ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

05 лютого 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 740/2248/22

Головуючий у першій інстанції Олійник В. П.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/111/25

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.,

суддів: Мамонової О.Є., Онищенко О.І.,

із секретарем Піцан В.М.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі Військова частина НОМЕР_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12 вересня 2024 року (місце ухвалення м. Ніжин, дата складення повного тексту судового рішення 16.09.2024) у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання незаконним та скасування пункту наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання незаконним та скасування пункту наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обґрунтування посилався на те, він працював у Військовій частині НОМЕР_1 на посаді пожежного пожежної команди.

Вказує, що відповідно до наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 31.07.2018 №149 з 01.08.2018 його переведено з посади пожежного пожежної команди на посаду пожежного пожежної обслуги за його згодою до заміщення цієї посади військовослужбовцем, з посадовим окладом 2079 грн, проте пунктом 2.1 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 12.01.2022 № 6 його увільнено з посади пожежного пожежної обслуги з 12.01.2022 у зв`язку з укладенням контракту на проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу зі збереженням роботи, займаної посади і середньої заробітної плати.

За доводами позову, у червні 2022 року позивач виявив, що йому не надходить заробітна плата, у зв`язку з чим він звернувся з відповідним зверненням до відповідача і згідно листа за підписом командира військової частни НОМЕР_1 , який він отримав 25.06.2022, йому стало відомо про своє звільнення 24.02.2022 відповідно до пункту 9.1 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 24.02.2022 № 37 на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку трудового договору, оскільки його було призначено на посаду військовослужбовця відповідно до наказу Міністра оборони України від 29.05.2017 № 292 «Про заміщення в мирний час окремих військових посад у Збройних Силах України цивільними особами», тоді як указом Президента України «Про введення військового стану в Україні» від 24.02.2022 №64/2022 з 24.02.2022 в Україні введено військовий стан.

Як вказує позивач, він працював за строковим трудовим договором та уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України під час дії особливого періоду та продовжує службу під час дії військового стану, а тому вважає, що його звільнення у зв`язку із закінченням строку трудового договору на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України є незаконним.

Посилаючись на положення ч. 3 ст. 119 КЗпП України, ОСОБА_1 з урахуванням збільшених позовних вимог (а.с. 116-117) просив:

визнати незаконним та скасувати п.9.1 наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 24.02.2022 № 37 про звільнення його з посади пожежного пожежної обслуги відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку трудового договору;

поновити його на посаді пожежного пожежної обслуги Військової частини НОМЕР_1 з 24.02.2022 та допустити до негайного виконання рішення в цій частині;

стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на його користь середній заробіток за період з 24.02.2022 по 18.07.2022 та з 24.02.2023 по 11.09.2024 у розмірі 222508,44 грн та за кожний наступний день нараховувати по 439,74 грн до дня поновлення на посаді пожежного пожежної облуги Військової частини НОМЕР_1 .

Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду від 09.06.2023, залишеною без змін постановою Чернігівського апеляційного суду від 28.09.2023, провадження у даній справі закрито із роз`ясненням позивачу права звернення до суду за правилами адміністративного судочинства.

Постановою Верховного Суду від 25.04.2024 ухвалу Ніжинського міськрайонного суду від 09.06.2023 та постанову Чернігівського апеляційного суду від 28.09.2023 скасовано, справу передано до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 12.09.2024 позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано незаконним та скасовано п.9.1. наказу командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) за №37 від 24.02.2022 про звільнення ОСОБА_1 з посади пожежного пожежної обслуги відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді пожежного пожежної обслуги Військової частини НОМЕР_1 з 24.02.2022.

Стягнуто із Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 40467 грн 43 коп середнього заробітку за час вимушеного прогулу (без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів). У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Рішення про поновлення на роботі підлягає негайному виконанню. Допущено негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу за один місяць у розмірі 9000 грн.

Повернуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 сплачений ним 20.07.2022 відповідно до платежу за № судовий збір у розмірі 992 грн 40 коп.

Стягнуто із Військової частини НОМЕР_1 у дохід держави 1984 грн 80 коп. судового збору.

Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що оскільки позивач був включений до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 12.01.2022 на підставі укладеного контракту, а виключений зі списків 23.02.2023, тобто з 12.01.2022 на позивача поширюються гарантії, передбачені ч. 3 ст. 119 КЗпП України, за якими до закінчення воєнного стану або до дня закінчення проходження позивачем військової служби за ним зберігається місце роботи та посада пожежного пожежної обслуги військової частини НОМЕР_1 . Тому, враховуючи відсутність доказів на підтвердження призначення позивача на посаду, з якої звільнено та з урахуванням п.1 розділу ІІІ Порядку заміщення в мирний час окремих військових посад у Збройних Силах України цивільними особами (на умовах строкового трудового договору), суд дійшов висновку, що п.9.1. наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) за №37 від 24.02.2022 про звільнення позивача ОСОБА_1 з посади пожежного пожежної обслуги відповідно до п.2 ст.36 КЗпП України не ґрунтується на положеннях закону та є незаконним, у звязку з чим вказаний пункт наказу є незаконним і підлягає скасуванню.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995, та положень ст. 235 КЗпП України. За висновком суду, середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню за період з 24.02.2022 по 18.07.2022 з урахуванням внесених змін до ч. 3 ст. 199 КЗпП України, які набрали чинності 19.07.2022, а вимоги про стягнення середнього заробітку за період з 24.02.2023 по 11.09.2024 та за кожний наступний день по 439,74 грн до дня поновлення на посаді, задоволенню не підлягають, оскільки відсутні для цього підстави.

Не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, командир Військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення Ніжинського міськрайонного суду від 12.09.2024 і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

За доводами апеляційної скарги, рішення суду першої є незаконним і необґрунтованим, оскільки позовні вимоги не відповідають фактичним обставинам справи та не можуть бути підставою длоя визнання протиправними дій Військової частини НОМЕР_1 .

В обґрунтування доводів скарги, заявник посилається на те, що позивач свідомо погодився перевестися на посаду пожежного пожежної осблуги, яка по штату військової частини НОМЕР_1 є військовою посадою і заміщення якої допускається цивільними особами лише у мирний час, що передбачено Порядком № 292, також ст. 6 ЗУ «Про військовий обов`язок і військову службу» визначено, що порядок заміщення цивільними особами військових посад встановлюється лише Міністерством оборони України.

Тому зазначає, що оскільки 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан, дія Порядку № 292 не може застосовуватися, оскільки заміщення військових посад цивільними особами можливе, лише у мирний час, а з 24.02.2022 у зв`язку з введенням воєнного стану в Україні військова частина НОМЕР_1 перейшла на штат воєнного часу, тому всі особи, які тимчасово заміщували посади у мирний час, були звільненні та заміщені на військовослужбовців з метою якісного та своєчасного виконання завдань, які покладенні на ЗСУ відповідно до ст. 17 Конституції України

Також заявник вказує, що у випадку спору між позивачем та військовою частиною НОМЕР_1 переведення на військову посаду цивільної особи регламентовано нормами спеціального законодавства, яке діє лише для певної групи працівників, спеціальні норми конкретизують загальні, доповнюють їх, а в деяких випадках встановлюють вилучення із загальних норм.

Заявник не погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки позивача було звільнено, тому вимушеного прогулу в даного працівника не було. Також посилається, що положеннями статті 119 КЗпП визначено, що працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", а оскільки позивач згідно наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 12.01.2022 проходив службу у військовій частині НОМЕР_2 - виплата грошового забезпечення здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".

Крім того, за доводами скарги, 25.02.2022 на посаду пожежного пожежної обслуги згідно наказу командира від 25.02.2022 № 38 прийнято військовослужбовця та станом на 15.10.2024 на вищезазначеній посаді перебуває військовослужбовець, що підтверджується довідками з військової частини НОМЕР_1 від 15.10.2024 № 885/3317 та від 15.10.2024 № 885/3316, тому вважає, що військова частина НОМЕР_1 діяла відповідно до ст. 19 Конституції України.

