Справа № 177/2826/24
Провадження № 2/177/228/25
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

06 лютого 2025 року

Криворізький районний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Березюк М. В.

за участі: секретаря Дятел К. Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в порядку спрощеного провадження, цивільну справу за позовною заявою ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОЛЛЕКТ-ЦЕНТР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

02.12.2024 представник позивача звернувся до суду з вказаною позовною заявою, в якій просив суд стягнути з відповідача на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ-ЦЕНТР» заборгованість за договором № 1469067 від 03.01.2021, укладеним між ТОВ «МАНІФОЮ» та ОСОБА_1 , в загальному розмірі 44661,70 грн, з яких заборгованість за основним зобов`язанням (тілом позики) 3100 грн., заборгованість за нарахованими процентами на дату відступлення права вимоги 41561,70 грн. Також просив суд здійснити розподіл судових витрат, стягнувши з відповідача на користь позивача 2422,40 грн витрат по сплаті судового збору та 13000 грн витрат на правничу допомогу.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначає, що 03.01.2021 між ТОВ «Маніфою» та ОСОБА_1 укладено договір № 1469067, за умовами якого позикодавець надав, а позичальник ОСОБА_1 отримав позику у розмірі 3100 грн на умовах оплатності, строковості. Сторони договору погодили процентну ставку за користування позикою в межах строку кредиту у розмірі 1,99 % від суми позики за кожен день користування позикою, а також погодили розмір процентів на прострочену позику 1,01 % від суми позики за кожен день з моменту прострочення сплати суми позики та процентів за користування позикою. Сторонами погоджено, що позика надається позичальнику шляхом безготівкового переказу на рахунок банківської картки, зареєстрованої позичальником для цієї цілі в особистому кабінеті на веб-сайті товариства протягом 3 робочих днів з дати підписання договору. Договір підписано позичальником з використанням одноразового ідентифікатора.

Позичальник ТОВ «Маніфа» виконало свої зобов`язання за договором, надало кошти позичальнику, але позичальник ОСОБА_1 свої зобов`язання за договором не виконував, у зв`язку з чим у нього формувалася заборгованість.

29.12.2021 ТОВ «Маніфа» уклала договір з ТОВ «Вердикт Капітал» та відступило останньому право вимоги до ОСОБА_1 , після чого 10.01.2023 ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до ОСОБА_1 новому кредитору - ТОВ «Коллект центр». Набувши права вимоги до позичальника ОСОБА_1 , з метою захисту порушених прав, ТОВ «Коллект центр» звернулося до суду з вказаним позовом та просило задовольнити його.

Відповідач ОСОБА_1 позов визнав частково, про що надав суду відзив. Відповідач визнав борг за тілом кредиту 3100 грн, а також частково, на суму 1850 грн заборгованість за відсотками. Заперечуючи позовні вимоги в іншій частині, вказував про безпідставне нарахування позивачем процентів після закінчення строку позики, а саме після продовженого додатковими договорами строку позики до 26.09.2021. Вказував, що після вказаної дати 26.09.2021, що є кінцевою датою повернення позики, обумовленою між сторонами, позивач не має права нараховувати проценти за користування позикою, але набуває права на здійснення нарахувань процентів за порушення грошового зобов`язання в порядку ст. 625 ЦК України, що є мірою цивільно-правової відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Однак, як вважав відповідач, позивач такі вимоги не пред`явив.

Крім цього, представник відповідача висловив заперечення щодо розміру витрат позивача на правничу допомогу, просив їх зменшити до 5000 грн, вказуючи про їх не співмірність часу витраченому адвокатом на надання правничих послуг, при цьому вказував що складність справи не відповідає заявленій вартості витрат на правничу допомогу, що згідно розрахунку витрат обмежується виключно моментом подання позову до суду.

Відповідач заявив про власні витрати на правничу допомогу в розмірі 6000 грн, які просив розподілити між сторонами при ухваленні судом рішення (а.с. 62-73).

Позивач скористався правом на подання відповідь на відзив, в якому заперечуючи доводи відповідача вказав, що розрахунок заборгованості є чітким та зрозумілим, а відповідач не надав належного контррозрахунку, не провів відповідних арифметичних розрахунків на обґрунтування своїх доводів. Вказав на право позивача нараховувати проценти за фактичний строк користування позикою поза межами 30-денного (пільгового) строку користування позикою, при цьому сторони в договорі передбачили як умови нарахування процентів за користування позикою 1,99 % від суми позики за кожен день користування позикою в межах повного строку позики, так і проценти за прострочення позики 1,01 % від суми позики за кожен день з моменту прострочення сплати суми позики та процентів за користування позикою. Власні витрат на правничу допомогу представник позивача вважав реальними та співмірними. Заявлені відповідачем витрати на правничу допомогу представник позивача вважав безпідставними, не підтвердженими, завищеними та необґрунтованими, оскільки саме відповідач порушив умови договору, що призвело до звернення до суду (а.с. 74-79).

Відповідач скористався правом на подання заперечень, в яких наполягав на позиції щодо неможливості одночасного нарахуванням процентів за користування позикою та процентів за прострочення, оскільки поведінка відповідача не може бути одночасно правомірною та неправомірною. Відповідно вважав за необхідне розмежувати період в межах якого проценти мають бути нараховані за користування кредитом, в межах строку кредитування, а також період за який проценти нараховуються як цивільно-правова відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання. Свої доводи представник обґрунтовував правовими позиціями ВС. Крім цього, наполягав на позиції щодо зменшення витрат на правничу допомогу позивача і стягненні витрат відповідача. Просив розгляд справи здійснювати за відсутності відповідача та його представника (а.с. 80-84).

Позивач будучи повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, участь представника у розгляді справи не забезпечив, що не перешкоджає розгляду справи, адже позов містить клопотання про розгляд справи за відсутності представника позивача (а.с. 5).

Відповідач та його представник до суду не з`явилися, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності (а.с. 80-84).

У зв`язку з неявкою в судове засіданні всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, надавши оцінку доказам в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 03.01.2021 позикодавець ТОВ «Маніфа» та позичальник ОСОБА_1 уклали договір позики № 1469067, за умовами якого погодили суму позики 3100 грн, строк позики 27 днів, тобто до 30.01.2021, а також розмір процентів на користування позикою 1,99 % від суми позики за кожен день користування позикою в межах повного строку позики (ставка є однаковою як при акційній так і при базовій позиції) (пункти 2.4.1 2.4.5).

Крім цього, в п. 2.5 договору сторони узгодили розмір процентів на прострочену позику у фіксованому розмірі 1,01 % від суми позики за кожний день з моменту прострочення сплати суми позики та процентів за користування позикою.

В пункті 2.6 договору сторони визначили, що позика надається позичальнику шляхом безготівкового переказу на рахунок банківської картки, зареєстрованої позичальником для цієї цілі в особистому кабінеті на веб-сайті товариства протягом 3 робочих днів з дати підписання договору (а.с.16).

В п. 3.1 договору сторони визначили, що проценти за користування позикою нараховуються за фактичну кількість календарних днів користування позикою з дня надання позики до дня погашення заборгованості включно. При цьому, у межах строку позики проценти за користування позикою нараховуються за спадною процентною ставкою на підставі фіксованого середньоденного розміру процентів за користування позикою згідно додатка № 1 до договору (п. 3.1.2 договору), а у період прострочення позики проценти за користування позикою нараховуються за базовою процентною ставкою на позику, визначеною 2.4.4, тобто ті ж 1,99 % від суми позики (п. 3.1.3 договору).

Пунктом 3.2 договору сторони погодили проценти на прострочену позику. Так п. 3.2.1 договору визначає, що проценти на прострочену позику нараховуються у випадку неналежного виконання позичальником зобов`язань за цим договором у розмірі, визначеному п. 2.5 договору (тобто 1,01 % від суми позики за кожен день з моменту прострочення сплати позики та процентів за користування позикою), за кожен день прострочення (а.с. 16-18). Аналогічні умови щодо відсоткової ставки за користування кредитом в межах строку позики 1,99 % в день від суми позики, а також відсоткової ставки за порушення грошового зобов`язання з повернення позики 1,01 % на день (368,65 % річних), сторони обумовили у паспорті позики, що підписаний сторонами (а.с. 23).

Пункт 3.4 договору визначає, що повернення позики та сплата нарахованих процентів має бути здійснена позичальником до закінчення строку позики шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок позикодавця.

Пункт 3.6 договору визначає право сторін укладати додаткові годи до договору щодо продовження строку позики за цим договором, проценти за користування позикою в період дії такої додаткової угоди нараховуються за спадною процентною ставкою -1,99 %.

Пункт 4.2.1, 4.2.2 закріпив право позикодавця вимагати від позичальника своєчасного, повного та належного виконання умов договору, а для захисту своїх прав, в тому числі, укладати договори відступлення прав.

Текст договору від 03.01.2021 підписаний сторонами, зокрема відповідачем з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором (а.с. 16-18).

Варто акцентувати увагу на тому, що у вказаному договорі позики, сторони договору погодили визначення термінів, зокрема закріпили, що проценти за користування позикою проценти від суми позики, що нараховуються як оплата за користування позикою протягом строку позики, визначеного Договором, а проценти на прострочену позику проценти від суми позики, що нараховуються у разі неповернення позичальником позики та несплати процентів за користування позики в строк позики. Сторони розмежували поняття строку дії договору позики та строку позики. Так, під строком позики сторони обумовили період, протягом якого позика передається у власність позичальнику, визначений договором. Початковий строк позики визначається п. 2.3.4 договору, разом з тим, строк позики може бути продовжено шляхом укладення сторонами відповідної додаткової угоди (розділ 1 договору) (а.с. 16).

Відповідач у відзиві не заперечив ні факт укладення договору, ні факт отримання позики, ні її розмір 3100 грн., заборгованість за якою визнав у повному обсязі.

Як слідує зі змісту додатку №1 до договору позики від 03.01.2021, в межах строку позики 27 днів, позичальнику підлягали нарахуванню відсотки за користування позикою в розмірі 1665,63 грн (3100 грн сума позики х1,99 % х 27 днів строку позики). Вказаний додаток до договору підписано ОСОБА_1 (а.с. 17-18).

09.02.2021 сторони договору позики від 03.01.2021 уклали між собою додаткову угоду № 1, в якій погодили викладення п. 2.3.4 договору позики № 1469067 від 03.01.2021 в наступній редакції «2.3.4. Строк позики до 11.03.2021», з визначенням графіку нарахування процентів за користування позикою (а.с. 18 зворот).Тобто, в даному випадку, сторони реалізвали право на продовження строку позики.

Аналогічно, на реалізацію п. 3.6. договору щодо права сторін укладати додаткові угоди, якими продовжувати строк позики, сторони договору ТОВ «МАНІФА» та ОСОБА_1 уклали додаткові угоди до основного договору позики, а саме додаткові угоди № 2 від 13.03.2021, № 3 від 07.04.2021, № 4 від 22.05.2021, № 5 від 01.07.2021, № 6 від 27.08.2021, яким зокрема продовжено строк позики за договором позики від 03.01.2021 до 26.09.2021. Вказані додаткові договори містили додатки, що передбачали нарахування процентів за кожний продовжений період в розмірі 1,99 %. Всі вищевказані додаткові договори та додатки до них підписані позичальником (а.с.19-22).

Отже, суд приходить до висновку, що між первісним позикодавцем ТОВ «Маніфа» та позичальником було погоджено остаточний, кінцевий строк позики - 26.09.2021. Саме до вказаної дати 26.09.2021, з урахуванням поняття строку позики зафіксованого у договорі та вимог п. 3.4 договору позики, позичальник мав повернути суму позики та нараховані відсотки за користування позикою за відсотковою ставкою 1,99 %.

Після вказаної дати, відповідач ОСОБА_1 вважається таким, що порушив умови по договору позики та отримана ним сума позики вважається простроченою. Саме з наступного дня, тобто з 27.09.2021 у позивача припинилося право нараховувати проценти за користування позикою та виникло право на нарахування відсотків за порушення грошового зобов`язання, тобто відсотків як виду цивільно-правової відповідальності за невиконання умов договору, що погоджені сторонами договору на рівні 1,01 % від суми позики за кожний день з моменту прострочення сплати суми позики та процентів за користування позикою (п. 2.5, 3.2.1 договору).

Саме на цьому ґрунтується позиція відповідача по справі, та з такою позицією суд погоджуються в повному обсязі, адже вона враховує положення чинного законодавства, умови укладеного між сторонами договору та судову практику, що сформувалася щодо спірних правовідносин.

Так, відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Положеннями ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до сталої судової практики, що сформовано в тому числі у постанові ВП ВС від 05.04.2023 по справі № 910/4518/16, позичальник отримує від банку (іншої фінансової установи) грошові кошти, власником яких він не був, та отримує можливість певний час правомірно не повертати надані грошові кошти. Натомість у позичальника виникає зобов`язання повернути грошові кошти у встановлений строк та сплатити визначені договором проценти за користування кредитом. Отже, позичальник отримує «чужі» грошові кошти в борг, який зобов`язується повернути в майбутньому. Термін «користування чужими коштами» Велика Палата Верховного Суду розтлумачила в постанові від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17 (пункти 34, 35, 37 відповідно).

Термін «користування чужими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх.

Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані законодавством. Зокрема, відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів установлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Такі ж правила щодо сплати процентів застосовуються до кредитних відносин у силу частини другої статті 1054 ЦК України та до відносин із комерційного кредиту - в силу частини другої статті 1057 цього Кодексу.

Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, також врегульовані законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (пункти 76-78 постанови).

Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Вказаних вище висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 (пункти 53, 54) та від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19). Вказане не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати.

Отже, якщо позичальник прострочив виконання зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів за «користування кредитом», сплив строку кредитування чи пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту не може бути підставою для невиконання такого зобов`язання. Зазначене також є підставою для відповідальності позичальника за порушення грошового зобов`язання (п. 91-94 постанови).

Якщо позичальник порушує зобов`язання з повернення кредиту, в цій частині між ним та кредитодавцем регулятивні відносини трансформуються в охоронні. Інакше кажучи, оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.28) пункт 95-97 постанови ВП ВС від 05.04.2023).

Якщо грошове зобов`язання виникло з договірних відносин, то прострочення його виконання призводить до відповідальності боржника перед кредитором, зокрема - настання обов`язку зі сплати процентів річних у розмірі, встановленому законом або договором, але саме грошове зобов`язання залишається при цьому незмінним (п. 99 постанови ВП ВС від 05.04.2023).

Відповідно до п. 123, 128 постанови ВП ВС від 05.04.2023, установивши, що умова договору передбачає нарахування процентів як міри відповідальності після закінчення строку кредитування, тобто за період прострочення виконання грошового зобов`язання, слід застосовувати як статтю 625 ЦК України, так і інше законодавство, яке регулює наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

При цьому, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. Як зазначає ВП ВС у згаданій постанові, у подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).

Беручи до уваги викладене, детально дослідивши зміст договору позики від 03.01.2021 та додаткових угод до нього, суд приходить до висновку, що сторони, вільно реалізуючи свої права, погодили між собою строк позики до 26.09.2021, при цьому в п. 2.4.1 2.4.4 погодили процентну ставку за правомірне користування позикою, тобто користування чужими грошима в межах строку позики 1,99 % від суми позики за кожен день користування позикою в межах повного строку позики, а також у п. 2.5 та 3.2.1 погодили проценти на прострочену позику в розмірі 1,01 % від суми позики за кожен день з моменту прострочення сплати суми позики та процентів за користування позикою. Тобто, окрім процентів за правомірне користування позикою, право на встановлення яких визначено ст. 1048 ЦК України, сторони також погодили відповідальність за порушення грошового зобов`язання, тобто за прострочення повернення тіла позики та процентів за правомірне користування позикою, що узгоджуються з положеннями ч.2 ст. 625 ЦК України, яка передбачає право сторін договору визначити в договорі процент, відмінний від 3 % річних, який застосовуватиметься у відносинах між сторонами як відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

29.12.2021 ТОВ «Маніфа» (клієнт) та ТОВ «Вердикт капітал» (фактор) уклали договір факторингу № 29/12-2021, за умовами якого ТОВ «Маніфа» відступає ТОВ «Вердикт капітал» грошові вимоги на загальну суму 35840325,69 грн., а фактор зобов`язався їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату. При цьому, клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми будуть меншими від суми, сплаченої фактором клієнту. Право вимоги переходить від клієнта до фактора в день підписання ними відповідного реєстру прав вимоги (а.с. 29). 29.12.2021 між сторонами договору факторингу підписано акт приймання-передачі реєстру боржників, згідно змісту якого переданим є, в тому числі, право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 1469067 від 03.01.2021 на суму боргу 9600,70 грн., з яких заборгованість за позикою 3100 грн., заборгованість за відсотками за користування кредитом 4935,20 грн, заборгованість за процентами на прострочену позику 1565,50 грн (а.с. 33-34).

Суд не погоджується із розміром відсотків, які визнаються відповідачем 1850 грн, адже це розмір відсотків, що розрахований та узгоджений між сторонами лише за один із продовжених періодів строку позики, в той час, як сторони погодили між собою строк позики до 26.09.2021, а тому відсотки за правомірне користування кредитом могли бути нараховані за період з 04.01.2021 (наступний день після укладення договору позики, п. 3.3 договору позики) по 26.09.2021 (остаточний строк позики, згідно додаткових договорів).

За розрахунками суду, за період строку позики з 03.01.2021 по 26.09.2021, ТОВ «Маніфа» мала б право нарахувати ОСОБА_1 проценти за правомірне користування позикою в розмірі 14497,15 грн, згідно наступного розрахунку: 3100 грн сума позики х 1,99 % (від суми позики за кожен день користування позикою в межах продовженого строку позики) х 235 днів (в межах повного (продовженого) строку позики з 04.01.2023 (п. 3.3. договору) по 26.09.2021). Однак, як слідує зі змісту витягу з реєстру боржників до договору факторингу від 29.12.2021, ТОВ «Маніфа» нарахувала ОСОБА_1 заборгованість за процентами за користування позикою лише в розмірі 4935,20 грн, що є правом позикодавця. Саме заборгованість за відсотками за користування позикою в розмірі 4935,20 грн первісний позикодавець передав новому кредитору ТОВ «Вердикт капіталу» (а.с. 7).

В період з 27.09.2021 (початок прострочення позики, початок періоду з якого можливе застосування відсотків за порушення грошового зобов`язання) до 29.12.2021 (дата відступлення права вимоги), ТОВ «Маніфа» мало право нарахувати ОСОБА_1 проценти за порушення грошового зобов`язання в розмірі 2943,14 грн (3100 грн х 1,01 %х 94 дні в періоді з 27.09.2021 по 29.12.2021), але фактично, як слідує з реєстру боржників, ТОВ «Мафіна» нарахувало ОСОБА_1 заборгованість за прострочену позику лише 1565,50 грн, що є правом позикодавця, яку й передало новому кредитору ТОВ «Вердикт капітал» (а.с. 33-34, 35).

З розрахунку заборгованості сформованого ТОВ «Вердикт Капітал» та доданого до позову позивачем ТОВ «Коллект центр» слідує, що розмір тіла позики складає 3100 грн., заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги 6500,70 грн (4935,20 грн + 1565,50), а нараховані ТОВ «Вердикт Капітал» відсотки згідно договору складають 35061 грн (а.с. 27). При цьому, як слідує з цього розрахунку, ТОВ «Вердикт капітал» нараховувало «відсотки згідно кредитного договору» з 29.12.2021 по 09.01.2023, застосовуючи одночасно дві відсоткові ставки 1,99 % на день за користування позикою в межах строку позики та 1,01 % на день поза межами строку позики, тобто за порушення зобов`язання (а.с. 27), що суперечить вищевказаним положенням законодавства та умовам договору позики від 03.01.2021, що визначає умови про застосування цих ставок у різні періоди: в межах строку позики 1,99 % та поза межами строку позики 1,01 %.

Позивач ТОВ «Коллект центр», якому ТОВ «Вердикт капітал» відступило право вимоги до ОСОБА_1 на підставі договору про відступлення права вимоги № 10-01/2023 від 10.01.2023 (а.с. 36-44), після відступлення права вимоги не нараховувало жодних платежів на суму боргу, що була відступлена, що слідує з наданого розрахунку (а.с. 28).

Як слідує зі змісту розрахунку заборгованості та змісту позовних вимог, позивач виходить виключно з розміру заборгованості що була розрахована ТОВ «Вердикт капіталом», не розмежовує нараховані суми заборгованості за відсотками на заборгованість нараховану в порядку ст. 1048 ЦК України та заборгованість нараховану в порядку ст. 625 ЦК України, але й не зазначає їх як заборгованість «за користування кредитом». Позивач вказує суми нарахованих відсотків за ставкою 1,99 % та 1,01 % як «відсотки нараховані згідно кредитного договору», що є слушним, адже договір позики від 03.01.2021 містить умови як процентів за правомірне користування грошима, так і процентів як цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання грошового зобов`язання. У зв`язку з чим, суд критично оцінює доводи відповідача в частині того, що позивач не заявляє вимог про стягнення відсотків за ст. 625 ЦК України, адже позивач в тому числі просить стягнути відсотки в розмірі 1,01 % в день, що як встановлено судом зі змісту договору позики від 03.01.2021, є мірою відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Суд акцентує увагу на тому, що на момент відступлення права вимоги ТОВ «Вердикт капіталу» 29.12.2021 строк позики сплив, відповідно підстав для нарахування відсотків за правомірне користування позикою (в порядку ст. 1048 ЦК України), у нового кредитора ТОВ «Вердикт капітал» не було.

Після закінчення обумовленого сторонами договору позики строку позики, тобто після 26.09.2021 позикодавець (нові кредитори) не мав права нараховувати проценти за користування позикою, але мав право нараховувати проценти в порядку ч.2 ст. 625 ЦК України, розмір яких погоджено сторонами в договорі позики на рівні 1,01 % від суми позики за кожен з моменту прострочення сплати суми позики та процентів за користування позикою (п. 2.5 договору).

Відповідно до п. 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Оскільки з 24.02.2022 в Україні запроваджено воєнний стан, що зумовлено широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти України, що триває до цього часу, суд приходить до висновку, що проценти за порушення грошового зобов`язання, позикодавець має право нараховувати лише до 23.02.2022.

Відповідно, суд вважає правомірним нарахування ТОВ «Вердикт Капітал», після відступлення йому права вимоги, відсотків за порушення грошового зобов`язання, відповідно до умов ч.2 ст. 625 ЦК України, п. 2.5 та 3.2.1 договору позики, в наступному розмірі: 3100 грн сума позики (саме виходячи з її розміру підлягає нарахуванню відсоток на прострочену позику згідно п. 2.5 договору) х 1,01 % (відсоток погоджений сторонами в договорі позики за прострочення позики) х 57 календарних днів (з 29.12.2021 з дати відступлення права вимоги від ТОВ «Маніфа» та ТОВ «Вердикт капітал» по 23.02.2022) = 1784,67 грн.

Тобто, загальний розмір позовних вимог, що підлягають до задоволення є 11384,67 грн (3100 грн тіло позики + 6500 грн відсотки за користування кредитом та відсотки за прострочення нараховані первісним позикодавцем на дату відступлення права вимоги ТОВ «Вердит капіталу» + 1784,67 грн відсотки за порушення грошового зобов`язання нараховані ТОВ «Вердикт капіталом» після 29.12.2021 до 23.02.2022).

В іншій частині позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають, як необґрунтовані.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

При зверненні до суду, позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2422,40 грн (а.с. 6).

Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, часткове задоволення позову, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 617,47 грн у рахунок відшкодування витрат на сплату судового збору, пропорційно розміру задоволених позовних вимог ( 11384,67 грн задоволені вимоги х 100% / 44661,70 грн розмір заявлених позовних вимог = 25,49 % відсоток задоволених вимог; 2422,40 грн х25,49 % /100% = 617,47 грн).

Вирішуючи питання щодо розподілу витрат на правничу допомогу, суд виходить з наступного.

Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Згідно ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Статтею 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову -на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

На підтвердження понесених витрат, пов`язаних з правничою допомогою, позивачем додано: договір № 02-09/2024-8 від 02.09.2024 про надання правничої допомоги, заяву на надання юридичної допомоги від 12.01.2024 щодо супроводу примусового стягнення заборгованості зі ОСОБА_1 та витяг з акт № 2 про надання правничої допомоги від 12.11.2024, згідно змісту яких вартість послуг ФОП Калітіної О.В. (є адвокатом згідно інформації з реєстру адвокатів) склали 13000 грн., з яких 4000 грн (усне консультування з вивченням документів) та 9000 грн складення позову до суду (а.с. 9-15).

На підтвердження витрат на правничу допомогу відповідача суду надано копію договору про надання правничої допомоги № 21/01/2025-ІІІ укладеного між адвокатом Вовк М.В. та ОСОБА_1 , копію акта приймання-передачі правничої допомоги та розрахункову квитанцію про проведення оплати послуг адвоката на загальну суму 6000 грн., з яких ознайомлення з матеріалами справи, формування правової позиції та консультування 1000 грн, складення відзиву 4500 грн та ведення справи в суді першої інстанції 500 грн. (а.с. 69-72). Витрати відповідача на правничу допомогу є належно підтвердженими, а тому не заслуговують на увагу доводи представника позивача, про відсутність підтвердження таких витрат.

