Дата документу 05.02.2025 Справа № 333/3344/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 333/3344/24
Провадження №22-ц/807/167/25
Головуючий в 1-й інстанції Жукова О.Є.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2025 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого, судді-доповідачаКухаря С.В.
суддів:Онищенка Е.А., Трофимової Д.А.,
секретарКниш С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Трифонова Андрія Володимировича на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 жовтня 2024 року, ухвалене у м. Запоріжжі (повний текст рішення складений 14 жовтня 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , третя особа: орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району, про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Комунарського районного суду м. Запоріжжя із позовом до ОСОБА_1 , третя особа: районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки та піклування, відповідно до якого просив суд: позбавити ОСОБА_1 батьківських прав відносно неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , щомісячно у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня подання цього позову до суду і до досягнення дітьми повноліття. Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтував тим, що з відповідачем перебував у шлюбі. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В 2020 році він припинив з ОСОБА_1 шлюбні стосунки, у зв`язку з тим, що відповідачка залишила дітей та почала проживати з іншим чоловіком. З вересня 2020 року ОСОБА_1 вихованням дітей не займається, не турбується про них. Оскільки відповідачка більше двох років не спілкується з дітьми, не надає матеріальну допомогу на їх утримання, фактично за власною ініціативою відмовилася від виконання батьківських обов`язків, звернувся до суду з вказаним позовом.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 жовтня 2024 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , третя особа орган опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Трифонова Андрія Володимировича подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення вимог позову у повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що судом першої інстанції не вірно встановлено дату з якої сторони у справі почали жити окремо, позивач наполягає, що початок цього періоду 24.04.2019 року. Також судом викривлені покази неповнолітнього ОСОБА_4 з приводу того, як часто останній та його сестра спілкуються з матір`ю. Також безпідставно не була вислухана в судовому засіданні думка другої дитини ОСОБА_2 . Необґрунтовано не взято до уваги докази, які беззаперечно вказують на наявність підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав. Вимога щодо стягнення аліментів з відповідачки не є похідною від вимоги щодо позбавлення батьківських прав і повинна бути розглянута.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Судом першої інстанції встановлено, що батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_1 і ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження дітей.

Згідно рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 05 грудня 2019 року шлюб між сторонами по даній справі було розірвано.

Згідно розпорядження голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району від 30.04.2020 року №229р місце проживання дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , визначено разом з батьком ОСОБА_1 .

Згідно з довідкою Запорізької гімназії № 107 від 12.03.2024р. № 01-30/218, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , навчається у 11 класі. Зі слів класного керівника, мати дитини ОСОБА_1 не цікавиться рівнем навчальних досягнень доньки, її поведінкою, не відвідує батьківські збори та не бере участі в організації шкільних навчально-виховних заходів.

Згідно з довідкою Запорізького приватного навчально-виховного комплексу І-ІІІ ступенів «Реал» Запорізької області від 13.03.2024р. № 23, мати ОСОБА_1 контакту із школою не підтримує, успішністю сина ОСОБА_3 не цікавиться, з вчителями не спілкується, батьківські збори не відвідує. Дитину до школи приводить і забирає батько, на виклики до школи приходить теж тільки батько.

За інформацією «ЦПМСД №6» від 18.03.2024р. № 01-15/64, діти регулярно проходять огляди. Дітьми опікується батько. На прийомах у лікаря та при відвідуванні вдома, діти завжди з батьком. Мати станом здоров`я дітей у лікаря не цікавилась, до амбулаторії з дітьми не приходила.

Відповідно до висновку за №1131/01-37/19.02 від 11.09.2024 року, підписаного заступником голови Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району С.Дмитренко, на яку покладено повноваження органу опіки та піклування, вказана адміністрація вважає за доцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відносно малолітнього ОСОБА_3 , 2013 року народження, та неповнолітньої ОСОБА_2 , 2007 року народження.

У зазначеному висновку також встановлено, що за інформацією Запорізького міського центру соціальних служб під час бесіди з дітьми було з`ясовано, що матір дітей імовірно проживає на тимчасово окупованій території. З дітьми спілкується дуже рідко, участі у вихованні не приймає, матеріально не допомагає. Потреби дітей забезпечує батько, який також вирішує медичні питання та інше. Діти займаються в розвиваючих гуртках, приймають участь у змаганнях. Мають можливість зв`язуватися з матір`ю електронними засобами зв`язку.

Оцінюючи докази у справі, суд першої інстанції не погодився з висновком за №1131/01-37/19.02 від 11.09.2024 року, підписаного заступником голови Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району С.Дмитренко про доцільність позбавлення ОСОБА_1 батьківських прав, виходячи з наступного.