За твердженнями заявника, позивачем був пропущений строк звернення до суду, встановлений положеннями ст. 233 КЗпП України, оскільки позивача було звільнено 24.02.2022 на підставі наказу командира Військової частини НОМЕР_1 № 37, про що його повідомлено в усному порядку, а письмово повідомити позивача не було можливим через повномасштабне вторгнення російської федерації на територію України та веденням інтенсивних бойових дій на території Чернігівської області, а також через те, що позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_2 . Тому вважає, що позивачу стало відомо про його звільнення у березні 2022 року, а до суду він звернувся в липні 2022 року, тобто з пропуском чотиримісячного строку і позивач міг дізнатись про порушення своїх прав, коли на розрахуноквий рахунок (картку) перестало надходити грошове забезпечення.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги Військової частини НОМЕР_1 , а рішення Ніжинського міськрайонного суду від 12.09.2024 залишити без змін. В обґрунтування посилається, що згідно п. 2.1. наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 12.01.2022 № 6 його було увільнено з посади пожежного пожежної обслуги з 12.01.2022 у зв`язку з укладенням контракту на проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу із збереженням роботи, займаної посади і середньої заробітної плати, проте у червні 2022 року він звернув увагу, що йому не надходить заробітна плата від Військової частини НОМЕР_1 . Вказує, що 06.06.2022 він звернувся з листом щодо виплати заробітної плати до військової частини НОМЕР_1 і з листа за підписом командира Військової частини НОМЕР_1 від 17.06.2022 (отримав 25.06.2022) йому стало відомо, що він був звільнений 24.02.2022 відповідно до пункту 9.1. наказу командира Військової частини НОМЕР_1 від 24.02.2022 № 37 на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв`язку з закінченням строку трудового договору, оскільки був призначений при прийомі на роботу на посаду на підставі наказу Міністра оборони України від 29.05.2017 № 292 «Про заміщення в мирний час окремих військових посад у Збройних Силах України цивільними особами», на яку під час воєнного стану призначається військовослужбовець. За доводами відзиву, 12.01.2022 між позивачем та Міністерством оборони України укладено контракт про проходження військової служби у Збройних силах України на посадах осіб офіцерського складу строком на 3 роки, тому наказом командира Військової частини НОМЕР_1 від 12.01.2022 його було увільнено від роботи у зв`язку з укладенням контракту на проходження військової служби у Збройних силах України на посадах осіб офіцерського складу із збереженням місця роботи, займаної посади і середньої заробітної плати. Посилається, що приписами ч. 3 ст. 119 КЗпП України та ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» передбачені гарантії у вигляді збереження місця роботи, посади та середнього заробітку, для працівників, що призвані на військову службу чи перебувають на ній за контрактом, тому вважає, що його звільнення у період проходження служби під час дії особливого періоду воєнного стану на підставі п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України є незаконним.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміні судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 31.07.2018 № 149 ОСОБА_1 , пожежного пожежної команди, переведено з 01.08.2018 на посаду пожежного пожежної обслуги, за його згодою, до заміщення цієї посади військовослужбовцем, з посадовим окладом 2079 грн (а.с. 17).

11.01.2022 між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу строком на 3 роки, який набрав чинності 12.01.2022 (а.с. 12-15).

Наказом командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 12.01.2022 № 4 капітана ОСОБА_1 , призначеного наказом командувача військ оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » від 06.01.2022 № 10 на посаду командира стрілецької роти військової частини НОМЕР_2 , з 12.01.2022 зараховано до списків особового складу на всі види забезпечення (а.с. 16).

На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 12.01.2022 ОСОБА_1 , пожежного пожежної обслуги, з 12.01.2022 увільнено від роботи у зв`язку з укладенням контракту на проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу зі збереженням за ним місця роботи, займаної посади і середньої заробітної плати (а.с. 18).

Як убачається з матеріалів справи, відповідно до п. 9.1. наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 24.02.2022 № 37 звільнено з 24.02.2022 ОСОБА_1 , пожежного пожежної обслуги, відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із закінченням строку трудового договору, який був призначений на посаду військовослужбовця відповідно до наказу Міністерства оборони України від 29.05.2017 № 292 «Про заміщення в мирний час окремих військових посад у Збройних Силах України цивільними особами» (а.с. 19).

Згідно з довідкою Військової частини НОМЕР_1 від 16.08.2022 відповідно до штату військової частини НОМЕР_1 посада пожежного пожежної обслуги у мирний та військовий час є військовою посадою, штатна категорія «солдат», ВОС-967570А (а.с. 33).