Кожна із сторін заявила про не співмірність та необґрунтованість витрат протилежної сторони.

Відповідно до ч. 4 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до ч. 5 ст. 141 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Зважаючи на вищевикладене, беручи до уваги наявність клопотань сторін про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, суд визнає такими, що відповідають складності справи, часу витраченомуадвокатами сторін на виконання робіт (надання послуг), а також обсягу наданої адвокатом послуги, витрати в розмірі 5000 грн кожної із сторін. Суд вважає такими, що відповідають складності справи та наданим послугам представника відповідача витрати в розмірі 1000 грн на ознайомлення з матеріалами справи, формування правової позиції, здійснення консультування клієнта в розмірі 500 грн витрати на супровід справи в суді першої інстанції, оскільки представник окрім відзиву складав також заперечення на відповідь на відзив. Разом з тим, з урахуванням заперечень представника позивача, суд вважає завищеним розмір витрат на складення відзиву, вважаючи співмірним у цьому випадку розмір 3500 грн, адже відзив є досить структурованим, містить посилання на ряд правових позицій.

Щодо витрат на правничу допомогу представника позивача, то з урахуванням доводів представника відповідача про не співмірність заявлених витрат 13000 грн., суд вважає за необхідне зазначити, що співмірною складеності справи, обсягу документів у справі є вартість консультування з вивченням документів у розмірі 1500 грн. Витрати на складення позову до суду, що надісланий до суду засобами електронного суду, в розмірі 9000 грн є явно завищеним та неспівмірним обсягу наданої послуги з урахуванням змісту позову, його наповнення (позов містить лише перелік умов договору та норм законодавства), а також неспівмірним часу, що міг бути витрачений адвокатом на складення такого позову. Тому, суд вважає, що співмірною вартістю послуги зі складення позову буде вартість 3500 грн, яка відповідатиме змісту позову, кількості додатків до позову, що підлягали опрацюванню представником для формування правової позиції та оформлення заяви по суті справи. Інші послуги, як то складення відповіді на відзив, не включені у заявлену вартість 13000 грн.

Доводи представника позивача про те, що саме поведінка відповідача спровокувала необхідність звернення до суду, як підстави для відмови у стягнені витрат на правничу допомогу, суд розцінює критично, оскільки кожна особа, як то відповідач чи позивач, має право на доступ до правосуддя та отримання правничої допомоги при цьому.

Здійснюючи розподіл судових витрат на правничу допомогу між сторонами, виходячи з часткового задоволення позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог 1274,50 грн (5000 грн х 25,49 % відсоток задоволених позовних вимог/100 %), а з позивача на користь відповідача стягнути витрати на правничу допомогу в розмірі 3725,50 грн (5000 грн х 74,51 % відсоток позовних відмов у задоволенні яких відмовлено/100 %).

Керуючись ст. ст. 10-13, 76-81, 89, 141, ч. 2 ст. 247, 263-265, 279, 280-282 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОЛЛЕКТ-ЦЕНТР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОЛЛЕКТ-ЦЕНТР» (), заборгованість за договором позики № 1469067 від 03.01.2021 року в загальному розмірі 11384 (одинадцять тисяч триста вісімдесят чотири) гривні 70 копійок, з яких:

- 3100 (три тисячі сто) гривень 00 копійок заборгованість за позикою;

- 8284 (вісім тисяч двісті вісімдесят чотири) гривні 67 копійок заборгованість за нарахованими процентами за користування кредитом та процентами за прострочення грошового зобов`язання;

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОЛЛЕКТ-ЦЕНТР» () у рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору 617 (шістсот сімнадцять) гривень 47 копійок та у рахунок відшкодування витрат на правничу допомогу 1274 (одна тисяча двісті сімдесят чотири) гривні 50 копійок.

Стягнути з ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «КОЛЛЕКТ-ЦЕНТР» (код ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) у рахунок відшкодування витрат на правову допомогу 3725 ( три тисячі сімсот двадцять п`ять) гривень 50 копійок.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду;

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя М.В. Березюк