КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3721/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2025 року місто Київ

справа №752/22735/23

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.,

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача Акціонерного товариства «Сенс Банк» на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 16 липня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Плахотнюк К.Г., у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Сенс Банк» про визнання виконаним зобов'язання, припинення вчинення дій та відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

В жовтні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Голосіївського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому, з урахуванням заяви про зміну предмету позову просила:

визнати виконаними її зобов'язання за договором про надання кредиту №402148439 від 19лютого 2021 року, укладеним між нею та АТ «Альфа-Банк»;

зобов'язати АТ «Сенс Банк» припинити дії щодо її зобов'язання сплатити заборгованість за комісійну винагороду за договором про надання кредиту №402148439 від 19 лютого 2021 року, укладенимміж нею та АТ «Сенс Банк»;

стягнути з відповідача на її користь 20000, 00 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування вимог посилалася на те, що 19 лютого 2021 року між нею та АТ «Альфа-Банк» укладено кредитний договір №402148439, на оплату, виготовлення та встановлення металопластикових вікон за договором ВН-128 з ФОП ОСОБА_2 , сума кредиту 39911грн., ставка річних 0,01, строк кредиту 18 місяців.

Вказувала, що співробітниками банку було зроблено розрахунок за яким вона мала можливість достроково погасити кредитні зобов'язання за 15 місяців, не сплачуючи підвищеної плати за розрахунково-касове обслуговування, зазначеної в акцепті-пропозиції до кредитного договору №402148439.

Зазначала, що сума заборгованості за кредитом була нею сплачена у повному обсязі, а саме у розмірі 47821,96 грн., на підтвердження чого надано квитанції. Однак, АТ «Сенс Банк» повідомило її про наявність заборгованості зі сплати комісії.

Вказувала, що вона звернулася до банку з листом, на що отримала відповідь, про те, що оскільки заборгованість зі сплати комісії не було сплачено до 22травня 2022 року, відповідно до умов договору було розраховано комісійні винагороди у розмірі 1642, 42 грн. щомісяця.

Посилалася на те, що з 01 грудня 2022 року АТ «Альфа-Банк» ліквідовано, його правонаступником є АТ «Сенс Банк», який змінив політику та правила надання кредитів. Останній платіж у розмірі 10176,70 грн. внесений нею 23 березня 2023 року, а не 22 серпня 2022 року, оскільки в той період відбувалася процедура переходу прав від АТ «Альфа-Банк» до АТ «Сенс Банк» та, відповідно, не було відомо розрахункового рахунку для погашення кредиту.

Вказувала, що в кредитному договорі №402148439 від 19 лютого 2021 року укладеного шляхом приймання акцепту-пропозиції відсутня комісійна винагорода. В розділі «види платежів за кредитом» акцепту-пропозиції на укладення угоди про надання кредиту №402148439 та графіку платежів зазначено, що комісія за обслуговування кредиту та за надання кредиту, а також за інші послуги, не сплачується.

А тому, вважає, що вона не зобов'язана сплачувати комісійну винагороду АТ «Сенс банк» у розмірі 1642,42 грн. щомісячно.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 16 липня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано виконаними зобов'язання ОСОБА_1 за договором про надання кредиту №402148439 від 19 лютого 2021 року, укладеним між ОСОБА_1 та АТ «Альфа-Банк».

Зобов'язано АТ «Сенс Банк» припинити дії щодо зобов'язання ОСОБА_1 сплатити заборгованість за комісійну винагороду за договором про надання кредиту №402148439 від 19 лютого 2021 року, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Сенс Банк».

Стягнуто з АТ «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5000 грн.

Стягнуто з АТ «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 8000 грн. витрат на правничу допомогу, 757,00 грн. витрат по сплаті судового збору, що разом становить належну до стягнення суму у розмірі 8757 грн.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідач АТ «Сенс Банк» подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідності висновків суду дійсним обставинам справи просив оскаржуване рішення в частині задоволення позову про зобов'язання AT «Сенс Банк» припинити дії щодо зобов'язання ОСОБА_1 сплатити заборгованість за комісійну винагороду за договором про надання кредиту №402148439 від 19 лютого 2021 року, щодо стягнення з AT «Сенс Банк» 5000 грн. моральної шкоди та 8000 грн. витрат на професійну правничу допомогу скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог та у стягненні витрат на професійну правничу допомогу.

На обґрунтування вимог посилався на те, що підпунктом «б» п.1 оферти, Акцепту та Графіку платежів передбачена комісія за обслуговування кредиту, яка з 1-го по 15-й місяць становить 50 грн. щомісяця як фіксована частина та з 16-го по 18-й місяць становить 3,99% від суми кредиту (змінна частина) та 50,00 грн. (фікована частина). Тобто, це є комісія за розрахунково касове обслуговування (РКО). РКО в тому числі має відношення і до ведення рахунків.

Вказував, що умови кредитного договору щодо нарахування комісійної винагороди не суперечить нормам чинного законодавства України в тому числі і Закону України «Про споживче кредитування», оскільки самим законом комісії передбачаються.

Зазначав, що ухвалюючи рішення, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позивачем не наданого жодного доказу виконання нею взагалі будь-яких зобов'язань за кредитним договором.

Посилався на те, що визнаючи припиненим зобов'язання за кредитним договором не було жодної доцільності задовольняти позовну вимогу про зобов'язання банку припинити дії щодо зобов'язання позивача сплатити заборгованість про комісійну винагороду, адже жодними доказами не доведено, що банк після ухвалення рішення суду визнання виконаним зобов'язання продовжував наполягати на його виконанні, тобто дана позовна вимога є безпідставною, передчасною і не мала бути задоволеною.

Вказував, що позивач не довела того, що їй було завдано моральної шкоди, жодного доказу з цього приводу не надано.

Вважає, що стягуючи з відповідача моральну шкоду на користь позивача суд першої інстанції порушив ст.23 ЦК України.

19 грудня 2024 року на адресу Київського апеляційного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому остання просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справуу відсутність осіб, які не з'явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст. 372 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 ст.367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 16 липня 2024 року в частині задоволеної позовної вимоги про визнання виконаними зобов'язання ОСОБА_1 за договором про надання кредиту №402148439 від 19 лютого 2021 року, укладеним між ОСОБА_1 та АТ «Альфа-Банк» не оскаржується, а тому відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України в апеляційному порядку не переглядається.

Таким чином, апеляційний суд переглядає рішення суду у даній справі лише в частині часткового задоволення позову про зобов'язання АТ «Сенс Банк» припинити дії щодо зобов'язання ОСОБА_1 сплатити заборгованість за комісійну винагороду за договором про надання кредиту №402148439 від 19 лютого 2021 року, укладеного між ОСОБА_1 та АТ «Сенс Банк», стягнуто з АТ «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 5000 грн., витрат на правничу допомогу у розмірі 8000 грн.

Згідно вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Як вбачається з матеріалів справи, 19 лютого 2021 року між АТ «Альфа-Банк» та ОСОБА_1 підписано акцепт пропозиції на укладення угоди про надання кредиту №402148439 та графік платежів, відповідно до якої сума кредиту - 39911 грн., процентна ставка - 0,01%, строк кредиту - 18 міс до 22 серпня 2022 року.

Вказаний договір було укладено в рамках угоди про надання кредиту на оплату виготовлення та встановлення металопластикових вікон за договором ВН-128 з ФОП ОСОБА_2 .

Підпунктом «б» п.1 акцепту та графіку платежів передбачено, що комісія за обслуговування кредиту з 1-го по 15-й місяць становить 50 грн. щомісяця як фіксована частина, з 16-го по 18-й місяць становить - 3,99% від суми кредиту (змінна частина) та 50,00 грн. (фіксована частина).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 вказувала на те, що співробітниками банку було зроблено розрахунок за яким вона мала можливість достроково погасити кредитні зобов`язання за 15 місяців, не сплачуючи підвищеної плати за розрахунково-касове обслуговування, зазначеної в акцепті-пропозиції до кредитного договору №402148439. Сума заборгованості за кредитом була нею сплачена у повному обсязі, а саме у розмірі 47821,96 грн., на підтвердження чого позивач надала квитанції. Однак, АТ «Сенс Банк» повідомив її про наявність заборгованості зі сплати комісії.

У зв`язку з чим, ОСОБА_1 звернулася до банку з листом, на що отримала відповідь АТ «Сенс Банк» від 27 лютого 2023 року №8142-17.5-б/б про те, що договір №402148439 укладено з відсотковою ставкою 0,01% річних від суми кредиту у розмірі 39911 грн., комісії у пільговому періоді (1-15 місяць) становлять 50 грн., з 16-го місяця - 1642,45 грн. Для закриття кредиту у пільговому періоді (15 місяців) необхідно було сплатити всю заборгованість до 22 травня 2022 року. Оскільки до 22 травня 2022 року всю заборгованість по договору не було сплачено, відповідно до умов договору було розраховано комісійні винагороди у розмірі 1642,45 грн. По договору №402148439 на період з березня по серпень 2022 року було оформлено кредитні канікули. Банк повідомив, що він не може відмінити розраховані комісії, оскільки всі нарахування були згідно з умовами договору.

Позивач у позовній заяві вказувала, що з 01 грудня 2022 року АТ «Альфа-Банк» ліквідовано, його правонаступником є АТ «Сенс Банк», який змінив політику та правила надання кредитів. Останній платіж у розмірі 10176,70 грн. внесений нею 23 березня 2023 року, а не 22 серпня 2022 року, оскільки в той період відбувалася процедура переходу прав від АТ «Альфа-Банк» до АТ «Сенс Банк» та, відповідно, не було відомо розрахункового рахунку для погашення кредиту. АТ «Сенс Банк» не надав їй нового примірнику кредитного договору №402148439. Про умови обслуговування АТ «Сенс Банк» вона дізналася в Додатку 5 до договору про банківське обслуговування фізичних осіб в АТ «Сенс Банк», який знайшла на сайті АТ «Сенс Банк». Однак, в кредитному договорі №402148439 від 19 лютого 2021 року укладеного шляхом приймання акцепту-пропозиції відсутня комісійна винагорода. В розділі «види платежів за кредитом» акцепту-пропозиції на укладення угоди про надання кредиту №402148439 та графіку платежів зазначено, що комісія за обслуговування кредиту та за надання кредиту, а також за інші послуги, не сплачується. Вважає, що вона не зобов`язана сплачувати комісійну винагороду АТ «Сенс банк» у розмірі 1642,42 грн. щомісячно.

Суд першої інстанції встановив, що інформація за яку банком встановлена плата у вигляді комісії за договором про надання кредиту №402148439 від 19 лютого 2021 року є інформацією про стан кредитної заборгованості, а тому не може бути оплатною.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання виконаними зобов`язань ОСОБА_1 за договором про надання кредиту №402148439 від 19 лютого 2021 року, укладеним між ОСОБА_1 та АТ «Альфа-Банк» та зобов`язання АТ «Сенс Банк» припинити дії щодо зобов`язання ОСОБА_1 сплатити заборгованість за комісійну винагороду за договором про надання кредиту №402148439 від 19 лютого 2021 року підлягають задоволенню.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, АТ «Сенс Банк» вказував на те, що суд, визнаючи припиненим зобов'язання за кредитним договором не повинен був задовольняти позовну вимогу про зобов'язання банку припинити дії щодо зобов'язання позивача сплатити заборгованість про комісійну винагороду, адже жодними доказами не доведено, що банк після ухвалення рішення суду визнання виконаним зобов'язання продовжував наполягати на його виконанні, тобто дана позовна вимога є безпідставною, передчасною і не мала бути задоволеною.

Перевіряючи вказані доводи апеляційної скарги відповідача, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з огляду на норми статті 13 Конвенції. У §145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, ця стаття містить вимогу надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, ЄСПЛ зазначив, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом.

Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

У постанові від 10 жовтня 2019 року в справі №320/8618/15-ц (провадження №61-4393сво18) Верховний Суд у складі Об'єднаної палати Касаційного цивільного суду зробив такі висновки: критерії правомірності примусу суб'єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов'язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов'язковими для такого суб'єкта. Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дії в частині не зарахування сплати, зобов'язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов'язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитним договором, зобов'язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов'язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов'язку іншого суб'єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції задовольнивши позовну вимогу про визнання виконаними зобов`язань ОСОБА_1 за договором про надання кредиту №402148439 від 19 лютого 2021 року, укладеним між ОСОБА_1 та АТ «Альфа-Банк», не звернув увагу на те, що вимога про зобов`язання АТ «Сенс Банк» припинити дії щодо зобов`язання ОСОБА_1 сплатити заборгованість за комісійну винагороду за договором про надання кредиту №402148439 від 19 лютого 2021 року не є ефективним способом захисту, оскільки права позивача були захищені шляхом визнання виконаними зобов`язань ОСОБА_1 за договором про надання кредиту №402148439 від 19 лютого 2021 року, укладеним між ОСОБА_1 та АТ «Альфа-Банк».

Таким чином, вимога ОСОБА_1 про зобов`язання АТ «Сенс Банк» припинити дії щодо зобов`язання ОСОБА_1 сплатити заборгованість за комісійну винагороду за договором про надання кредиту №402148439 від 19 лютого 2021 року задоволенню не підлягає.

Задовольняючи частково позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що з боку відповідача мало місце заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди, оскільки остання через неправомірні дії банку щодо нарахування комісії змушена була змінити звичний спосіб свого життя, звертатися за правничою допомогою для складання позову до суду, мала переживання через невизначеність свого становища щодо необхідності або ні сплати комісійної винагороди банку до ухвалення судом рішенням.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Частиною 1 ст.1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до вимоги чинного законодавства України особа, якій завдано збитків, має також право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є поставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 3 ст.23 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості.

У пункті 5 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» надано роз`яснення про те, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідальність за заподіяння моральної шкоди настає за наявності загальної підстави - наявності моральної (немайнової) шкоди, а також за наявності всіх основних умов відповідальності, а саме: неправомірної поведінки, причинного зв`язку та вини заподіювача.

