"07" лютого 2025 р.
Справа № 642/6925/24
Провадження №2/642/501/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2025 року м. Харків

Ленінський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Гримайло А.М.

за участю секретаря Антонян А.М.,

розглянувши в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В :

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог позивачка пояснила, що 18 серпня 2018 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, який було розірвано на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 09 жовтня 2024 року у справі №639/4140/24.

За період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства вони, як подружжя, за спільні кошти придбали транспортний засіб марка FORD, модель FOCUS, тип ТЗ ЗАГАЛЬНИЙ ЛЕГКОВИЙ СЕДАН, рік випуску 2015, VIN код ТЗ НОМЕР_1 . Транспортний засіб було придбано 22.09.2022 р. за 259 337,00 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу №4644/2022/3415548 від 22.09.2022 р.

Право власності на вказаний автомобіль було оформлено на відповідача.

Враховуючи, що спірне майно було придбане під час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі на ім`я відповідача, таким чином, дане майно є спільним сумісним майном подружжя. Домовленості щодо способу поділу даного майна між позивачкою та відповідачем не досягнуто.

Як стало відомо, згідно інформації зазначеної у Витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 13.08.2024 р. транспортний засіб марка FORD, модель FOCUS, тип ЗАГАЛЬНИЙ ЛЕГКОВИЙ СЕДАН, рік випуску 2015, VIN код ТЗ НОМЕР_1 було перереєстровано на нового власника 15.03.2024 р. по договору укладеному у ТСЦ.

Про продаж та перереєстрацію транспортного засобу позивачці нічого не було відомо, згоди на здійснення відчуження спільного сумісного майна подружжя не надавалося. Відповідач свідомо приховав факт продажу автомобіля належного подружжю на праві спільної сумісної власності, плануючи в подальшому припинення шлюбних відносин. ОСОБА_1 зазначила, що зазначеними діями відповідач фактично позбавив свою дитину та дружину права на користування та розпорядження спільним сумісним майном подружжя. Вважає, що позивачці та відповідачу належить кожному по 1/2 частини автомобіля, який є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, автомобіль, яким відповідач розпорядився на власний розсуд без згоди дружини, придбаний під час шлюбу сторін, є спільною сумісною власністю подружжя, а тому позивачка має право на отримання грошової компенсації вартості 1/2 частини транспортного засобу.

Ухвалою Ленінского районного суду м. Харкова від 30.10.2024 вказану позовну заяву було залишено без руху.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 05.11.2024 відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження.

22.11.2024 відповідач ОСОБА_2 подав відзив, в якому зазначив, що дійсно у шлюбі (з дати офіційної реєстрації 18.08.2018 року та до моменту фактичного припинення ведення спільного домашнього господарства 24.12.2023 року) вони з позивачкою, за спільні кошти придбали уживаний автомобіль марки FORD, моделі FOCUS, тип ТЗ: загальний, легковий седан, рік випуску - 2015, VIN-код ТЗ: НОМЕР_1 , який зареєстрували на ім`я відповідача (оскільки позивачка на той час не мала водійського посвідчення) на підставі Договору купівлі-продажу ТЗ №4644/2022/3415548, укладеного від 22.09.2022 року в сервісному центрі 4644 РСЦ ГСЦ МВС у Львівській області.

Враховуючи попередній огляд та ознайомлення з технічними особливостями даного автомобіля між ОСОБА_2 та продавцем було досягнуто згоди щодо дійсної (реальної) вартості автомобіля Ford Focus: у розмірі 259 337,00 грн. з урахуванням усіх дефектів та можливих технічних проблем, що потребували ремонту, про що позивачка була обізнана.

Внаслідок повномасштабного вторгнення з 24 лютого 2022 року сторони почали проживати окремо, а згодом рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 09.10.2024 шлюб укладений між позивачкою та відповідачем по справі розірвано.

Відповідач зазначає, що через суттєві технічні проблеми автомобіля, зокрема серйозні несправності коробки передач та двигуна, які потребували на той час значних витрат на ремонт.

Враховуючи, що у подружжя на той час не було вільних коштів для усунення цих несправностей через спрямування усього спільного бюджету на утримання сім`ї, сторони дійшли згоди щодо продажу транспортного засобу, і вказаний автомобіль було продано у шлюбі на підставі Договору купівлі-продажу № 6350/2024/4381605 від 15.03.2024, укладеному в присутності адміністратора ТСЦ №6350 за 40 000,00 грн., що підтверджується копією витягу з ЄДР МВС №31/32/635 від 01.10.2024, наданою новим покупцем.

ОСОБА_2 звертає увагу суду, що зазначений об`єкт спільної власності було відчужено за взаємною домовленістю, а усі отриманні з продажу транспортного засобу кошти було добросовісно розподілено між подружжям, що підтверджується скріншотами грошового переказу від 11.03.2024 у розмірі 10 000, 00 грн. та грошового переказу від 08.04.2024 у розмірі 10 000, 00 грн. на особистий рахунок ПриватБанку позивачки.

Крім того, щодо Звіту про незалежну оцінку колісного транспортного засобу FORD FOCUS, VIN: НОМЕР_1 , рік випуску 2015 від 15.08.2024 року, поданого позивачкою, відповідач зазначив, що оцінка є необ`єктивною, оскільки ґрунтується на явно неправдивих вихідних даних, використаних Оцінювачем для надання висновку про вартість об`єкта оцінки та неякісною (недостовірною), так як оцінка, проведена з порушенням принципів, методичних підходів, методів, оціночних процедур та (або) на основі необґрунтованих припущень.

Так, суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_3 , який здійснював оцінювання припускалося, що вся інформація, надана Замовником (Позивачем) є точною, а документи справжніми, тому усі обставини приймалася ним на віру. Окрім цього, поданий до суду Звіт не враховує реального технічного стану автомобіля на момент його продажу, зокрема, суттєвих несправностей коробки передач та двигуна, які значно вплинули на його ринкову вартість, що позивач умисно приховав. Сам зміст Звіту та висновок оцінювача має безліч суттєвих недоліків, що суперечить «Методиці розробленою згідно із Законами України "Про судову експертизу", "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", Національним стандартом № 1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав", затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2003 № 1440, та іншими нормативно-правовими актами з питань судової експертизи й оцінки майна.» та загалом ставлять під сумнів його обґрунтованість та достовірність, зокрема: 1) Звіт не містить посилань на джерела, з яких було отримано інформацію, яка використовувалась при аналізі цін продажу (пропозиції) колісних транспортних засобів (КТЗ), ідентичних або аналогічних оцінюваному на первинному чи вторинному ринках КТЗ, з відповідним коригуванням, яке враховує відмінність між об`єктами порівняння та об`єктом оцінки; 2) Відсутній детальний розрахунок ринкової вартості у розмірі 330 000 грн., оскільки наведено лише формуло за якою розраховується «С ринкова вартість»; 3) Звіт не містить підтверджуючих додатків незалежного оцінювання, що мають істотне значення - які мали б бути невід`ємною частиною звіту; 4) Допущено помилку у застосуванні нормативної бази зазначено «Правила визначення фізичного зносу житлових будинків СОУ ЖКГ 75.11- 35077234.0015:2009», затверджені наказом Міністерства з питань ЖКГ України від 03.02.2009 р. № 21, які не мають жодного відношення до оцінки транспортних засобів.

Враховуючи вищевикладене, відповідач просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

29.11.2024 на адресу суду надійшла відповідь на відзив ОСОБА_1 в якій остання спростовує твердження відповідача, що підставою для реєстрації на його ім`я придбаного у шлюбі транспортного засобу було те, що позивачка на той час не мала водійського посвідчення. Оскільки, ОСОБА_1 отримала водійське посвідчення ще 07.06.2017 р., тобто, ще задовго до придбання автомобіля. Про наявність водійського посвідчення відповідач знав.

Крім того, зазначила, що твердження ОСОБА_2 , що через повномасштабне вторгнення з 24 лютого 2022 року вони як подружжя почали проживати окремо, не відповідає дійсним обставинам, оскільки ініціатором розірвання шлюбу був саме відповідач.

Так, 15.07.2024 відповідач звернувся до Жовтневого районного суду м. Харкова з позовною заявою про розірвання шлюбу, в якій зазначив, а судом було встановлено, що з 23 грудня 2024 року подружжя перестало вести спільне домашнє господарство, тому посилання відповідача у своєму відзиві на фактичне припинення шлюбних відносин з 24.02.2024 є безпідставними.

ОСОБА_1 зазначила, що домовленості про поділ майна між подружжям не було, тим паче згоди на продаж автомобіля позивачка не надавала.

Під час чергової зустрічі ОСОБА_2 з дитиною, позивачка звернула увагу, на те, що їх спільний транспортний засіб зареєстрований вже за іншими реєстраційними номерами. Крім того, відповідач постійно користується їх спільним авто, навіть після продажу інший фізичній особі 15.03.2024.

Звернула увагу суду, що новим власником транспортного засобу, згідно інформації наданої відповідачем відповіді ТСЦ МВС № 6350 є ОСОБА_4 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , тобто за тією ж адресою за якою зареєстрований та проживає відповідач, згідно витягу з реєстру територіальних громад і є його рідною сестрою. Вказане і є причиною купівлі-продаж авто за ціну нижче ринкової 40 000,00 грн.

На думку позивачки, посилання відповідача, що продаж транспортного засобу було обумовлено суттєвими технічними проблемами автомобіля, зокрема серйозними несправностями коробки передач та двигуна, які потребували на той час значних витрат на ремонт не відповідає дійсності, оскільки відповідач постійно користувався та й наразі користується вказаним автомобілем.

На підтвердження начеб то проведеного ремонту транспортного засобу відповідачем було надано рахунки-фактури № 749 від 23.02.2024 р. та № 739 від 25.02.2023 р. на значні суми коштів, але доказів проведення таких ремонтних робіт (актів виконаних робіт/наданих послуг) та підтвердження оплати за роботи/послуги відповідачем не надано.

Посилання Відповідача на сплату/компенсацію позивачу 50% вартості за проданий транспортний засіб не відповідає дійсності, у зв`язку з тим, що вказані відповідачем перекази грошових коштів на користь позивача здійснювалися ним як фінансова допомога на утримання спільної дитини, оскільки ОСОБА_1 разом з сином є ВПО та змушена винаймати квартиру у м. Луцьк. Крім того, квитанції про перерахування коштів від 11.03.2024 р. на 10000 грн. та 08.04.2024 р. на 10000 грн. були долучені відповідачем як докази сплати ним аліментів у справі № 639/7295/24, яка знаходиться в проваджені Жовтневого районного суду м. Харкова. Ці платіжні інструкції про перерахування коштів від 11.03.2024 р. та 08.04.2024 р. в розділі «призначення платежу» містять інформацію «переказ власних коштів», а тому не можуть бути належним та допустимим доказом на підтвердження про сплату частини вартості за проданий автомобіль.

Враховуючи викладене, позивачка просила визнати за нею та відповідачем по 1/2 частини автомобіля, який є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зобов`язати Відповідача сплатити позивачці компенсацію вартості частки у спільно нажитому рухомому майні подружжя у розмірі 165 000,00 гривень.

У своїх запереченнях на відповідь на відзив ОСОБА_2 зазначив, що наявність посвідчення водія у позивачки не може слугувати аргументом в контексті «викривлення дійсних обставин справи з метою позбавлення дитини та колишньої дружини права на користування чи розпоряджання спільним сумісним майном подружжя», оскільки наявність водійського посвідчення ще не свідчить про доведеність бажання та зацікавленості ОСОБА_1 реалізовувати свої права на даний ТЗ як співвласника по документам. У зв`язку із чим, за згодою даний ТЗ було зареєстровано саме на відповідача.

Крім того, вказує на необґрунтованість твердження позивачки про безпідставність тверджень відповідача про припинення шлюбних відносин із 24 лютого 2022 року. Твердження про остаточне припинення спільного домашнього господарства з 24 грудня 2023 року вказує на формальну дату завершення шлюбних відносин, тоді як їх фактичне припинення відбулося через роз`їзд із 24 лютого 2022 року та є результатом зовнішніх обставин, які були детально обґрунтовані.

ОСОБА_2 наголосив, що позивачка безпідставно стверджує про начебто «відсутність її згоди» на продаж транспортного засобу, оскільки на той час домовленість про продаж транспортного засобу була досягнута, зокрема ще до того, як постало питання про розлучення.

На думку відповідача, твердження ОСОБА_1 щодо рахунків-фактур є також безпідставними та необґрунтованими, оскільки вони навпаки підтверджують економічну доцільність продажу автомобіля, а її доводи про відсутність доказів оплати зазначених робіт чи надання актів виконаних послуг є некоректними.

Стосовно припущень позивачки, які трактуються як сплата/компенсація 50% вартості за проданий ТЗ, що на її думку не відповідає дійсності, відповідач наголосив, добросовісний розподіл коштів, отриманих від продажу ТЗ підтверджується грошовими переказами від 11.03.2024 у розмірі 10 000, 00 грн (десять тисяч грн., 00 коп.) та від 08.04.2024 у розмірі 10 000, 00 грн (десять тисяч грн., 00 коп.) на особистий рахунок ПриватБанку Позивача за реквізитами: НОМЕР_2 , а також що кошти добросовісно спрямовано на потреби сім`ї. Тому в даному випадку, позивачка могла повернути ці кошти, що було б підтвердженням факту «не згоди», але вона цього не зробила, що вкотре, на думку відповідача, доводить, що вона переслідує виключно свої фінансові цілі.

До того ж, у позові що стосується судового наказу ним не надавалось ствердження стосовно переказів за 11.03.2024 та 08.04.2024 саме у якості «аліментів», оскільки вище зазначав: «добровільно здійснювати регулярні банківські переводи на особистий рахунок моєї колишньої дружини», далі йде перерахунок причин цих переводів: «аліменти» стосується переказів у п.9,10,11 оскільки він доводить, що ці періоди відносяться до дати, з якої стягуються аліменти за судовим наказом; «понесення інших витрат, необхідних дитині».

Що стосується використання автомобіля після продажу новим власником є окремим питанням, яке не впливає на його стан на момент продажу.

Враховуючи вищевикладене, відповідач просив у задоволенні позовних вимог відмовити.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 02.12.2024 підготовче провадження у справі закрито, справа призначена до судового розгляду.

Позивачка ОСОБА_1 в судове засідання не прибула, про розгляд справи повідомлялася належним чином. Звернулася до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності. Просила позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 , будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, в судове засідання не з`явився. Надіслав до суду заяву, в якій просив проводити розгляд справи без його участі, у задоволенні позову просив відмовити.

У відповідності до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд вважає за можливе розглянути дану справу у відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами.

Судом встановлено, що 18 серпня 2018 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_5 ) уклали шлюб, який був зареєстрований Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області, про що у книзі реєстрації шлюбів 18.08.2018 року зроблено відповідний актовий запис за № 3574, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_3 , виданим 18.08.2018, копія якого наявна в матеріалах справи.

Від шлюбу у сторін народився син - ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження що підтверджується Свідоцтвом про народження, серія НОМЕР_4 .

Рішенням Жовтневого районного суду м. Харкова від 09 жовтня 2024 року шлюб між ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_7 було розірвано. Рішення набрало законної сили 19.11.2024.

У період шлюбу 22.09.2022 ОСОБА_2 у ОСОБА_8 було придбано транспортний засіб Ford, модель Focus, тип ТЗ ЗАГАЛЬНИЙ ЛЕГКОВИЙ СЕДАН, рік випуску 2015, VIN код НОМЕР_5 , вартістю 259 337,00 грн., що підтверджується копією договору купівлі-продажу №4644/2022/3415548 від 22.09.2022 р.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.ч.1,3 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Відповідно до п.п.1,2,3 ч.1 ст.57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована та один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Як роз`яснено судам у пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК ( 2947-14 ) в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).

Отже, враховуючи, що спірний автомобіль придбаний позивачем та відповідачем під час шлюбу, беручи до уваги, що відповідачем ОСОБА_2 не надано суду належних доказів, що транспортний засіб було придбано за його особисті кошти, та зважаючи на презумпцію спільності права власності на вказане майно, суд доходить висновку, що спірний автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу між ними у рівних частках.

Як було встановлено судом, 15.03.2024 відповідач ОСОБА_2 здійснив відчуження вказаного автомобіля марки FORD, модель FOCUS.

Так, відповідно до інформації зазначеної у Витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 13.08.2024 р. транспортний засіб марка FORD, модель FOCUS, тип ТЗ ЗАГАЛЬНИЙ ЛЕГКОВИЙ СЕДАН, рік випуску 2015, VIN код ТЗ НОМЕР_1 було перереєстровано на нового власника 15.03.2024 р. по договору укладеному у ТСЦ, а саме Договору купівлі-продажу № 6350/2024/4381605 від 15.03.2024 року, укладеному в присутності адміністратора ТСЦ №6350 за 40 000,00 грн., що підтверджується копією витягу з ЄДР МВС №31/32/635 від 01.10.2024.

Після відповідної реєстрації зазначеного договору у сервісному центрі №6350, право власності на зазначений транспортний засіб було зареєстровано за ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Верховний суд у постанові від 05.07.2023 у справі № 295/98/21 зазначив, що у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Тлумачення положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку.

Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), у першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду.

У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим.

Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки.

Отже, у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач, не вимагається обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації.

Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду: від 03 лютого 2020 року у справі №235/5146/16-ц (провадження №61-37616 св 18); від 03 червня 2020 року у справі №487/6195/16-ц (провадження №61-46326св18); від 30 вересня 2020 року у справі №552/1514/19 (провадження № 1-21084 св 19).

У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження згоди ОСОБА_1 на відчуження автомобіля та використання коштів від його продажу на потреби сім`ї.

Матеріали справи не містять жодних договорів, які б підтверджували той факт, що сторони домовилися про поділ майна подружжя.

Отже, враховуючи, що відповідач Фролов розпорядився спірним транспортним засобом на власний розсуд без письмової згоди позивачки, суд доходить висновку, що позивач має право на присудження грошової компенсації вартості частки спірного майна.

Посилання відповідача на остаточне припинення шлюбних відносин з 24.12.2023, як і на наявність згоди позивачки на здійснення продажу спірного автомобілю суд до уваги не приймає, оскільки суду не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження зазначеного, в той час як предметом спору у даній справі є вирішення питання щодо правового статусу сумісного майна подружжя, що було реалізовано одним з подружжя під час перебування у шлюбі.

Суд звертає увагу, що Жовтневим районним судом м. Харкова при розгляді заяви про розірвання шлюбу питання щодо поділу спільного майна подружжя не вирішувалось.

У пунктах 22 та 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Аналогічна позиція підтримана у пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 25 грудня 1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовом про захист права приватної власності», у якому зазначено, що вартість спільного майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутності за дійсною вартістю майна на час розгляду спору. Під дійсною вартістю розуміється грошова сума, за яку майно може бути продано. Для її визначення у разі необхідності призначається експертиза.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Разом із тим, Верховний Суд у постанові від 03 жовтня 2018 року в справі №127/7029/15-ц виснував, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку в спільному майні.

Ринкова вартість КТЗ це вартість, за яку можливе відчуження КТЗ на ринку подібного КТЗ.

Відповідно до ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

На підтвердження ринкової вартості автомобіля на час розгляду справи позивачем до позовної заяви долучено звіт про незалежну оцінку колісного транспортного засобу марка FORD, модель FOCUS, тип ТЗ ЗАГАЛЬНИЙ ЛЕГКОВИЙ СЕДАН, рік випуску 2015, VIN код ТЗ НОМЕР_1 , проведеного 15.08.2024 ФОП ОСОБА_3 з метою визначення ринкової вартості транспортного засобу із застосуванням порівняльного методичного підходу. За результатами оцінки спірного транспортного засобу встановлено, що ринкова вартість оцінюваного КТЗ на дату оцінки, визначена порівняльним підходом, складає 330 000,00 грн.

Відповідач ОСОБА_2 у відзиві заперечував проти звіту оцінки, який на його думку є необ`єктивним, оскільки ґрунтується на явно неправдивих вихідних даних, використаних оцінювачем для надання висновку про вартість об`єкта оцінки та неякісною (недостовірною), так як оцінка, проведена з порушенням принципів, методичних підходів, методів, оціночних процедур та (або) на основі необґрунтованих припущень. Сам зміст Звіту та висновок оцінювача має безліч суттєвих недоліків, що суперечить «Методиці розробленою згідно із Законами України "Про судову експертизу", "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні", Національним стандартом № 1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав", затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2003 № 1440, та іншими нормативно-правовими актами з питань судової експертизи й оцінки майна.» та загалом ставлять під сумнів його обґрунтованість та достовірність.

Слід зазначити, що звіт про оцінку майна наданий позивачкою містить докладний опис проведеного дослідження, належно мотивований та науково обґрунтований, виконаний кваліфікованим суб`єктом оціночної діяльності у відповідності до Закону України «Про судову експертизу» та «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженому постановою КМУ від 10 вересня 2003 року №1440, та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, яка затверджена наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року №142/2092.

Таким чином, оцінивши вказаний звіт за правилами ст.212 ЦПК України суд не знаходить жодних обставин, які б дозволяли стверджувати про його необґрунтованість, неправильність, а тому він є належним та допустимим доказом у справі. Протилежного не доведено.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» оцінка майна, майнових прав (далі - оцінка майна) - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону (далі - нормативно-правові акти з оцінки майна), і є результатом практичної діяльності суб`єкта оціночної діяльності.

Відповідно до пункту 57 Національного стандарту №1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року №1440, звіт про оцінку майна, що складається у повній формі, повинен містити, зокрема, дату оцінки та дату завершення складення звіту, а у разі потреби - строк дії звіту та висновку про вартість майна відповідно до вимог законодавства.

У вищевказаному звіті про незалежну оцінку ринкової вартості автомобіля зазначено строк його дії 6 місяців від дати оцінки, тобто визначена оцінювачем ринкова вартість спірного автомобіля є дійсною на час розгляду даної справи.

Крім того, відповідач вказав, що поданий до суду Звіт не враховує реального технічного стану автомобіля на момент його продажу, зокрема, суттєвих несправностей коробки передач та двигуна, які значно вплинули на його ринкову вартість, що позивач умисно приховав.

Суд не приймає до уваги посилання відповідача на те, що на момент продажу автомобіль знаходився в технічно несправному стані, оскільки жодних доказів в підтвердження вказаних обставин суду надано не було, а надані рахунки № 739 від 25.02.2024 та № 749 від 23.03.2024 про необхідність оплати за виконання ремонтних робіт суд визнає неналежними доказами, оскільки вони не підтверджують та не спростовують жодних обставин справи.

Відповідно до інформації зазначеної у Витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 13.08.2024 р. транспортний засіб марка FORD, модель FOCUS, тип ТЗ ЗАГАЛЬНИЙ ЛЕГКОВИЙ СЕДАН, рік випуску 2015, VIN код ТЗ НОМЕР_1 було перереєстровано на нового власника 15.03.2024 р. по договору укладеному у ТСЦ, а саме Договору купівлі-продажу № 6350/2024/4381605 від 15.03.2024 року, укладеному в присутності адміністратора ТСЦ №6350 за 40 000,00 грн., що підтверджується копією витягу з ЄДР МВС №31/32/635 від 01.10.2024.

Після відповідної реєстрації зазначеного договору у сервісному центрі №6350, право власності на зазначений транспортний засіб було зареєстровано за ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Із заперечень на відповідь вбачається, що ОСОБА_2 та новий власник спірного автомобілю ОСОБА_9 , яка була запитувачем інформації щодо автомобілю у Територіальному сервісному центрі МВС, що надано відповідачем у якості доказу по справі, є рідними братом та сестрою та зареєстровані за однією адресою: АДРЕСА_1 , що викликає об`єктивних сумнівів щодо реальності правочину та об`єктивності встановленої вартості автомобілю.

Аргументи відповідача про те, що до спірних правовідносин слід застосувати ціну 40 000 грн, за якою ОСОБА_2 продав автомобіль своїй сестрі, не узгоджуються із позиціями, які висловлені Верховним Судом у постановах від 17 серпня 2022 року в справі №545/2396/20 та від 15 жовтня 2020 року №483/812/19, приймаючи до уваги, що ціна спірного автомобіля у договорі купівлі-продажу №6350/2024/4381605 від 15.03.2024 є договірною, а не дійсною ринковою вартістю транспортного засобу.

Відповідачем не надано доказів на підтвердження дійсної вартості спірного транспортного засобу та не спростовано належними і достовірними доказами середню ринкову ціну автомобіля, яка визначена висновком про вартість майна.

Твердження відповідача щодо продажу автомобілю за 40000,00 грн. та передачу грошових коштів у рахунок у сумі 20000,00 грн. позивачці у рахунок відшкодування вартості автомобілю на нужди сім`ї суд вважає неспроможними, оскільки вартість автомобілю за підставі звіту про незалежну оцінку ФОП ОСОБА_3 станом на 15.08.2024 становить 330000,00 грн., рахунки №739 від 25.02.2024 та № 749 від 23.03.2024 про необхідність оплати за виконання ремонтних робіт суд визнає неналежними доказами, оскільки вони не підтверджують та не спростовують жодних обставин справи, в той час як вартість автомобілю, за яку було здійснено його продаж було встановлено на власний розсуд відповідача.

Сторони правочинів повинні діяти добросовісно й у випадку порушення цього обов`язку вони позбавляються захисту (стаття 13 ЦК України). Зазначене свідчить, що відчуження одним із подружжя спільного подружнього майна за ціною, нижчою за ринкову вартість цього майна, без згоди на таку вартість іншого з подружжя є порушенням права цього подружжя на мирне володіння своїм майном та отримання за нього справедливої ціни, а також є проявом недобросовісності відчужувача, що позбавляє останнього права виплатити компенсацію саме у визначеному договором розмірі.

У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи.

Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції іншому з подружжя (співвласнику) у зв`язку з припиненням його права на спільне майно. При цьому вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між подружжям, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна одним з подружжя проти волі іншого. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18). Він є сталим при вирішенні вказаного правового питання у спірних правовідносинах. Підстав для відступу від нього немає.

Отже, суд не може взяти до уваги договір купівлі-продажу № 6350/2024/4381605 від 15.03.2024 для визначення розміру компенсації за належну частку у спільному майні подружжя, як про це просив відповідач.

Як вбачається з відзиву на позовну заяву та заперечень на відповідь посилання ОСОБА_2 щодо добросовісного розподілу грошових коштів, отриманих від продажу транспортного засобу, що підтверджується грошовими переказами від 11.03.2024 у розмірі 10000,00 грн. та від 08.04.2024 у розмірі 10000,00 грн. суперечать іншим матеріалам справи, оскільки продаж автомобілю відбувся 15.03.2024, тобто після проведення одного з грошових переказів; а також тому, що відповідач використовує зазначені квитанції про переказ коштів як доказ у цивільній справі про припинення стягнення з нього аліментів на утримання дитини, що стягується на підставі судового наказу Жовтневого районного суду м. Харкова від 26.09.2024 у зв`язку із добровільним виконанням покладеного на нього обов`язку як батька.

У даній справі встановлено, що спірний транспортний засіб був придбаний у період зареєстрованого шлюбу між позивачем та відповідачем, презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно, за якою частки подружжя є рівними, не спростована. Позивач є співвласником автомобіля (1/2 частки), оскільки він перебував у спільній сумісній власності колишнього подружжя.

Враховуючи, що позивачка є власником лише 1/2 частини спірного автомобіля, який є неподільною річчю, і належна їй частка у цьому майні не може бути виділена в натурі, при тому, що інший його власник - відповідач ОСОБА_2 відчужив автомобіль з власної волі, без згоди позивачки, суд вважає, що позивач обрала належний спосіб захисту права шляхом стягнення з відповідача грошової компенсації вартості частки відчуженого автомобіля.

Щодо вимоги про визнання автомобіля спільним сумісним майном подружжя, слід зазначити наступне.

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини 2 статті 16 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.01.2024 у справі №523/14489/15-ц дійшла висновку, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині рішення. Відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певного майна об`єктом права спільної сумісної власності та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання, не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.

Метою заявленого ОСОБА_1 позову є стягнення компенсації вартості 1/2 частини відчуженого майна.

Оскільки ОСОБА_2 не довів наявність згоди дружини на відчуження автомобіля та використання коштів в інтересах сім`ї, приходжу до висновку про задоволення вимог про стягнення грошової компенсації.

Позовна вимога про визнання спірного транспортного засобу об`єктом спільної сумісної власності подружжя задоволенню не підлягає, оскільки судом встановлено, що власник спірного автомобіля змінився.

Судові витрати розподіляються відповідно до ст. 141 ЦПК України.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме - копії посвідчення офіцера НОМЕР_6 та довідки про проходження військової служби № 1163 від 25.09.2024, відповідач ОСОБА_2 є військовослужбовцем та наразі проходить військову службу у Військовому інституті танкових військ Національного університету «Харківський політехнічний інститут».

Відповідно до п. п. 12, 13 ч. 1ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються: військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, - у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків; учасники бойових дій, постраждалі учасники Революції Гідності, Герої України - у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав. Отже, від сплати судового збору вищезазначені особи звільняються лише у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків чи у справах, пов`язаних з порушенням їхніх прав, тобто передбачених як для учасників бойових дій, постраждалих учасників Революції Гідності, Героїв України. Справа про поділ майна подружжя не відноситься до вказаної категорії справ.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 1650 грн. 00 коп.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 89, 141, 258, 259, 264-265, 354,355 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_7 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_8 у порядку спільного поділу майна подружжя грошову компенсацію вартості 1/2 частини транспортного засобу FORD, модель FOCUS, тип ТЗ ЗАГАЛЬНИЙ ЛЕГКОВИЙ СЕДАН, рік випуску 2015 у розмірі 165 000 (сто шістдесят п`ять тисяч) гривень 00 копійок.

У задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_7 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_8 судовий збір у розмірі 1650 (одна тисяча шістсот п`ятдесят) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 07 лютого 2025 року.

Суддя А.М. Гримайло