Номер провадження: 22-ц/813/1722/25
Головуючий у першій інстанції Мазун І.А.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Лозко Ю.П., Карташов О.Ю.,

за участю секретаря Булацевської Я.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

представник позивача ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

представник відповідача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05 червня 2024 року, ухвалене у складі судді Мазун І.А.., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення коштів,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.

До Малиновського районного суду м. Одеси звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3 про стягнення коштів та просить суд стягнути з відповідача на її користь заборгованість у розмірі 30517,80 доларів США, що складається з суми боргу за договором позики, що дорівнює 28200 доларів США та 3% річних в сумі 2317,80 доларів США, а також судові витрати.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалась на те, що 24.09.2019 між сторонами було укладено договір позики в письмовій формі у вигляді розписки, відповідно до якого відповідач отримав у борг грошові кошти в розмірі 28200 доларів США, які зобов`язався повернути в строк до 25.10.2019. Факт складання та підписання розписки підтверджує факт отримання позики в розмірі 28200 доларів США. Наявність у ОСОБА_1 оригіналу розписки від 24.09.2019р. підтверджує факт невиконання позичальником своїх боргових зобов`язань у встановлений договором строк до 25.10.2019.

При цьому договором позики не було визначено розмір процентів від суми позики, таким чином відповідно ст. 625 ЦПК України, позивачем у позові вказано на те, що 3% річних становлять 2317,80 доларів США.

Вказані обставини слугували причиною звернення до суду з відповідним позовом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 05 червня 2024 року Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення боргу та 3 % річних за договором позики - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму заборгованості за договором позики від 24.09.2019р. в розмірі 28200 (двадцять вісім тисяч двісті) доларів США, 3% річних в розмірі 1972 (одна тисяча дев`ятсот сімдесят два долари США) 50 центів.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, щопозивач довів факт укладення договору і факт передачі ним коштів позичальнику на вказаних у розписці умовах, тобто виконання ним умов договору.

Щодо досліджених аудіозаписів розмов між позивачем і відповідачем, а також їх листування, суд оцінивши їх, доходить висновку про те, що вони не спростовують правову природу договору позики в даній справі.

Вказав, що відсутня законодавчо встановлена вимога щодо вказівки в розписці про те, що грошові кошти отримуються саме в борг, натомість, є вимога щодо вказівки на те, що вони мають бути повернуті, що й має місце в розписці у даній справі.

Матеріалами справи встановлено, що предметом договору позики, укладеного між сторонами 24.09.2019р. є грошові кошти в сумі 28200 (двадцять вісім тисяч двісті) доларів США.

Зазначив, що 3 % річних мають розраховуватись за період саме з дня, наступного, коли мало бути виконано зобов`язання з 26.10.2019р. по 23 лютого 2022 року, тобто до початку дії воєнного стану в Україні, а не по дату подання позову,

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасуватирішенням Малиновського районного суду міста Одеси від 05 червня 2024 та ухвалити нове рішення яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права і підлягає скасуванню.

Судом було порушено вимоги ч.1-2 ст.89 ЦПК України та ч.4 ст.265 ЦПК України.

Відповідач збирався заявити таке клопотання у найближчому судовому засіданні, після того як суд пересвідчиться з аудіозаписів що ОСОБА_5 дійсно володіє інформацією що має значення для справи, але суд поквапився ухвалити оскаржене рішення і не дав відповідачу такої змоги.

У тексті розписки відсутнє будь-яка згадка про взяття грошей в борг що є обов`язковим. Проте суд прийняв її як доказ існування позики що свідчить про те що розписка мала для суду наперед встановлену силу, а не оцінювалась судом на підставі ч. 1-2 ст.89 ЦПК України.

Позиція учасників справи.

Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги представник позивача надав відзив на апеляційну скаргу, в якому просила апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_3 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05.06.2024 -залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Вважає, що оскаржуване рішення суду є законним, обґрунтованим, постановленим з дотриманням норм матеріального й процесуального права, а апеляційна скарга на нього не підлягає задоволенню

Щодо явки сторін.

Сторони належним чином повідомлені про час та місце судового розгляду, представники сторін через електронний кабінет завчасно, клопотань про відкладення не було представник позивача просила справу слухати без участі, що у відповідності до вимог ст.372 ЦПК України не перешкоджає апеляційному перегляду.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, 24.09.2019р. між позивачем та відповідачем укладено договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти в сумі - 28200 (двадцять вісім тисяч двісті) доларів США (а.с.6).

Відповідно до вищевказаного договору позичальник зобов`язаний повернути всю позику не пізніше 25.10.2019, однак, ОСОБА_3 грошові кошти не повернув та уникає виконання зобов`язань визначених у договорі позики.

На підставі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, як беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна, особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Статтями 77, 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначеними родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, на підтвердження договору тайого умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Розписка підписана відповідачем є підтвердженням укладення договору.

Однак відповідачем грошові пошти так повернуто й не було, незважаючи на те, що термін повернення боргу давно сплинув.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлений договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позивач належним чином виконав умови договору позики - передав відповідачу зазначену суму, а відповідач зобов`язання не виконав, отримані в борг кошти, не повернув.

Закінчення строку договору, відповідно до ч. 4 ст. 631 ЦК України, не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших вимог цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст. 525 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Дослідивши долучену позивачем до матеріалів справи розписку, судом встановлено, що розписка написано власноручно позичальником - відповідачем, тобто факт укладення договору і отримання позичальником коштів за договором підтверджено належним (письмовим) доказом.

Більш того, оригінал розписки досліджувався судом у судовому засіданні 16.03.2023, а відповідач не заперечував факту її написання та отримання вказаних грошових коштів від позивача.

Допитана в судовому засіданні суду першої інстанції 29.08.2023р. свідок ОСОБА_6 також підтвердила факт написання зазначеної розписки відповідачем, оскільки була безпосередньо при цьому присутня та особисто вказані кошти передавала..

Сторони дотримались письмової форми договору.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивач довів факт укладення договору і факт передачі ним коштів позичальнику на вказаних у розписці умовах, тобто виконання ним умов договору.

Щодо досліджених аудіозаписів розмов між позивачем і відповідачем, а також їх листування, суд оцінивши їх, доходить висновку про те, що вони не спростовують правову природу договору позики в даній справі.

Суд критично ставиться до пояснень відповідача, наданих ним у судовому засіданні 06.12.2023р., а також до тверджень, викладених у відзиві на позов, відносно того, що відповідач не має обов`язку повертати грошові кошти, які взяв у борг, адже вони були отримані нібито на бізнес, адже відповідно до сформованої правової позиції Верховного Суду у складі Першої судової палати КЦС у постанові від 18.01.2022р. у (справа № 370/1170/20), відповідач у касаційній скарзі не заперечував факт написання ним розписки, проте оспорював отримання грошових коштів у борг, посилаючись на наявність між сторонами корпоративних відносин, зокрема стверджував, що отримані ним від позивача кошти є поворотною фінансовою допомогою на розвиток їхнього спільного бізнесу. Суди обґрунтовано визнали такі аргументи заявника неспроможними, зазначили, що вони спростовуються самим змістом розписки, у якій чітко вказано, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти на певний період зі сплатою процентів за користування ними та зобов`язаний їх повернути у визначений строк. Мета отримання позики для подальшого її використання не змінює правової природи розписки.