Зокрема, у висновку не зазначено докази того, що відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, також, що комісія не спілкувалася з відповідачкою, а свій висновок зробила виходячи з обставин того, що діти ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживають з батьком, який турбується про стан здоров`я, дітей, цікавиться їх навчанням , а отже обставин, які вказували б на наявність підстав для застосування стосовно відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав, немає.

В судовому засіданні відповідно до вимог ст. 171 СК України була вислухана думка малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який зазначив, що його матір наразі перебуває на тимчасово окупованій території. В неї інша родина та вона народила дитину. Вказав на те, що матір його любить, кожного для він з нею спілкується в месенджері Telegram. Вважає, що вони не бачаться саме через те, що мати знаходиться на тимчасово окупованій території та в неї маленька дитина. Йому також відомо, що матір постійно спілкується з його сестрою.

Суд був позбавлений можливості вислухати думку неповнолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки позивач зазначив, що донька є студенткою, навчається в іншому місті і він не може забезпечити її прибуття до судового засідання.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять негативні характеристики, докази винної поведінки відповідачки та умисного ухилення її від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей. Сам факт проживання матері окремо від дітей, невідвідування відповідачкою закладів освіти та лікарів - не є достатньою підставою для висновку про доцільність позбавлення особи батьківських прав з огляду на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом для впливу на особу, яка не виконує батьківських обов`язків. Беззаперечних доказів щодо наявності в діях відповідача винної поведінки у формі самоусунення від виконання належним чином своїх батьківських обов`язків матеріали справи не містять. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в частині позбавлення відповідача батьківських прав, похідна вимога про стягнення з ОСОБА_1 аліментів, заявлена на підставі ч. 2, ч. 3 ст. 166 СК України, задоволенню не підлягає

З вказаними висновками суду першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду погоджується частково, виходячи з наступного.

Статтею 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Принципом 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальності своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Європейський суд з прав людини зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року).

Згідно зі ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц зроблено висновок по застосуванню пункту 2 частини першої статті 164 СК України і вказано, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Встановивши, що позивачем не надано належних і допустимих доказів невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків без поважних причин, не встановлено винної поведінки останньої щодо ухилення від виховання дітей і свідомого нехтування нею своїми обов`язками, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для позбавлення відповідачки батьківських прав.

Як встановлено з матеріалів справи, відповідачка перебуває на тимчасово окупованій території, зокрема про це вказано у висновку за №1131/01-37/19.02 від 11.09.2024 року органу опіки та піклування. На думку колегій суддів апеляційного суду, вказані обставини не можуть бути підставою для обмеження виконання батьками, а в даному випадку матір`ю своїх батьківських обов`язків щодо виховання дітей, між тим такі обставини дійсно впливають на можливість їх реалізації, що вказує на відсутність винної поведінки з боку відповідачки і відсутність підстав для позбавлення її батьківських прав, зважуючи також на те, що відповідачка прагне до спілкування з дітьми в обставинах, що склалися.

Що стосується вимог позову про стягнення аліментів, то не дивлячись на те, що такі вимоги заявлені на підставі ч. 2, ч. 3 ст. 166 СК України, їх не можна визнати похідними від основної вимоги щодо позбавлення батьківських прав, зважуючи на те, що діти проживають з позивачем, відповідачка не надає матеріальної допомоги на утримання дітей, позивач має право на стягнення аліментів в судовому порядку.

Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Частиною 3 ст.181 СК України, встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів, суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого та рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Згідно зі ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Враховуючи вказані вимоги законодавства та встановлені в судовому засіданні обставини справи, а саме, що неповнолітні діти - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані та проживають за адресою реєстрації батька АДРЕСА_1 ; місце проживання дітей визначено з батьком також відповідно до розпорядження голови районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району №229р від 30.04.2020 року; мати дітей відповідачка у справі ОСОБА_1 , проживає окремо від родини, доказів надання матеріальної допомоги дітям в добровільному порядку зі свого боку не надала, а з боку позивача у справі наявність матеріальної допомоги заперечується; відповідачка є працездатною, доказів неможливості надання матеріального забезпечення з боку матері не встановлено, тому вимоги позову щодо стягнення аліментів на утримання дітей щомісяця у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня подання позову до досягнення найстаршою дитиною повноліття підлягають задоволенню.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Трифонова Андрія Володимировича задовольнити частково.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 жовтня 2024 року у цій справі в частині відмови у задоволенні вимог позову про стягнення аліментів скасувати. Прийняти в цій частині нову постанову наступного змісту.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_1 , третя особа орган опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району про стягнення аліментів задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , аліменти на утримання дітей ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 щомісячно у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку починаючи з 09 квітня 2024 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

В решті заочне рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 14 жовтня 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повна постанова складена 6 лютого 2025 року.

Головуючий, суддя-доповідач С. В. Кухар

судді: Е. А. Онищенко

Д.А. Трофимова