Номер провадження: 22-ц/813/251/25
Справа № 495/835/21
Головуючий у першій інстанції Прийомова О. Ю.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.01.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

при секретарі: Узун Н.Д.,

за участю: представника ОСОБА_1 адвоката Новосьолової О.В.,

та прокурора Бондаревського О.М.,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою заступника керівника Одеської обласної прокуратури на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 січня 2022 року по справі за позовом Білгород-Дністровської окружної прокуратури в інтересах держави до Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання договорів купівлі-продажу земельної ділянки недійсними, припинення речового права на нерухоме майно та зобов`язання повернути земельну ділянку, -

В С Т А Н О В И В:

10 лютого 2021 року виконувач обов`язків першого заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Богомолов Ю.Ю., що діє в інтересах держави, звернувся до суду з позовом до Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання договорів купівлі-продажу земельної ділянки недійсними, припинення речового права на нерухоме майно та зобов`язання повернути земельну ділянку, просив суд: визнати незаконним та скасувати рішення Затоківської селищної ради №1587 від 05.10.2020 та визнати недійсними договори купівлі-продажу від 08.10.2020 за №981 та від 22.10.2020 за №1151; припинити за ОСОБА_1 речове право власності на земельну ділянку, зобов`язавши її повернути до земель комунальної власності.

В обґрунтування позовних вимог вказано, що Білгород-Дністровською місцевою прокуратурою вивчено питання законності набуття права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:005:0086 за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що на підставі рішення державного реєстратора Великодолинської селищної ради Овідіопольського району Одеської області Турецького О.С. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, за ОСОБА_3 зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0907 га, кадастровий номер :02:005:0086, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Підставою для державної реєстрації виступало рішення І сесії VІІ скликання Затоківської селищної ради від 05.10.2020 за №11587 «Про передачу у власність сформованої земельної ділянки комунальної власності».

В подальшому, відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі рішення реєстратора приватного нотаріуса Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Кушнір І.В. від 08.10.2020 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зареєстровано право приватної власності на вищевказану земельну ділянку за ОСОБА_2 .. Підставою для державної реєстрації переходу права власності є договір купівлі-продажу земельної ділянки від 08.10.2020 за №981, згідно з яким ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_2 придбала у власність земельну ділянку площею 0,0907 га, кадастровий номер :02:005:0086, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Цільове призначення земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва. Категорія землі, відповідно до земельного кодексу України, землі рекреаційного призначення. Далі, відповідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі рішення реєстратора приватного нотаріуса Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Кушнір І.В. від 22.10.2020 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень зареєстровано право приватної власності на вищевказану земельну ділянку за ОСОБА_1 ..

Підставою для державної реєстрації переходу права власності є договір купівлі-продажу земельної ділянки від 22.10.2020 за №1151, згідно з яким ОСОБА_2 продала, а ОСОБА_1 придбала у власність земельну ділянку площею 0,0907 га, кадастровий номер :02:005:0086, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Цільове призначення земельної ділянки для індивідуального дачного будівництва. Категорія землі, відповідно до земельного кодексу України, землі рекреаційного призначення.

Позивач вважає, що рішення Затоківської селищної ради від 05.10.2020 за №11587 прийнято з порушеннями та перевищенням повноважень, а тому є незаконним, а свідоцтва про право власності мають бути визнані недійсними, оскільки Генеральним планом смт. Затока не передбачено земель під індивідуальне дачне будівництво на вказаній території смт. Затока.

Згідно викопіювання з Генерального плану смт. Затока зазначена територія, що була виділена відповідачам, визначена як землі рекреаційних установ.

Крім того, згідно з даними публічної кадастрової карти, спірна земельна ділянка з кадастровим номером :02:005:0086 розташована на відстані приблизно 110 м від урізу води Чорного моря, а отже входить до прибережної захисної смуги.

В свою чергу, рішенням Затоківської селищної ради №219 від 04.06.2008 ТОВ «Укрбудінвест» затверджено містобудівне обґрунтування на розміщення пляжно-розважального комплексу у Лиманському районі смт. Затока, згідно з яким вказана земельна ділянка, що розташована на відстані 70-110 м від урізу води у Лиманському районі передбачена для розміщення пляжно-розважального комплексу згідно містобудівних норм.

У зв`язку із тим, відведення вказаної земельної ділянки у власність для індивідуального дачного будівництва не відповідає наявній містобудівній документації.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача ОСОБА_3 вказує, що земельна ділянка, яка є предметом зазначеного спору, а саме з кадастровим номером :02:005:0086 передавалася вже сформованою, тобто такою ж самою та з тим же кадастровим номером, за яким її було повернуто до комунальної власності на підставі рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.05.2019 по справі №495/8566/16-ц, а отже новим власникам не передбачалось необхідності виготовлення проектів землеустрою.

Відповідач наполягає, що будівництво індивідуального дачного будинку, для якого відводилась спірна земельна ділянка не суперечить Генеральному плану смт. Затока, виходячи з відсутності такого в матеріалах справи, як діючого на момент виникнення спірних правовідносин та/або пояснювальних записок до нього, щодо розташування земельної ділянки площею 0,0907 га для індивідуального дачного будівництва в зоні територій з можливим обмеженням.

Так само не зрозуміло, якими належними та допустимим доказами підтверджується факт, що спірна земельна ділянка входить до прибрежної захисної смуги.

Щодо посилання позивача на обставини, що начебто були встановлені рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 15.05.2019 у справі №495/8566/16-ц, звертав увагу, що практика, на яку посилається позивач не є висновком щодо застосування права, оскільки це практика суду першої інстанції в іншій справі, яка взагалі не є тотожною.

Також вказував на необхідності дотримання принципу «належного урядування».

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 12 лютого 2021 року, відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05 квітня 2021 року залучено Білгород-Дністровську окружну прокуратуру Одеської області, як правонаступника позивача Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області.

Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 01 липня 2021 року, залучено Кароліно-Бугазьку сільську раду Білгород-Дністровського району Одеської області, як правонаступника відповідача Затоківської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області.

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 січня 2022 року в задоволенні позовних вимог Білгород-Дністровської окружної прокуратури в інтересах держави відмовлено.

Не погодившись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, заступник керівника Одеської обласної прокуратури звернувся до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 січня 2022 року та прийняти нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Білгород-Дністровської окружної прокуратури в інтересах держави в повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Представник відповідача Кароліно-Бугазької сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області в судове засідання до апеляційного суду не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином та завчасно, про що свідчить рекомендоване повідомлення про отримання судової повістки.

Відповідачці ОСОБА_4 судові повістки про виклик до суду неодноразово направлялись на всі відомі суду адресу місця її проживання та реєстрації, яка вказана в Єдиному державному демографічному реєстрі (т. 2 а.с. 13), однак всі направлена судом кореспонденція повернулась до суду з довідками поштового відділення про причину повернення «адресат відсутній за вказаною адресою».

Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місце знаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Крім того, відповідачка ОСОБА_2 відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України повідомлялась про розгляд справи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи (ч. 11 ст. 128 ЦПК України) (т. 2 а.с. 95).

Відповідач ОСОБА_3 про розгляд справи в апеляційному суді повідомлявся через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, оскільки єдина відома суду адреса місця його проживання є - АДРЕСА_2 , куди поштова кореспонденція тимчасово не направляється (т. 2 а.с. 15, 94).

Таким чином, оскільки відповідачка ОСОБА_2 не надала відомостей про зміну свого місця проживання або місцезнаходження під час провадження справи, та враховуючи, що судові повістки неодноразово направлялись листами рекомендованою кореспонденцією на всі відомі суду адресу місця її проживання та реєстрації, та враховуючі, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 повідомлені про розгляд справи в апеляційному суді через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, апеляційний суд в достатній мірі виконав обов`язок щодо повідомлення відповідачів про дату, час та місце розгляду справи.

Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Крім того, Верховний Суд в постанові від 01 жовтня 2020 року по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. З врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів керуючись вимогами ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які належним чином повідомлені про дату судового засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора Бондаревського О.М., який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, представника ОСОБА_1 адвоката Новосьолову О.В., яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та відзиві на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, за наступних підстав.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, можуть бути: договори та інші правочини; інші юридичні факти. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (ст. ст. 11, 15 Цивільного кодексу України (далі ЦК України)).

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

За змістом статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у ст. 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII «Про прокуратуру», який набрав чинності 15 липня 2015 року. Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом (частина перша). Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження (далі компетентний орган), а також у разі відсутності такого органу (частина третя). Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома).

Згідно ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №3-рп/99 від 08 квітня 1999 року (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, у чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує в позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції в спірних відносинах. Представництво прокуратурою інтересів держави в суді є одним із видів представництва в суді.

Крім того, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» (F. W. v. France) від 31.03.2005, заява №61517/00, пункт 27).

Водночас ЄСПЛ звертав увагу також на категорії справ, у яких підтримка прокурора не порушує справедливого балансу. Так, у справі «Менчинська проти РФ» (рішення від 15.01.2009, заява №42454/02, пункт 35) ЄСПЛ висловив таку позицію (у неофіційному перекладі): «Сторонами цивільного провадження виступають позивач і відповідач, яким надаються рівні права, в тому числі право на юридичну допомогу. Підтримка, що надається прокуратурою одній зі сторін, може бути виправдана за певних обставин, наприклад, у разі захисту інтересів незахищених категорій громадян (дітей, осіб з обмеженими можливостями та інших категорій), які, ймовірно, не в змозі самостійно захищати свої інтереси, або в тих випадках, коли відповідне правопорушення зачіпає інтереси значного числа громадян, або у випадках, коли потрібно захистити інтереси держави».

При цьому ЄСПЛ уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

У Рекомендаціях Парламентської Асамблеї Ради Європи від 27.05.2003 №1604 (2003) «Про роль прокуратури в демократичному суспільстві, заснованому на верховенстві закону» щодо функцій органів прокуратури, які не стосуються сфери кримінального права, передбачено важливість забезпечення обмеження повноважень і функцій прокурорів сферою переслідування осіб, винних у скоєнні кримінальних правопорушень, і вирішення загальних завдань щодо захисту інтересів держави через систему здійснення кримінального правосуддя, водночас для виконання будь-яких інших функцій має бути засновано окремі, належним чином розміщені та ефективні органи.

Зважаючи на викладене, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження зміст п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено.

Судом першої інстанції було встановлено, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна вбачається, що наразі власником земельної ділянки площею 0,0907 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:005:0086 є ОСОБА_1 , що набула у власність дану земельну ділянку на підставі договору купівлі-продажу серія та номер 1151, видавник: приватний нотаріус Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Кушнір І.В..

Разом з тим, ОСОБА_1 набула у власність спірну земельну ділянку у зв`язку з відчуженням її ОСОБА_2 за правочином купівлі-продажу від 22.10.2020.

За даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно ОСОБА_2 набула у власність земельну ділянку площею 0,0907 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:005:0086 шляхом відчуження її ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, серія та номер 981, видавник: приватний нотаріус Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Одеської області Кушнір І.В..

ОСОБА_3 став власником спірної земельної ділянки на підставі рішення Затоківської селищної ради І сесії VІІ скликання №1587 від 05.10.2020 «Про передачу у власність сформованої земельної ділянки комунальної власності», за п. 1 якого передано гр. ОСОБА_3 у власність сформовану земельну ділянку площею 0,0907 га /кадастровий номер :02:005:0086/ для індивідуального дачного будівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Як вбачається з Витягу з електронного сервісу Державного кадастру, категорія такої земельної ділянки землі рекреаційного призначення, цільове призначення Е.07.03 Для індивідуального дачного будівництва.

З викопіювання з Генерального плану не вбачається відведення земель під індивідуальне дачне будівництво.

Рішенням виконавчого комітету Затоківської селищної ради №219 від 04.06.2008, вирішено затвердити містобудівне обґрунтування на розміщення пляжно-розважального комплексу пансіонату ТОВ «Укрбудінвест» в Лиманському районі смт. Затока м. Білгород-Дністровського, розроблене ПП ОСОБА_5 ..

Також позивач звертав увагу на рішення, ухвалене Білгород-Дністровським міськрайонним судом у справі №495/8566/16-ц за позовом виконуючого обов`язки першого заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури до Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради, ОСОБА_6 та інші /всього 19 чоловік/, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради, ТОВ «Укрбудінвест» про визнання незаконним рішення, визнання недійсним свідоцтв про право власності на земельні ділянки, у якому зокрема суд дійшов висновку, що відведення вказаних земельних ділянок у власність для індивідуального дачного будівництво не відповідає наявній містобудівній документації, що є грубим порушенням приписам земельного та містобудівного законодавства.

Натомість, спір з вирішення даного питання ще триває, рішення не набрало законної сили, переглядається у суді апеляційної інстанції.

Крім того, судом вбачається, що згідно листа Управління містобудування та архітектури Інфраструктури міста Департаменту економіки та розвитку Білгород-Дністровської міської ради №1079/234 від 25.06.2021 повідомлено, що місце розташування земельної ділянки з присвоєним кадастровим номером та адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до відомостей Публічної кадастрової карти України та наявних в управлінні відомостей співпадає з місцем розташування, запроектованих на підставі затвердженого рішенням Затоківської селищної ради №3729 від 23.10.2015 детального плану території «Розміщення індивідуальної дачної забудови на земельній ділянці орієнтованою площею 8,0 га на території смт. Затока м. Білгород-Дністровського».

До вищенаведеного листа приєднано копію Детального плану території розміщення індивідуальної дачної забудови на земельній ділянці орієнтованою площею 8,0 га на території смт. Затока м. Білгород-Дністровського та відповідне рішення Затоківської селищної ради №3729 від 23.10.2015 «Про затвердження детального плану території «Розміщення індивідуальної дачної забудови на земельній ділянці орієнтованою площею 8,0 га на території смт. Затока м. Білгород-Дністровського».

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог Білгород-Дністровської окружної прокуратури в інтересах держави суд першої інстанції вказав, що у відповідності до вимог чинного законодавства, в правовій термінології, детальний план, що виготовляється на основі генерального плану уточнює у більш крупному масштабі положення генерального плану населеного пункту, схеми планування території району, та входить до містобудівної документації на місцевому рівні.

Суд першої інстанції погодився з доводами відповідача, що відведення вказаних земельних ділянок у власність для індивідуального дачного будівництво відповідає наявній містобудівній документації, адже детальним планом передбачалось можливість забудов під індивідуальне дачне будівництво на території земельної ділянки площею 8 га, а Листом Управління містобудування та архітектури Інфраструктури міста Департаменту економіки та розвитку Білгород-Дністровської міської ради №1079/234 від 25.06.2021 конкретизовано, що спірна земельна ділянка, кадастровий номер :02:005:0086 (належна відповідачці ОСОБА_1 ) співпадає з місцем розташування, запроектованих на підставі затвердженого рішенням Затоківської селищної ради №3729 від 23.10.2015 детального плану території «Розміщення індивідуальної дачної забудов на земельній ділянці орієнтованою площею 8,0 га на території смт. Затока м. Білгород-Дністровського».

Посилання позивача на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області у цивільній справі №495/8566/16-ц як на пріоритетне та преюдиційне для даних правовідносин не є аргументованим, адже таке рішення не набрало законної сили та переглядається у суді апеляційної інстанції.

Таким чином, з огляду на наявності планувальних елементів у містобудівній документації про можливість розміщення індивідуальних дачних забудов на земельній ділянці орієнтованою площею 8,0 га на території смт. Затока м. Білгород-Дністровського, до складу якої входить і земельна ділянка відповідача, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову прокуратура.

Крім того, суд першої інстанції також вказав, що є неспівмірним позбавлення відповідача власності із метою (ціллю) для якої вказане здійснюється, за умов законності набуття у власність спірної земельної ділянки.

Таким чином, суд дійшов висновку, що в матеріалах справи відсутні докази наявності в діях органу місцевого самоврядування порушень вимог земельного законодавства щодо передачі у власність ОСОБА_3 земельної ділянки у порядку безоплатної приватизації, адже йому передавалась сформована земельна ділянка комунальної власності, за відсутності факту зміни цільового призначення земельної ділянки, а тому вимоги прокурора не підлягають задоволенню.

Інші вимоги позивача стосовно визнання недійсним договору купівлі-продажу та припинення речового права із поверненням земельної ділянки до комунальної власності є похідними вимогами від основної частини позову, які можуть бути задоволені лише в разі обґрунтованості суті заявлених вимог, тому суд також відмовив в їх задоволенні.

Колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне.

Земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Прийняття рішення про передачу у власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (ст. 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі відповідно державної чи комунальної власності. Конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю розглядається у поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. ст. 14, 19 Конституції України).

Отже правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, у разі його незаконності такому суспільному інтересу не відповідає.

За змістом положень статей 25, 26, 31, 33 Закону України від 21 травня 1997 року №280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні» (далі - Закон №280/97-ВР) у редакції, чинній на час звернення прокурора до суду із цим позовом, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать делеговані повноваження у галузі будівництва - щодо здійснення в установленому порядку державного контролю за дотриманням законодавства, затвердження містобудівної документації при плануванні та забудові відповідних територій та вирішення відповідно до законодавства спорів з питань містобудування, а у сфері регулювання земельних відносин та охорони навколишнього природного середовища - щодо організації і здійснення землеустрою, погодження проектів землеустрою.

Виконавчими органами міських рад є їх виконавчі комітети, відділи, управління та інші створювані радами виконавчі органи. Виконавчі органи міських рад є підконтрольними і підзвітними відповідним радам, а з питань здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади - також підконтрольними відповідним органам виконавчої влади (частини 1, 2 ст. 11 Закону №280/97-ВР).

Звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання про передачу земельної ділянки комунальної власності у приватне користування з метою відновлення прав та законних інтересів територіальної громади щодо землі, яка вибула з її користування і розпорядження незаконно.

Колегія суддів зазначає, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17, від 22 жовтня 2019 року у справі №923/876/16.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі №910/3009/18, від 16 лютого 2021 року у справі №910/2861/18.

Велика Палата Верховного Суду у справі №359/3373/16-ц у постанові від 23 листопада 2021 року вказувала, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою.

Таким чином, належним відповідачем за позовом про витребування від (стягнення з) особи земельної ділянки є особа, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. Якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі №911/3681/17, від 22 січня 2020 року у справі №910/1809/18, від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18.

Отже, вимоги позову про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання договорів купівлі-продажу земельної ділянки недійсними, припинення речового права на нерухоме майно та зобов`язання повернути земельну ділянку, не відповідають належному способу захисту.

Для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16). Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (подібні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі №911/3681/17, від 11 лютого 2020 року у справі №922/614/19).

Визнання недійсним свідоцтва про право власності на земельну ділянку (яке видане на підставі відповідного оспорюваного рішення про передачу у власність земельної ділянки) також не є необхідним для вирішення питання про належність права власності на земельну ділянку та для її витребування з чужого володіння, а тому в задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16).

В даній справі позов пред`явлено першим заступником керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури у зв`язку з незаконним, як на думку позивача, заволодінням земельною ділянкою комунальної власності фізичною особою, відповідачами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі №359/3373/16-ц зазначено, що неодноразово зверталась увагу на те, що власник з дотриманням вимог ст. 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними.