Відповідно до витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 23.02.2023 за № 54 капітана ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас за пп. «г» (через сімейні обставини) п. 3 ч. 5 ст. 26 Закону України "Про військовий обов"язок і військову службу" (а.с. 122).

Згідно з наданим позивачем розрахунком середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 24.02.2022 по 18.07.2022 та з 24.02.2023 по 11.09.2024, який підлягає стягненню з військової частини НОМЕР_1 , складає 222508,44 грн. Зазначений розрахунок позивачем обчислений на підставі Індивідуальних відомостей про застраховану особу з Пенсійного фонду України (а.с. 118, 119-121).

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 , посилаючись на положення ч. 3 ст. 119 КЗпП України, зазначав, що п. 9.1. наказу № 37 від 24.02.2022 про його звільнення у зв`язку із закінченням строку трудового договору є незаконним, оскільки звільнення відбулось у період проходження військової служби у Збройних силах України під час дії особливого періоду військового стану.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивач був включений до списків особового складу військової частини НОМЕР_2 12.01.2022 на підставі укладеного контракту, а виключений зі списків 23.02.2023, тобто з 12.01.2022 на позивача поширюються гарантії, передбачені ч. 3 ст. 119 КЗпП України, за якими до закінчення воєнного стану або до дня закінчення проходження позивачем військової служби (у даному випадку до 23.02.2023) за ним зберігається місце роботи та посада пожежного пожежної обслуги військової частини НОМЕР_1 . Тому, враховуючи відсутність доказів на підтвердження призначення позивача на посаду, з якої звільнено та з урахуванням п.1 розділу ІІІ Порядку заміщення в мирний час окремих військових посад у Збройних Силах України цивільними особами (на умовах строкового трудового договору), суд дійшов висновку, що п.9.1. наказу командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) за №37 від 24.02.2022 про звільнення позивача ОСОБА_1 з посади пожежного пожежної обслуги відповідно до п.2 ст.36 КЗпП України не ґрунтується на положеннях закону та є незаконним, у звязку з чим вказаний пункт наказу є незаконним і підлягає скасуванню.

Вирішуючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд першої інстанції виходив з положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995, та положень ст. 235 КЗпП України. За висновком суду, середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню за період з 24.02.2022 по 18.07.2022 з урахуванням внесених змін до ч. 3 ст. 199 КЗпП України, які набрали чинності 19.07.2022, а вимоги про стягнення середнього заробітку за період з 24.02.2023 по 11.09.2024 та за кожний наступний день по 439,74 грн до дня поновлення на посаді, задоволенню не підлягають, оскільки відсутні для цього підстави.

Рішення суду оскаржується в частині задоволених позовних вимог, в іншій частині рішення суду не оскаржується, та, відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в апеляційному порядку не переглядається.

Зазначене узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 03.10.2018 року у справі № 186/1743/15-ц, яка, зокрема зазначає, у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду у даній справі лише в частині задоволених позовних вимог щодо визнання незаконнии та скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 , поновлення ОСОБА_1 на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 40467,43 грн.

З висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення ОСОБА_1 та його поновлення на посаді погоджується суд апеляційної інстанції в повному обсязі, проте частково не погоджується в частині визначеної до стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 40467,43 грн, враховуючи наступне.

Відповідно до вимог статей 4, 12, 13 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав і інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення.

Підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника передбачені у статтях 40, 41 КЗпП України.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Право на працю є основним конституційним правом громадян України.

Відповідно до статті 2 КЗпП України державою забезпечується право громадян України на працю, тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Стаття 21 КЗпП України закріплює рівність трудових прав громадян України.

Пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з`ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові.

Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі по тексту - Закон № 2232-XII) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, він також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби, отже є спеціальним у частині регулювання гарантій та пільг для громадян України, які призвані на строкову військову службу.

Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Проходження військової служби здійснюється: громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом; іноземцями та особами без громадянства - у добровільному порядку (за контрактом) на посадах, що підлягають заміщенню військовослужбовцями рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту та Національної гвардії України.

За приписами частин другої, третьої статті 1 Закону № 2232-XII, військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-VII затверджено Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303, яким глава постановив про оголошення та проведення часткової мобілізації.

