ухвалою Верховного Суду від 29 січня 2025 року справу продовжено ОСОБА_1 строк для подання відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_3 на постанову Одеського апеляційного суду від 25 травня 2023 року.

Позиція Верховного Суду

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (стаття 17 ЦПК України).

Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси (стаття 18 ЦПК України).

Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції (пункт 1 частини першої статті 389 ЦПК України).

Аналіз частини першої статті 389 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на касаційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

У частині четвертій статті 389 ЦПК України визначено, що особа, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, має право подати касаційну скаргу на судове рішення лише після його перегляду в апеляційному порядку за її апеляційною скаргою, крім випадку, коли судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи було ухвалено безпосередньо судом апеляційної інстанції. Після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою особи, яка не брала участі у справі, але суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, така особа користується процесуальними правами і несе процесуальні обов`язки учасника справи.

Тлумачення частини першої та четвертої статті 389 ЦПК України дає підстави для висновку про те, що касаційна скарга може бути подана особою, яка не брала участі у справі, якщо суд вирішив питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки лише після розгляду апеляційною інстанцією її апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, за виключенням випадку, коли судове рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи було ухвалено безпосередньо судом апеляційної інстанції. Тобто ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на касаційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи - учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але рішення суду апеляційної інстанції безпосередньо стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

Отже особи, які не брали участі у справі, мають право оскаржити в касаційному порядку лише ті судові рішення, які встановлюють, змінюють або припиняють права й обов`язки цих осіб. Особа, яка не брала участі у розгляді справи та звертається з касаційною скаргою, повинна довести, що оскаржене судове рішення прийнято про її права, інтереси та (або) обов`язки, і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 396 ЦПК України суд касаційної інстанції закриває касаційне провадження, якщо після відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом першої чи апеляційної інстанції питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

В ухвалі Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 504/2457/15-ц (провадження № 14-726цс19) зазначено, що:

«необхідною умовою для набуття особою, яка не брала у часті у справі, права касаційного оскарження судового рішення є вирішення цим судовим актом питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків. Тому Велика Палата Верховного Суду вважає, що саме по собі набуття особою, яка не брала участі у справі, права власності на майно щодо якого виник спір, зокрема після ухвалення судом першої інстанції рішення, не обов`язково свідчить про те, що судовим рішенням вирішено питання щодо її прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків. Натомість питання про те, чи вирішено судовим рішенням питання щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків особи, яка не брала участі у справі, має вирішуватись виходячи з конкретних обставин справи та з урахуванням змісту судового рішення.

Велика Палата Верховного Суду вважає, що судове рішення про задоволення позову стосується особи щодо якої ухвалено це рішення і не визначає права чи обов`язки інших осіб. Велика Палата Верховного Суду звертала увагу, що однією з підстав державної реєстрації права власності на нерухоме майно є рішення суду, яке набрало законної сили, щодо права власності на це майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, є таким рішенням і передбачає внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Такий висновок наведений, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18). Водночас такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою (пункт 98 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18). […] Тому судове рішення про задоволення позову в цій справі не вирішує питання про права та обов`язки особи - ОСОБА_2».

Упостанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 лютого 2021 року у справі № 351/592/18 вказано, що «судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах. Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Конвенції положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків.».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 12 березня 2020 року у справі №160/4130/19 вказано, що «судове рішення, оскаржуване не залученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є скаржник, або міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/18705/17 вказано, що «на відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності таких критеріїв: вирішення судом питання про її право, інтерес, обов`язок, причому такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним».

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього (частини перша, друга та третя статті 367 ЦПК України).

Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15-ц (провадження № 14-242цс18), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 04 листопада 2024 року у справі № 756/3328/20 (провадження № 61-14576сво23).

Колегія суддів зазначає про те, що така обставина, як відсутність існування доказів на момент прийняття рішення суду першої інстанції, взагалі виключає можливість прийняття судом апеляційної інстанції додаткових доказів у порядку статті 367 ЦПК України незалежно від причин неподання позивачем таких доказів. Навпаки, саме допущення такої можливості судом апеляційної інстанції матиме наслідком порушення вищенаведених норм процесуального права, а також принципу правової визначеності, ключовим елементом якого є однозначність та передбачуваність, що узгоджується із правовими висновками зробленими Верховним Судом у постановах від 11 вересня 2019 року у справі № 922/393/18, від 25 квітня 2018 року у справі № 911/3250/16, від 06 лютого 2019 року у справі № 916/3130/17, від 26 лютого 2019 року у справі № 913/632/17, від 06 березня 2019 року у справі № 916/4692/15.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що:

спір у справі виник між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 щодо встановлення факту їх проживання однією сім`ю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, його поділ та зобов`язання повернути майно. Крім іншого, ОСОБА_1 просив визнати сумісною власністю житловий будинок АДРЕСА_3 без вимоги щодо його поділу;

на час звернення до суду та розгляду справи судом першої інстанції вказаний житловий будинок належав на праві приватної власності ОСОБА_2 ;

рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено у повному обсязі;

апеляційний суд за наслідками перегляду рішення суду першої інстанції встановив, що сторони, які проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, спільно набули у власність квартиру АДРЕСА_2 та житловий будинок АДРЕСА_3 , тому вказані об`єкти нерухомого майна належать їм на праві спільної сумісної власності із рівністю часток у праві власності на них;

аналіз змісту постанови апеляційного суду від 25 травня 2023 року свідчить, що суд апеляційної інстанції перевіряв законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції, висновків щодо прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків ОСОБА_3 постанова апеляційного суду не містить, питань, що виходять за межі апеляційного перегляду, зокрема щодо законності та добросовісності подальших дій та правочину із зазначеним майном, апеляційний суд не вирішував;

ОСОБА_3 обґрунтовує порушення своїх прав внаслідок прийняття 25 травня 2023 року апеляційним судом оскарженої постанови тим, що вона набула право власності на вказане майно на житловий будинок АДРЕСА_3 на підставі укладеного з відповідачем договору купівлі-продажу - 11 січня 2022 року, тобто після розгляду справи судом першої інстанції;

касаційний суд зауважує, що за змістом оскарженої постанови апеляційний суд в задоволенні інших вимог ОСОБА_1 (про поділ житлового будинку) відмовив.

За таких обставин відсутні підстави для висновку, що безпосередньо судом апеляційної інстанціїбуло ухвалено рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_3 .

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

З урахуванням того, що оскарженою постановою апеляційного суду не вирішувалось питання про права та обов`язки ОСОБА_3 , касаційне провадження за її касаційною скаргою підлягає закриттю.

Керуючись статтями 260, 396 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_3 на постанову Одеського апеляційного суду від 25 травня 2023 року у справі № 947/2230/21 закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко