ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження 22-ц/821/204/25Головуючий по 1 інстанції
Справа №705/2466/24 Демчик Р.В.
Доповідач в апеляційній інстанції
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2025 року м. Черкаси :

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів Новікова О. М., Василенко Л.І., Карпенко О. В., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05 листопада 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Черкасиобленерго» про встановлення орендної плати за нерухоме майно та земельну ділянку, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 у квітні 2024 року звернувся до Уманського міськрайонного суду Черкаської області із позовом до ПАТ «Черкасиобленерго» про встановлення орендної плати за нерухоме майно і земельну ділянку.

Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаськой області від 20.05.2024 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ПАТ «Черкасиобленерго» про встановлення орендної плати за нерухоме майно і земельну ділянку направлено за підсудністю на розгляд до Придніпровського районного суду м. Черкаси.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 14.08.2024 року ухвала Уманського міськрайонного суду Черкаськой області від 20.05.2024 року залишена без змін.

Позов обґрунтовує тим, що його право власності на житлову нерухомість підтверджено договором дарування від 27.05.1994 року, а на земельну ділянку Державним актом від 22.04.2008 року. Але, ПАТ «Черкасиобленерго» помилково, визначивши їх правовий характер та форму власності, самоправно влаштувало в його квартирі комерційний вузол обліку для споживачів інших будинків. У весь час з 2013 року він стверджує, що це його приватна власність. Але чиновники не квапляться і стоять осторонь. ПАТ «Черкасиобленерго» продовжує користуватися його майном, на якому влаштувало свій вузол обліку та трансформував його відчуження. Згідно сукупності загальних правових норм ЦК, таке користування ототожнюється як оренда (плата, термін, розподіл обов`язків), що відповідає Закону України «Про оренду землі», а при оренді житла ЖК України. Розрахунок орендної плати вузол обліку займає 3м2 житлової площі і щомісячна вартість 100 грн/м2 та 5м2 земельної ділянки, вартістю 20 грн/м2, а разом це складає суму 400 грн./міс., і за 2013-2024 роки або 120 місяців орендна плата зросте до 48 000,00 грн. Відповідач згоди не надає.

Просив стягнути з ПАТ «Черкасиобленерго» на його користь 48 000,00 грн. за оренду нерухомого майна і земельної ділянки та вузлом обліку електричної енергії по АДРЕСА_1 .

Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05 листопада 2024 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення мотивовано тим, що позивачем не надано належних, достовірних та допустимих доказів, які підтверджують те, що між сторонами існують правовідносини, які виникли з договорів оренди будь-якого нерухомого майна, належного на праві власності позивачу у зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити у зв`язку з його недоведеністю.

Позивач, не погоджуючись з вказаним рішенням, оскаржив його в апеляційному порядку.

Скаржник зазначає, що суд відмовив у задоволенні позову з підстав відсутності у позовній заяві належних і допустимих доказів і недотримання вимог ст. ст. 175, 177 ЦПК України.

Апелянт зазначає, що суд провів імітацію розгляду справи по суті і ухвалив рішення без дослідження доказів, які мали значення для правильного вирішення справи.

Вважаючи рішення незаконним, позивач просить його скасувати і прийняти нове, яким стягнути з відповідача на його користь 48 000,00 грн.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає до задоволення.

Перевіривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, колегія суддів доходить наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є інвалідом І групи загального захворювання по зору, що підтверджується пенсійним посвідченням № НОМЕР_1 від 30.06.2016 року.

Як вбачається з договору дарування від 27.05.1994 року ОСОБА_2 подарувала, а ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , прийняли в дар кожен в рівних долях належну ОСОБА_2 1/3 частину жилого будинку з відповідною частиною надвірних споруд, що знаходиться в АДРЕСА_1 , який розташований на присадибній земельній ділянці, розміром 2035 кв.м.

Згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку від 22.04.2008 року, ОСОБА_1 , який проживає в АДРЕСА_1 є власником земельної ділянки, площею 0,0342 га.

Позовні вимоги ОСОБА_1 зводяться до захисту його права у зв`язку з несплатою йому орендної плати відповідачем відповідно до Закону України «Про оренду землі» та ЖК України.

Відповідно до частин 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Відмовляючи в позову, суд першої інстанції вказав що позовні вимоги є недоведеними, оскільки позивачем не надано належних, достовірних та допустимих доказів, які підтверджують те, що між сторонами існують правовідносини, які виникли з договорів оренди будь-якого нерухомого майна, належного на праві власності позивачу.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд наголошує, що саме засада змагальності опосередковано, через її контролюючу функцію, є гарантом законності, об`єктивності, неупередженості та повноти судового розгляду справи.

Захищене статтею 6 Європейської конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх.

Принцип змагальності процесу означає, що кожній стороні повинна бути надана можливість ознайомитися з усіма доказами та зауваженнями, наданими іншою стороною, і відповісти на них (Рішення у справі «Ruiz-Mateos проти Іспанії», від 23 червня 1993 року, заява № 12952/87, п. 63).

Дія принципу змагальності ґрунтується на переконанні: протилежність інтересів сторін найкраще забезпечить повноту матеріалів справи через активне виконання сторонами процесу тільки їм притаманних функцій. Принцип змагальності припускає поєднання активності сторін у забезпеченні виконання ними своїх процесуальних обов`язків із забезпеченням судом умов для здійснення наданих їм прав. При цьому, важливим є встановлення оптимального співвідношення активності сторін та активності суду.

В рішеннях де Європейський суд з прав людини дійшов висновку про порушення ст. 6 Конвенції, зазначено таке: Суд відзначає, що одним із складників справедливого судового розгляду в розумінні п. 1 статті 6 є право на змагальне провадження; кожна сторона, в принципі, має отримати нагоду не лише бути поінформованою про будь-які докази, які потрібні для того, щоб виграти справу, але також має знати про всі докази чи подання, які представлені або зроблені в цілях впливу на думку суду, і коментувати їх (див., mutatis mutandis, рішення у справах «Лобо Мачадо проти Португалії» (Lobo Machado v. Portugal) і «Фермьойлєн проти Бєльгії» (Vermeulen v. Belgium) від 20 лютого 1996 р., ReportsofJudgment sand Decisions 1996-I, сс. 206-07, п. 31 і п. 23, п. 33, відповідно, та рішення у справі «Нідерост-Губер проти Швейцарії» (Nidero st Huberv. Switzerland) від 18 лютого 1997 р., Reports 1997-I, с. 108, п. 24).

Суд має пересвідчитися, чи провадження в цілому, включаючи спосіб збирання доказів, було справедливим, як того вимагає п. 1 статті 6 (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Шенк проти Швейцарії» (Schenk v. Switzerland) від 12 липня 1988 р., серія A № 140, с. 29, п. 46).

Згідно із ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

В даному випадку, суд позбавлений права на збирання доказів по справі з власної ініціативи, що було б порушенням рівності прав учасників судового процесу.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Відповідно до змісту статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

Згідно із ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини справи, відповідно до ч. 2 статті 78 ЦПК України, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За викладених обставин колегія суддів вважає, що районний суд правильно застосував норми матеріального та процесуального права. Підстав для задоволення апеляційної скарги не встановлено.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 35, 141, 258, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 05 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції з підстав та на умовах, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 06 лютого 2025 року.

Судді