01 квітня 2014 року набрав чинності Закон України від 27 березня 2014 року № 1169-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення проведення мобілізації», пунктом 6 частини другої якого статтю 39 Закону № 2232-XII, що регламентує призов на військову службу під час мобілізації, доповнено, зокрема, частиною другою такого змісту: «2. За громадянами України, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, незалежно від підпорядкування та форм власності».

08 лютого 2015 року Законом України від 15 січня 2015 року № 116-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо удосконалення порядку проходження військової служби та питань соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду» частину другу статті 39 Закону № 2232-XII викладено в такій редакції: «2. За громадянами України, які призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію, але не більше одного року, зберігаються місце роботи (посада), середній заробіток на підприємстві, в установі, організації незалежно від підпорядкування та форми власності, місце навчання у навчальному закладі незалежно від підпорядкування та форми власності та незалежно від форми навчання».

01 червня 2016 року набрав чинності Закон України від 24 грудня 2015 року № 911-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», яким, зокрема частину третю та четверту статті 119 КЗпП викладено в редакції, яка передбачала, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану на строк до закінчення особливого періоду або до дня фактичної демобілізації, зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Отже, законодавцем запроваджено норми щодо соціального захисту громадян України, які проходять військову службу під час особливого періоду, не лише за призовом під час мобілізації, на особливий період, а й прийнятих на військову службу за контрактом, а також призваних на строкову військову службу у зазначений період.

Визначення «особливого періоду» наведено у Законі України від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII, відповідно до статті 1 якого мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано; особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Відповідно до статті 1 Закону України від 6 грудня 1991 року № 1932-ХІІ «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

В Україні воєнний стан визначається як особливий правовий режим, що вводиться у разі загрози національній безпеці.

Аналіз наведених вище положень свідчить про те, що навіть за невведення у країні воєнного стану, особливий період, початок якого пов`язаний з моментом оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової чи прихованої), хоч і охоплює час мобілізації, однак не може вважатися закінченим лише зі спливом строку, протягом якого підлягали виконанню визначені у відповідному рішенні про мобілізацію заходи.

Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.

Отже, громадяни України, призвані на строкову військову службу під час особливого періоду, користувалися передбаченими частиною третьою статті 119 КЗпП гарантіями щодо збереження місця роботи та середньомісячного заробітку.

Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 серпня 2020 року у справі № 813/402/17.

24 лютого 2022 року Указом Президента України №64/2022 відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні введено режим воєнного стану.

Указом Президента України «Про загальну мобілізацію» від 24.02.2022 р. № 65/2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних сил України та інших військових формувань 24.02.2022 року було оголошено загальну мобілізація на всій території України. Вона проводилася протягом 90 діб із дня набрання чинності цим Указом, в подальшому на підставі Указу Президента України воєнний стан продовжувався та на час розгляду справи до сих пір діє.

Згідно ч. 2 ст. 39 Закону № 2232-XII, громадяни України, призвані на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, або прийняті на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та (або) введення воєнного стану, користуються гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України, а також частиною першою статті 53 і частиною другою статті 57 Закону України «Про освіту», частиною другою статті 44, частиною першою статті 54 і частиною третьою статті 63 Закону України «Про фахову передвищу освіту», частиною другою статті 46 Закону України «Про вищу освіту».

Відповідно до ч. 4 ст. 6 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» окремі військові посади в мирний час можуть заміщатися (на умовах строкового трудового договору) цивільними особами в порядку, встановленому Міністерством оборони України.

Правові та організаційні засади заміщення в мирний час окремих військових посад Збройних Сил України цивільними особами (на умовах строкового трудового договору) визначено Порядком заміщення в мирний час окремих військових посад у Збройних Силах України цивільними особами (на умовах строкового трудового договору), затвердженим Наказом Міністерства оборони України від 29 травня 2017 року за №292.

У п.2 розділу І вказаного Порядку передбачено, що у Збройних Силах України в мирний час можуть заміщатися цивільними особами окремі військові посади, які включені у Тимчасовий перелік військових посад Збройних Сил України, які в мирний час можуть заміщатися цивільними особами (на умовах строкового трудового договору), у тому числі посади, укомплектовані військовослужбовцями-жінками, на період їх відпусток у зв`язку з вагітністю та пологами, а також посади, укомплектовані військовослужбовцями на період їх відпусток по догляду за дитиною.