Також суд враховує наступну позицію Верховного Суду у складі Першої судової палати КЦС, визначену в постанові від 15.11.2023р. у справі № 369/8122/21: «За змістом розписки про отримання коштів, яку ОСОБА_2 склав 25 травня 2020 року, відповідач спільно з ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_1 25 березня, 25 квітня, 19 травня 2020 року грошові кошти в загальній сумі 600 000, 00 дол. США для торгівлі на біржі під 10 % від прибутку, який розраховується окремо, та зобов`язався спільно з ОСОБА_3 повернути ОСОБА_1 ці грошові кошти 01 червня 2021 року. Зазначена розписка підписана лише ОСОБА_2 та підтверджує отримання ним грошових коштів у загальній сумі 600 000, 00 дол. США. Підпису ОСОБА_3 у розписці немає, тому суди не встановили, що він має нести відповідальність за невиконання зобов`язання з повернення коштів, відтак ОСОБА_1 обґрунтовано звернувся з цим позовом лише до ОСОБА_2. Верховний Суд наголошує, що мета отримання коштів, їх цільове призначення, у цьому випадку - для торгівлі на біржі, не змінює характер боргового зобов`язання, яке регулюється статтями 1046-1049 ЦК України, та не перетворює відносини позики в інші правовідносини. Зазначення мети отримання позичених грошових коштів за загальним правилом не впливає на характер та правову природу тих відносин, що виникли у зв`язку з отриманням цих коштів у борг. Зміст зобов`язання визначається не метою використання таких коштів, а констатацією беззастережного взяття особою на себе обов`язку щодо їх повернення. Зміст розписки свідчить про те, що ОСОБА_2 погодився з усіма істотними умовами договору позики, зокрема щодо суми позики, власного обов`язку повернути отримані (позичені) кошти, а також строку, у який має бути виконане зобов`язання. Наявність умови про повернення відповідачем отриманих ним від позивача грошових коштів в погоджений сторонами строк дає підстави визначити правову природу відносин між сторонами як таку, що походить з позики, у яких ОСОБА_2 має статус позичальника. … Отже, висновки судів першої та апеляційної інстанцій про те, що грошові кошти були отримані відповідачем не у тимчасове користування із зобов`язанням їх повернення, тобто не у позику, а для торгівлі на біржі, вочевидь є помилковим та не відповідають змісту розписки, який свідчить про укладення між сторонами саме договору позики. У справі, що переглядається, суди не з`ясували справжню правову природу укладеного договору, зробили нічим не підтверджений висновок про те, що між сторонами склалися інші відносини, аніж відносини, що виникають з договору позики. До того ж суди не зазначили, які саме, на їхню думку, існують правовідносини між сторонами та якими нормами права вони регулюються. … Також відповідач не оспорював договір позики, тому застосовується презумпція правомірності правочину, визначена статтею 204 ЦК України».

Таким чином, незалежно від мети отримання грошових коштів у борг, наявним є беззастережне взяття на себе обов`язку щодо їх повернення. А факт відсутності оспорювання договору позики та наявності відповідного судового рішення з даного питання свідчить про необхідність застосування презумпції правомірності правочину.

Також суд критично оцінює пояснення представника відповідача про те, що відсутність у борговій розписці зазначення того, що грошові кошти були отримані саме в борг, адже постанови, на які посилається представник відповідача у відзиві на позов, були ухвалені не в подібних правовідносинах до тих, які наявні у даній справі.

У постанові ВСУ від 11.11.2015р. у справі № 6-1967цс15 було враховано позицію, викладену в постанові ВСУ від 02.07.2014р. у справі № 6-79цс14, в якій ВСУ дійшов висновку про те що, відповідно до статей 1046, 1047 ЦК України договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання. Відступлення саме від даного висновку не було. Дана правова позиція також була підтверджена й Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати КЦС від 10.12.2018р. у справі № 319/1669/16-ц.

Суд дійшов висновку про те, що відсутня законодавчо встановлена вимога щодо вказівки в розписці про те, що грошові кошти отримуються саме в борг, натомість, є вимога щодо вказівки на те, що вони мають бути повернуті, що й має місце в розписці у даній справі.

Тому доводи апеляційної скарги в цій частині апеляційний суд відхиляє.

Щодо доказів, долучених до заяви представника відповідача про приєднання доказів до матеріалів справи від 06.05.2024р., суд критично їх оцінює, з огляду на те, що відповідний лист ОСОБА_7 датований 22.03.2024р., тобто він не існував на момент подання позову, й за своєю суттю підміняє правову природу показань, які можуть надаватись свідком у суді. Проте про допит ОСОБА_7 жодна із сторін не клопотала. У суді апеляційної інстанції будь яких додаткових клопотань не заявляли.

Згідно з вимогами ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Так, нормами діючого ЦК України визначені виконання грошового зобов`язання.

Згідно зі ст. 533 ЦК України: 1) грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.2) якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Матеріалами справи встановлено, що предметом договору позики, укладеного між сторонами 24.09.2019р. є грошові кошти в сумі 28200 (двадцять вісім тисяч двісті) доларів США.

За змістом статей 521, 533-535 і ст. 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Наведене вище узгоджується з правовими позиціями Великої Палати Верховного Суду, висловленими у постановах від 10.04.2018р. у справі № 910/10156/17, від 11.04.2018р. у справі № 758/1303/15-ц та від 16.05.2018р. у справі № 686/21962/15-ц (14-16цс18).

Отже, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати та 3 % річних на суму основного боргу.

Відповідно до п. 18 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, в період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Таким чином, 3 % річних мають розраховуватись за період саме з дня, наступного, коли мало бути виконано зобов`язання з 26.10.2019р. по 23 лютого 2022 року, тобто до початку дії воєнного стану в Україні, а не по дату подання позову, як було розраховано позивачем.

