ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 595/1363/24Головуючий у 1-й інстанції Тхорик І.І.
Провадження № 22-ц/817/131/25 Доповідач - Гірський Б.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Гірського Б.О.,

cуддів - Хоми М.В., Храпак Н.М.,

за участю секретаря - Панькевич Т.І.,

представників учасників справи

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Тернополі цивільну справу №595/1363/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від імені якої діє адвокат Суп Мар`яна Богданівна на ухвалу Бучацького районного суду Тернопільської області від 25 листопада 2024 року про залишення позову (заяви) без розгляду (постановлену суддею Тхорик І.І., повний текст ухвали складено 28 листопада 2024 року) у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, -

В С Т А Н О В И В :

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаною заявою.

В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що вона є дочкою ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , які перебували у зареєстрованому шлюбі від січня 1993 року до березень 2022 року.

Вказувала, що після розірвання шлюбу її батьки продовжували разом проживати за адресою: АДРЕСА_1 та вели спільне господарство. Окрім неї та батьків у будинку проживали: її син - ОСОБА_5 ; її сестра - ОСОБА_6 та донька сестри - ОСОБА_7 ..

22 квітня 2022 року її батько - ОСОБА_3 був призваний до лав ЗСУ та направлений для проходження служби у військову частину НОМЕР_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Часів Яр, Бахмутського району, Донецької області батько загинув.

Після загибелі батька, вона звернулася за виплатою одноразової грошової допомоги, як член сім`ї загиблого військовослужбовця.

Проте, у січні 2023 року їй надійшла письмова відповідь з ІНФОРМАЦІЯ_1 про повернення поданих нею документів для отримання грошової допомоги у зв`язку із загибеллю батька, з посиланням на те, що наявні сумніви, що вона та сестра ОСОБА_6 проживали разом зі своїм батьком ОСОБА_3 , як члени сім`ї, та вели спільне господарство, мали взаємні права та обов`язки.

Тому, просила в судовому порядку встановити факт їх спільного проживання, як однієї сім`ї.

Ухвалою Бучацького районного суду Тернопільської області від 25 листопада 2024 року заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду, з підстав передбачених ч. 4 ст. 315 ЦПК України.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції. Вважає ухвалу суду першої інстанції такою, що прийнята з порушенням норм процесуального права.

Зазначає, що єдиним можливим порядком встановлення факту проживання однією сім`єю з військовослужбовцем з метою отримання одноразової грошової допомоги, є саме звернення до суду цивільної юрисдикції за правилами ЦПК України, оскільки іншого порядку законодавством не передбачено.

Посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року у справі №560/17953/21, в якій міститься висновок про те, що "справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, належать до юрисдикції цивільного суду. Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд відповідних справ за правилами цивільного судочинства.".

У зв`язку із вказаним заявник вважає, що суд дійшов хибного висновку, що заява про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю має розглядатись не в порядку окремого провадження, а в порядку позовного провадження.

У грудні 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Гелецька І.О. подала до Тернопільського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просила відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу суду залишити без змін.

Вказує, що визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право.

Наголошує, що заінтересованими особами, окрім Міністерства оборони України та ІНФОРМАЦІЯ_1 , є також ОСОБА_2 - мати загиблого військовослужбовця ОСОБА_3 .

Зазначає, що між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 не може бути спору про право, оскільки вони не є суб?єктом отримання соціальної допомоги, у контексті наведеної постанови Верховного Суду в справі №560/17953/21 від 18 січня 2024 року.

Однак, між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 присутній спір про право у зв`язку з тим, що на час загибелі військовослужбовця ОСОБА_3 , вони потенційно мали право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги.

Отже, у даній справі подібні правовідносини із правовідносинами у справі №560/17953/21 лише у частині того, що розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, здійснюється у порядку цивільного судочинства. Водночас постанова Великої Палати Верховного Суду в зазначеній справі передбачає можливість встановлення таких фактів у позовному провадженні, якщо під час розгляду справи в окремому провадженні виникає спір про право.

У грудні 2024 року представник Міністерства оборони України - Шведа О.Б. подала до Тернопільського апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу.

Вважає ухвалу суду першої інстанції законною та обґрунтованою, а апеляційну скаргу безпідставною.