Строк дії строкового трудового договору з працівниками, які заміщують вакантні військові посади, визначається до призначення на цю посаду військовослужбовця (п.1 розділу ІІІ даного Порядку).

За матеріалами справи, зокрема, згідно з довідкою військової частини НОМЕР_1 від 16.08.2022 відповідно до штату посада пожежного пожежної обслуги у мирний та військовий час є військовою посадою, штатна категорія «солдат», ВОС-967570А.

Як встановлено судом першої інстанції та не заперечується учасниками справи, ОСОБА_1 31.07.2018 був призначений на посаду пожежного пожежної обслуги військової частини НОМЕР_1 до заміщення цієї посади військовослужбовцем відповідно до наказу Міністерства оборони України від 29 травня 2017 року № 292 «Про заміщення в мирний час окремих військових посад у Збройних Силах України цивільними особами» (на умовах строкового трудового договору).

11.01.2022 між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб офіцерського складу строком на 3 роки, який набрав чинності 12.01.2022

Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що ОСОБА_1 , як такий, що призваний на військову службу в період дії особливого періоду та займаючи посаду у військовій частині як цивільна особа, вправі користуватися гарантіями, передбаченими частиною третьою статті 119 КЗпП, а тому його звільнення з роботи є незаконним.

При цьому, Закон не пов`язує виникнення у особи права на такі гарантії з порядком заміщення в мирний час окремих військових посад у Збройних Силах України цивільними особами (на умовах строкового трудового договору), який визначений Наказом Міністерства оборони України від 29 травня 2017 року за №292.

Апеляційний суд знаходить, що не можуть бути підставою для відмови у позові посилання відповідача на те, що на посаду, з якої був звільнений позивач, прийнято військовослужбовця, який станом на час розгляду справи продовжує займати зазначену посаду, оскільки це не звільняє роботодавця від обов`язку зберегти місце роботи (посаду) працівника, якого призвано на військову службу в період дії особливого періоду.

З огляду на вищевказане, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовні вимоги про визнання незаконним та скасування п. 9.1 наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 24.02.2022 про звільнення ОСОБА_1 з посади пожежного пожежної обслуги відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України, у зв`язку з закінченням строку трудового договору, поновлення ОСОБА_1 на посаді пожежного пожежної обслуги військової частини НОМЕР_1 з 24.02.2022 є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Разом з тим, апеляційний суд не може погодитись із визначеною судом першої інстанції сумою відшкодування середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

19 липня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ (далі - Закон № 2352-ІХ), яким у частині третій статті 119 КЗпП України слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

Вказаним Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» внесено зміни у ч.3 ст.119 КЗпП та викладено вказану частину в наступній редакції: «За працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи і посада на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»».

Відтак, компенсація з бюджету середнього заробітку на підприємстві (в установі/організації), де працювала особа на час призову, незалежно від підпорядкування та форми власності здійснюється по 18.07.2022 включно, тобто, до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022.

Апеляційнй суд враховує, що оскільки позивач ОСОБА_1 підлягає поновленню на посаді з 24.02.2022, тому середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягає стягненню за період з 24.02.2022 по 18.07.2022.

Статтею 27 Закону № 108/95-ВР передбачено, що порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Пунктом 2 Порядку № 100 передбачено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

Суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт.

Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку №100 основною для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на час відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період.

Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів / годин, а у випадках, передбачених чиним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Якщо середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Судом першої інстанції у рішенні був наведений розрахунок середнього заробітку за час вимушеного прогулу позивача на підставі наданих позивачем даних з Пенсійного фонду України, який склав 40467,43 грн за період з 24.02.2022 по 18.07.2022 (97 робочих днів).

Згідно даних Пенсійного фонду України щодо застрахованої особи фактичний заробіток позивача у військовій частині НОМЕР_1 у січні 2022 року складає 7492,72 грн, у лютому 2022 року 6033,96 грн, а середньоденна заробітна плата позивача судом визначена у розмірі 417,19 грн.

