ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1266/25 Справа № 209/3635/23 Суддя у 1-й інстанції - Шендрик К. Л. Доповідач - Макаров М. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого судді Макарова М.О.

суддів Єлізаренко І.А., Свистунової О.В.

при секретарі Паромовій О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 вересня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення та встановлення житлового сервітуту, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_1 про вселення та встановлення житлового сервітуту.

Позовні вимоги ОСОБА_2 мотивовані тим, що у зареєстрованому шлюбі з відповідачем вона перебуває з 23 червня 2007 року.

Шлюб між ними був зареєстрований після шести років спільного проживання у цивільному шлюбі, для кожного з них шлюб був повторний.

Спільних дітей від шлюбу вони не мають, у кожного з них є дорослі діти від попередніх шлюбів.

З моменту фактичного створення сім`ї, тобто з 2001 року, вони з відповідачем стали проживати в будинку АДРЕСА_1 , який він побудував на виділеній під забудову земельній ділянці, площею 700 кв.м.

Позивачка зазначає, що в будинку за спільні кошти та спільною працею вони проводили оздоблювальні роботи, провели газ і у 2005 році будинок був прийнятий в експлуатацію, відповідачу було видано Свідоцтво про право власності НОМЕР_1 від 15 грудня 2005 року.

В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності було зареєстровано на ім`я відповідача 15 грудня 2005 року.

Позивачка вказує, що більше ніж двадцять років вона проживає в будинку, він є її постійним та єдиним місцем проживання, з 21 вересня 2018 року вона зареєстрована за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, у 2023 році відносини між ними погіршились і, в черговий раз безпідставно принижуючи її, створивши конфлікт і застосувавши до неї фізичну силу, відповідач 07 травня 2023 року вигнав її з дому, забравши ключі і погрожуючи при цьому фізичною розправою у разі повернення.

Позивачка викликала поліцію, але бесіда з відповідачем не дала позитивного результату, до будинку він її так і не впустив.

07 червня 2023 року позивачка звернулась до ВП № 1 із заявою про усунення їй перешкоди у проживанні в будинку та користування ним.

Але у відповіді на її звернення від 12 червня 2023 року отримала рекомендацію про звернення до суду, бо цивільно-правові відносини не є компетенцією поліції.

Враховуючи викладене, позивачка просила вселити її, як члена сім`ї власника будинку ОСОБА_1 у житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та встановити житловий сервітут, виділивши їй в особисте користування ізольовану кімнату, площею 18,0 кв.м, у житловому будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 вересня 2024 року позовні вимоги задоволені частково, а саме, вселено ОСОБА_2 у житловий будинок АДРЕСА_1 . В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просив рішення скасувати в частині задоволених позовних вимог та в цій частині ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позивачка не надала суду акт про проживання без реєстрації в будинку, починаючи з 2001 року. Апелянт вказує, що позивачка дійсно була зареєстрована за спірною адресою з 21 вересня 2023 року, однак в 2023 році була знята з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Апелянт стверджує, що вселення позивачки до будинку порушує його права як власника.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Так, матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що сторони знаходились у зареєстрованому шлюбі з 23 червня 2007 року по 01 вересня 2023 року.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 01 вересня 2023 року у справі № 209/3231/23 шлюб між сторонами розірваний.

Встановлено, що відповідачу на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 72,4 кв.м, з житловою площею 50,1 кв.м та допоміжною площею 22,3 кв.м, який був прийнятий в експлуатацію 16 листопада 2005 року, та який складається з: 1- коридор площею 6,1 кв.м, 2 кухня площею 8,0 кв.м, 3 - кімната площею 9,6 кв.м, 4 кімната площею 17,9 кв.м, 5- кімната площею 10,9 кв.м, 6 кімната площею 11,7 кв.м, 7- санвузол площею 4,4 кв.м, І тамбур площею 3,8 кв.м.

Ці обставини підтверджуються інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 335708149 від 14 червня 2023 року, листом КП «Кам`янське БТІ» ДОР за вих. № 1/986 від 23 червня 2023 року, копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно, актом прийому домоволодіння в експлуатацію, затвердженим рішенням виконавчого комітету Дніпровської районної ради 16 листопада 2005 року № 258, копією технічного паспорту, витягом з рішення виконавчого комітету Дніпровської районної ради № 258 від 16 листопада 2005 року, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9288295 від 15 грудня 2005 року.