Відповідно, загалом 3% річних за прострочення виконання зобов`язання становлять 1 972,50 доларів США.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.

З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції дійшов до висновку про часткове задоволення заявлених позовних вимог в частині стягнення коштів у розмірі 28 200 доларів США та 3% річних у розмірі 1 972,50 доларів США.

Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною відповідача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з оскаржуваним рішенням та посилання які містяться не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Посилання апелянта на порушення судом першої інстанції вимоги ч.1-2 ст.89 ЦПК України та ч.4 ст.265 ЦПК України є необґрунтованими, з огляду на те що судом першої інстанції були належним чином дослідженні докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, з чим і погоджується апеляційний суд.

Щодо доводів апелянта про намір заявити клопотання про виклик свідка, апеляційний суд зазначає наступне, представник відповідача, відзначаючи такі тези, не бере до уваги положення частини 3 статті 91 ЦПК України, відповідно до якої заява про виклик свідка має бути подана до або під час підготовчого судового засідання, а якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, - до початку першого судового засідання у справі, але аж ніяк не в найближчому судовому засіданні як зазначив представник відповідача.

Посилання ж на те, що суд поквапився ухвалити рішення взагалі не має жодного підґрунтя. Суд неодноразово відкладав судові засідання в справі. У день ухвалення рішення відповідач та його представник також не з`явились, хоч були належним чином повідомлені. Представник відповідача через електронний суд направив заяву про відкладення у зв`язку з тим, що відповідачу заплановано госпіталізацію. До заяви додано консультаційний висновок фахівця від 22.05.2024, у якому передбачена планова госпіталізація, хоч і не зазначено на яку саме дату. Також незрозуміло чому лише 05.06.2024 такий висновок був направлений до суду, якщо він був складений 22.05.2024.

Разом із тим представник відповідача має усі повноваження на представництво інтересів відповідача і мав можливість прибути до суду 05.06.2024, однак, він це право не реалізував.

Будь яких клопотань апелянтом не заявлялось та доказів до апеляційної скарги не додавалось.

Твердження апелянта на те, що у тексті розписки відсутня будь-яка згадка про взяття грошей в борг, що є обов`язковим - є помилковим з огляду на те, що договір позики за своєю юридичною природою є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дата її отримання, що й має місце в розписці у даній справі.

Враховуючи зміст статей 1046, 1047 Цивільного кодексу України, відсутня законодавчо встановлена вимога щодо вказівки в розписці про те, що грошові кошти отримуються саме в борг, натомість, є вимога щодо вказівки на те, що вони мають бути повернуті, що й має місце в розписці у даній справі.

Таким чином, між сторонами виникли правовідносини саме з договору позики грошових коштів, адже розписка містить відомості про те, що відповідач отримав кошти із зобов`язанням їх повернення, а не отримав їх на іншій підставі (як стверджує відповідач).

Насамкінець апеляційний суд звертає увагу на правові позиції ВС (сформовані в постанові Великої Палати ВС від 16.01.2019 в справі № 464/3790/16-ц, постанові ВС у складі Першої судової палати КЦС від 18.01.2022 у справі № 370/1170/20, постанові ВС у складі Першої судової палати КЦС від 15.11.2023 у справі № 369/8122/21), згідно з якими мета отримання позики для подальшого її використання не змінює правової природи розписки. Зазначення мети отримання позичених грошових коштів за загальним правилом не впливає на характер та правову природу тих відносин, що виникли у зв`язку з отриманням цих коштів у борг. Зміст зобов`язання визначається не метою використання таких коштів, а констатацією беззастережного взяття особою на себе обов`язку щодо їх повернення.

Таким чином, якою б не була мета відповідача, з якою він брав грошові кошти в борг, наявним є беззастережне взяття ним на себе обов`язку щодо їх повернення.

Крім того відповідач не оспорював вказаний договір та в законному порядку недійсний не визнавався.

Щодо наведеної представником апелянта судової практики, апеляційний суд зазначає що вона є не тотожною до обставин справи яка розглядається, тому суд першої інстанції вмотивовано відхилив в її застосуванні.

Наведені в апеляційній скарзі доводи які були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги не впливають на правильність судового рішення, не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_3 - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 05 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 04 лютого 2025 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді О.Ю. Карташов

Ю.П. Лозко