Проте, згідно довідки про доходи, наданої військовою частиною НОМЕР_1 на вимогу апеляційного суду, від 13.01.2025 (а.с.210), заробітна плата позивача за грудень 2021 року складає 7226,30 грн (доплата наднормових за вересень у розмірі 179,03 грн, серпень 943,41 грн, червень - 1260,40 грн не входить до заробітної плати за грудень 2021 року); за січень 2022 року нарахована заробітна плата складає 3017,21 грн (з 12.01. строкова служба в армії 4475,52 грн не входить у заробітну плату за січень 2022 року).

Отже, згідно наданої довідки середньоденний заробіток позивача складає 384,73 грн.

Тому середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 24.02.2022 по 18.07.2022 року становить 37318,81 грн (384,73 грн х 97 робочих днів).

Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині визначення розміру суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу шляхом зменшення з 40467,43 грн до 37318,81 грн, який підлягає стягненню з військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 . Зазначена сума визначена у розмірі без утримання прибуткового податку та інших обов`язкових платежів.

З урахуванням наведеного, рішення суду першої інстанції в частині вирішенння вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає зміні з постановленням судом апеляційної інстанції рішення про задоволення вимог з урахуванням розрахунку, наведеного апеляційним судом.

Щодо доводів скарги про пропуск позивачем строку на звернення до суду із вказаним позовом апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Встановлений статтею 233 КЗпП України строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору.

Згідно з пунктом 1 глави ХІХ «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу «COVID-19» визначено, що з 12 березня 2020 року на усій території України установлено карантин, який скасовано на всій території України з 01 липня 2023 року.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116 КЗпП).

Як вбачається, матеріали справи не містять доказів одержання позивачем ОСОБА_1 письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116 КЗпП), а посилання представника відповідача в апеляційній скарзі про ознайомлення позивача із наказом про звільнення у березні 2022 року в усному порядку належними і допустимими доказами не підтверджені.

Враховуючи викладене, апеляційний суд знаходить, що позивачем не пропущено строк, встановлений ч. 2 ст. 233 КЗпП України,у зв`язку з чим доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими та не можуть бути взяті до уваги апеляційним судом, як підстава для скасування ріщення суду першої інстанції.

Згідно із ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.05.2019 по справі №161/4985/17 зроблено висновок про те, що у разі задоволення позову позивача, звільненого від сплати судового збору, судовий збір стягується з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини заявлених до нього позовних вимог, якщо цього відповідача також не звільнено від сплати судового збору.

За правилами п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи про стягнення заробітної плати у всіх судових інстанціях.

В силу ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави за правилами Закону України «Про судовий збір» пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд враховує, що позивач звільнений від сплати судового збору за вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З урахуванням розміру задоволених позовних вимог майнового характеру на суму 37318,81 грн (37318,81 грн від 222508,44 грн становить 16,7%) та з урахуванням звільнення позивача від сплати судового збору в частині стягнення заробітної плати, рішення суду першої інстанції слід змінити в частині розподілу судового збору, збільшивши стягнутий з Військової частини НОМЕР_1 на користь держави судовий збір з 1984,80 грн грн до 2150,53 грн.

Оскільки апеляційний суд змінює рішення суду першої інстанції в частині розміру стягнутого середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зменшує їх, задовольняючи частково апеляційну скаргу, то відповідачу Військовій частині НОМЕР_1 слід компенсувати сплачений судовий збір у розмірі 1210,72 грн пропорційно до відмовлених позовних вимог (83,3% від 1453,44 грн).

Керуючись ст. 141, 367, 368, 374, 376 ч. 1 п. 3. 4, 381-384, 389,390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 12 вересня 2024 року змінити:

- в частині визначеного до стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зменшивши суму з 40467,43 грн до 37318,81 грн, з утриманням із цієї суми установлених законодавством України податків і зборів:

- в частині визначеного до стягнення з Військової частини НОМЕР_1 на користь держави судового збору, збільшивши суму з 1984,80 грн до 2150,53 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Компенсувати Військовій частині НОМЕР_1 (юридична адреса: АДРЕСА_1 ; ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) судовий збір за апеляційний розгляд справи у розмірі 1210,72 грн у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 07.02.2025.

Головуючий Судді :