Встановлено та не заперечується сторонами, що позивачка з 21 вересня 2018 року та на час звернення до суду з позовом була зареєстрована у жилому будинку за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою про склад задекларованих/зареєстрованих осіб № 24/2838 від 09 червня 2023 року та копією домової книги.

В подальшому позивачка за заявою відповідача знята з реєстрації у будинку за адресою: АДРЕСА_2 , як пояснив відповідач та визнала позивачка.

Судом встановлено, що у власності позивачки відсутнє будь-яке нерухоме майно, тобто відсутнє постійне місце проживання у іншому жилому приміщенні.

Відповідно до довідки за матеріалом ЄО № 6660 від 10 червня 2023 року, позивачка зверталася до відділу поліції із заявою з приводу того, що відповідач забрав у неї ключі від спільного помешкання та не пускає додому і не віддає особисті речі.

Задовольняючи позовні вимоги в частині вселення ОСОБА_2 до спірного будинку, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка вселилася та проживала у житловому будинку за згодою відповідача, як власника будинку, що було підтверджено сторонами у судовому засіданні, тобто було дотримано встановлений законом порядок при її вселенні. Позивачка була зареєстрована у спірному житловому будинку, це приміщення було її постійним місцем проживання, сторони, як подружжя, вели спільне господарство на протязі тривалого часу їх спільного проживання, однак через перешкоди, які чинив їй у цьому відповідач, вона залишила зареєстроване місце проживання не добровільно, у спірному приміщенні залишились її особисті речі. Враховуючи викладене, а також те, що у позивачки відсутнє постійне місце проживання у іншому жилому приміщенні, суд вважав, що позовна вимога про вселення підлягає задоволенню.

Колегія суддів погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Частиною першою ст. 43 Конституції України визначено, що кожен має право на житло.

Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 64 ЖК України, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Статтею 65 ЖК України передбачено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

За змістом статті 65 ЖК України за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому житловому приміщенні.

Встановивши, що позивачка вселилася та проживала у житловому будинку за згодою відповідача, як власника будинку, та була зареєстрована за спірною адресою, цей будинок був її постійним місцем проживання, однак через перешкоди, які чинив їй у цьому відповідач вона вимушено залишила зареєстроване місце проживання, де залишились її особисті речі, врахувавши, що у позивачки відсутнє постійне місце проживання у іншому жилому приміщенні, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про вселення ОСОБА_2 до спірного будинку.

При цьому, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про безпідставність доводів відповідача та його представника про те, що шлюб між сторонами розірвано, сторони перестали бути членами сім`ї і на підставі цього позивачка втратила право користування спірним житловим будинком, оскільки, з урахуванням приписів ч. 3 ст. 64 ЖК України, позивачка має право продовжувати проживати у спірному житловому будинку, як колишній член сім`ї власника.

Доводи апелянта в скарзі про те, що позивачка не надала суду акт про проживання без реєстрації в будинку, починаючи з 2001 року, а також те, що вселення позивачки до будинку порушує його права як власника, колегія суддів вважає такими, що не впливають на законність рішення в його оскаржуваній частині, так як припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням.

Відповідно до частини четвертої статті 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом.

Ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій (стаття 9 ЖК України).

Велика Палата Верховного Суду у постановах від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що позбавлення особи права користування житлом можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Суд першої інстанції чітко вказав підстави для задоволення позову в частині вселення позивачки до будинку, які відповідають нормам чинного законодавства та з якими погоджується колегія суддів.

Інші доводи апелянта колегією суддів перевірені та визнані такими, що не впливають на законність оскаржуваного рішення суду.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Рішення в оскаржуваній частині, як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Законність рішення в частині відмови у задоволенні позову колегією суддів не перевіряється, так як рішення в цій частині не є предметом апеляційного оскарження.

В зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до ст. 141 ЦПК України, сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 18 вересня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді І.А. Єлізаренко

О.В. Свистунова