Ураховуючи викладене, заявлені в цій справі першим заступником керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури позовні вимоги про:

1) визнання незаконним та скасування рішення І сесії VII скликання Затоківської селищної ради від 05.10.2020 за №1587 «Про передачу у власність сформованої земельної ділянки комунальної власності», яким ОСОБА_3 передано у власність сформовану земельну ділянку, площею - 0,0907 га, кадастровий номер :02:005:0086, для індивідуального дачного будівництва, що розташована за адресою - АДРЕСА_1 ;

2) визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08.10.2020 за №981, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріальною округу Кушнір І.В., укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , яка придбала у власність земельну ділянку, площею - 0,0907 га., кадастровий номер :02:005:0086, що розташована за адресою - АДРЕСА_1 ;

3) визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки від 22.10.2020 за №1151, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Кушнір І.В., укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , яка придбала у власність земельну ділянку, площею - 0,0907 га, кадастровий номер :02:005:0086, що розташована за адресою - АДРЕСА_1 ;

4) припинення за ОСОБА_1 речового права власності на земельну ділянку, площею - 0,0907 га, кадастровий номер :02:005:0086, що розташована за адресою - АДРЕСА_1 , шляхом скасування у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запису 54721110 про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з кадастровим номером :02:005:0086 за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 03.

5) зобов`язання ОСОБА_1 повернути до земель комунальної власності Затоківської селищної ради Білгород-Дністровської міської ради земельну ділянку, площею - 0,0907 га, кадастровий номер :02:005:0086, що розташована за адресою - АДРЕСА_1 .

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.

Такий висновок викладений в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі №925/642/19, від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №755/10947/17 зазначено, що суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду.

Аналогічний правовий висновок, в подібних правовідносинах, викладено у постанові Верховного Суду від 26 липня 2024 року у справі №495/1257/21, в якій суд касаційної інстанції вказав, що «суд апеляційної інстанції, пославшись на відповідну судову практику Верховного Суду та Великої Палати Верховного Суду правильно вказав, що, звернувшись до суду з позовними вимогами про: а) визнання незаконним рішення ради, б) визнання недійсним свідоцтва про право власності, в) визнання незаконним та скасування рішення державного реєстратора, прокурор обрав неналежний (неефективний) спосіб захисту прав.

Доводи касаційної скарги прокурора про те, що ним обрано правильний та ефективний спосіб захисту прав держави, оскільки наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі, як було встановлено з обставин цієї справи, унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача, а земельна ділянка не вибувала із володіння селищної ради, не є підставою для скасування судових рішень».

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що суд першої інстанції під час розгляду даної справи дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог першого заступника керівника Білгород-Дністровської місцевої прокуратури про визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання договорів купівлі-продажу земельної ділянки недійсними, припинення речового права на нерухоме майно та зобов`язання повернути земельну ділянку, між тим мотиви такої відмови не в повній мірі відповідають приписам законодавства та їх тлумаченню судом касаційної інстанції.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що ЄСПЛ вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справа «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374, п. п. 3, 4 ст. 376 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги змінює судове рішення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм процесуального права або неправильному застосуванні норм матеріального права.

Згідно ч. 4 ст. 376 ЦПК України, зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Таким чином, оскільки рішення суду першої інстанції ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, без врахування актуальної практики Верховного Суду, колегія суддів вважає, що мотивувальна частина рішення суду першої інстанції в частині обґрунтування висновків щодо відмови у задоволенні позову, підлягає зміні, а саме - викладенню в редакції мотивувальної частини даної постанови.

В решті оскаржуване судове рішення необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, 376, 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заступника керівника Одеської обласної прокуратури задовольнити частково.

Рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 січня 2022 року змінити та доповнити в частині мотивування. В іншій частині залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст судового рішення складено: 07 лютого 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

А.І. Дришлюк