Зазначає, що у поданій заяві ОСОБА_1 вказувала, що встановлення факту її проживання однією сім?єю з ОСОБА_3 необхідне для реалізації особистих немайнових та майнови прав та інтересів заявниці, як члена сім?ї військовослужбовця.

Однак, як було встановлено у судовому засіданні та з письмових пояснень представників ОСОБА_2 , заінтересована особа фактично заперечує про наявність у заявниці таких прав, оскільки виникли сумніви щодо інформації, яка міститься у свідоцтві про народження заявниці, де її батьком зазначений ОСОБА_3 , а також сумніви щодо батьківства загиблого військовослужбовця.

Таким чином, наведене свідчить про те, що факт про встановлення якого просить заявниця, є таким, що пов?язується з вирішенням спору про право, зокрема про право ОСОБА_1 на отримання грошової допомоги членам сім?ї загиблого військовослужбовця, яке фактично не визнається матір?ю загиблого - ОСОБА_2 .

Частинами 1, 2 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 - адвокат Суп М.Б. апеляційну скаргу в її межах підтримала, посилаючись на доводи викладені у ній.

У судовому засіданні представники ОСОБА_2 - адвокат Денисовський М.Д. та адвокат Гелецька І.О. проти доводів апеляційної скарги заперечили, просять залишити ухвалу суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ухвалою Бучацького районного суду Тернопільської області від 25 листопада 2024 року заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Міністерство оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_2 , про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю - залишено без розгляду, з підстав передбачених ч.4 ст. 315 ЦПК України (а.с.166-168).

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржувана ухвала відповідає.

Залишаючи без розгляду заяву ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, суд першої інстанції виходив з того, що справа не підлягає розгляду в порядку окремого провадження, оскільки у даному випадку вбачається спір про право, пов`язаний з доведенням права заявника на отримання грошової допомоги, як члена сім`ї загиблого військовослужбовця ОСОБА_3 , яке фактично не визнається матір`ю загиблого - ОСОБА_2 ..

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положення цієї статті ґрунтуються на положеннях Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав і свобод людини

і громадянина судом (стаття 55).

У статті 129 Конституції України закріплені основні засади судочинства, які є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України).

У справі, яка є предметом перегляду, заявник просить встановити факт спільного проживання однією сім`єю. Заявлені вимоги, пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за нею певного соціально-правового статусу - спільного проживання та отримання грошової допомоги у зв`язку із загибеллю батька.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частинами першою, другою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка

та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, зазначений у статті 315 ЦПК України, не є вичерпним.

Аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що існують два порядки встановлення фактів, що мають юридичне значення: позасудовий і судовий.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:

- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;

- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;

- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);

- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Такий висновок викладений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 січня 2024 року в справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23).

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право (постанова Верховного Суду від 17 червня 2024 року у справі № 753/21178/21).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 січня 2024 року в справі №686/11198/22 (провадження №61-11564св23) зазначено, що: «до заінтересованих осіб належать особи, які беруть участь у справі та мають у ній юридичну заінтересованість. Коло заінтересованих осіб визначається взаємовідносинами із заявником у зв`язку з обставинами, які підлягають встановленню і які можуть вплинути на їх права та обов`язки. Участь у справі цих осіб обумовлюється тим, що із установленням окремих обставин заявник може реалізувати свої права у правовідносинах, у яких беруть участь і заінтересовані особи. Для цих осіб характерним є те, що їхні суб`єктивні права та обов`язки мають юридичний зв`язок із суб`єктивними правами і обов`язками заявників.

Права заінтересованих осіб знаходяться у юридичному зв`язку із суб`єктивними правами заявників і зумовлюються встановленням юридичного факту. Інтереси заінтересованих осіб можуть суперечити інтересам заявника. Отже, притягнення (вступ) цих заінтересованих осіб має важливе практичне значення, оскільки вони мають можливість у процесі розгляду справи про встановлення юридичного факту заявити про порушення чи оспорювання їхніх суб`єктивних прав (постанова Верховного Суду в справі №638/4/19 від 07 квітня 2020 року, провадження №61-18132св19).

Заінтересовані особи беруть участь у справах окремого провадження з метою захисту своїх інтересів або інтересів держави.

Для забезпечення правильного і своєчасного розгляду справ про встановлення фактів, які мають юридичне значення, у кожній справі після її порушення суд, залежно від мети встановлення юридичного факту, зобов`язаний з`ясувати, які фізичні особи чи органи державної влади можуть бути заінтересовані у вирішенні даної справи.

Залучення до участі у справі окремого провадження всіх заінтересованих осіб має важливе значення, оскільки допомагає суду уникнути ухвалення незаконного рішення та виключити можливість появи в майбутньому конкуруючого рішення з іншою заінтересованою особою, а також має на меті повно і всебічно дослідити всі обставини справи.

Вирішуючи питання про те, яка саме заінтересована особа повинна бути притягнута до участі у справі окремого провадження, крім вищезазначеного, слід також враховувати і взаємовідносини із заявником у зв`язку з обставинами, які підлягають встановленню і які можуть вплинути на їх інтереси та (або) обов`язки».

У даній справі заінтересованими особи є Міністерство оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2 , яка є матір`ю загиблого військового.

У справі, яка переглядається, заявниця не оскаржує будь-яке рішення суб`єкта владних повноважень, а звернулася до суду цивільної юрисдикції, щоб встановити факт, який належить встановлювати в судовому порядку за правилами ЦПК України, оскільки в інший спосіб такі обставини встановити неможливо.

З пункту 106 викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року в справі №560/17953/21 вбачається, що "між ОСОБА_1 та Міністерством оборони України не може бути спору про право на отримання одноразової грошової допомоги, оскільки відповідач не є суб`єктом отримання такої соціальної допомоги".

Однак, як було встановлено судом першої інстанції у даній справі наявний спір про право між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у зв`язку з тим, що на час загибелі військовослужбовця ОСОБА_3 , вони потенційно мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, як члени сім`ї загиблого військовослужбовця, яке підлягає доведенню.

Таким чином, обраний заявником спосіб захисту свого права не узгоджується із положеннями чинного законодавства та висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2024 року у справі №560/17953/21, що не спростовує відповідні доводи апеляційної скарги.

Суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин та норми процесуального права, які пдлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України.

Суд першої інстанції вірно прийняв до уваги те, що подана заява про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, не підлягає судовому розгляду в окремому провадженні, оскільки за встановлених у цій справі обставин існує спір про право між заявницею та заінтересованою особою - ОСОБА_2 ..

Так, у справі яка є предметом перегляду, заявниця просить в порядку окремого провадження встановити факт спільного проживання однією сім?єю, ведення спільного господарства, наявності взаємних прав та обов?язків її, як дочки, з загиблим батьком ОСОБА_3 та визнати її членом його сім?ї.

Факт, встановити який просить заявниця, не може розглядатися в порядку окремого провадження, оскільки із змісту заяви вбачається спір про право, який повинен вирішуватися в позовному провадженні, так як зачіпається питання про права та обов`язки заінтересованої особи в цій справі - ОСОБА_2 , яка є матір`ю загиблого сина, який був військовослужбовцем ЗСУ і якій виплатили частину одноразової грошової допомоги, як члену сім`ї загиблого військовослужбовця, яка заперечує право заявниці на отримання такої допомоги і претендує на весь розмір одноразової грошової допомоги, і відповідно між ними виник (існує) спір, пов`язаний з доведенням заявницею ОСОБА_1 наявності підстав для призначення та виплати їй, як члену сім`ї (дочці) загиблого батька, частини такої одноразової грошової допомоги.

За наведених обставин колегія суддів приходить до висновку, що ухвалу Бучацького районного суду Тернопільської області від 25 листопада 2024 року про залишення заяви без розгляду постановлена судом з додержанням норм процесуального права та з урахуванням усіх обставин справи.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, з якими погоджується колегія суддів, та не дають підстав для скасування оскаржуваної ухвали суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржена ухвала суду відповідає критерію обґрунтованості.

Згідно зі статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на зазначене, колегія суддів приходить до висновку про залишення ухвали суду без змін, а скарги без задоволення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Бучацького районного суду Тернопільської області від 25 листопада 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 07 лютого 2025 року.

Головуючий: Гірський Б.О.

Судді: Хома М.В.

Храпак Н.М.