Сторона, яка пред`являє вимоги відшкодування завданої їй моральної шкоди, не звільняється від обов`язку довести наявність такої шкоди, її розмір, надавши належні, допустимі та достовірні докази цього факту, у порядку встановленому процесуальними нормативно-правими актами.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивач у заяві про зміну предмету позову вказувала на те, що їй завдана моральна шкода протиправними діями відповідача, які полягали у тому, що вона намагалася поновити свої права, порушені АТ «Сенс Банк», її життя було перенасичене негативними емоціями, психічними переживаннями.

При цьому, позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження завдання їй моральної шкоди, тоді як саме на позивача покладено обов`язок доведення тих обставин на які він посилається як на підставу своїх вимог.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач, підписуючи акцепт пропозиції на укладення угоди про надання кредиту №402148439 погодилася з її умовами та зобов`язалася їх виконувати.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди.

Враховуючи зазначене, рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 16 липня 2024 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 про:

зобов'язання АТ «Сенс Банк» припинити дії щодо зобов'язання ОСОБА_1 сплатити заборгованість за комісійну винагороду за договором про надання кредиту №402148439 від 19 лютого 2021 року, укладеного між ОСОБА_1 та АТ«Сенс Банк»;

стягнення з АТ«Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 5000 грн.;

стягнення з АТ«Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 757 грн. витрат по сплаті судового збору підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового про відмову у задоволенні вказаних вимог.

Позивач у позовній заяві просила стягнути з відповідача витрати на правову допомогу, понесені в суді першої інстанції у розмірі 8000 грн.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу в суді першої інстанції стороною позивача було надано копії: договору про надання юридичних послуг від 24 жовтня 2023 року; акту приймання-передачі від 28 жовтня 2023 року на суму 8000 грн.

Частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:

1) у разі задоволення позову - на відповідача;

2) у разі відмови в позові - на позивача;

3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 137 ЦК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися (частина третя статті 141 ЦПК України).

При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України» заява №19336/04, від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95), від 06 липня 2015 року у справі «Заїченко проти України» (п.131), зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Аналогічнийправовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц,постановахВерховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі №742/2585/19, від 03 лютого 2021 року у справі №522/24585/17.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Колегія суддів вважає необхідним зазначити, що не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладений у пункті 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12травня 2020 року у справі № 904/4507/18.

У випадку встановленого фіксованого розміру погодинних ставок адвокатів сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми погодинних ставок адвокатів зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо.

Стягуючи з відповідача на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 8000 грн., суд першої інстанції не врахував положення п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України.

Згідно з ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно, враховуючи п.3 ч.2 ст.141 ЦПК Українищодо пропорційності задоволених вимог, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 2000 грн. витрат на правову допомогу понесених в суді першої інстанції пропорційно до задоволеної частини позовних вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просила стягнути з відповідача 9200 грн. витрат на правову допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції за написання відзиву на апеляційну скаргу.

Відповідач подав заяву, в якій просив зменшити розмір витрат на правову допомогу, посилаючись на його неспірмірність та необгрунтованість.

Враховуючи п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України щодо пропорційності задоволених вимог, заперечення відповідача, колегія суддів приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 500 грн. витрат на правову допомогу понесених в суді апеляційної інстанції.

В силу положення Закону України «Про захист прав споживачів» позивач була звільнена від сплати судового збору в суді першої інстанції.

Частиною 6 статті 141 ЦПК України визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Виходячи з положень ст.141 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним компенсувати АТ«Сенс Банк»за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України судові витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 2741,76 грн.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 376, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу відповідача Акціонерного товариства «Сенс Банк» - задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 16 липня 2024 року в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_1 про:

зобов'язання Акціонерне товариство «Сенс Банк» припинити дії щодо зобов'язання ОСОБА_1 сплатити заборгованість за комісійну винагороду за договором про надання кредиту №402148439 від 19 лютого 2021 року, укладеного між ОСОБА_1 еюОСОБА_3 ою та Акціонерним товариством «Сенс Банк»;

стягнення з Акціонерного товариства «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 моральної шкоди у розмірі 5000 грн.;

стягнення з Акціонерного товариства «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 757 грн. витрат по сплаті судового збору - скасувати та ухвалити в цій частині нове про відмову у задоволенні вказаних вимог.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 16 липня 2024 року в частині стягнення з Акціонерного товариства «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 8000 грн. витрат на правову допомогу, понесених в суді першої інстанції змінити, зменшити суму вказаних витрат, що підлягають стягненню з Акціонерного товариства «Сенс Банк» на користь ОСОБА_1 з 8000 грн. до 2000 грн.

Стягнути з Акціонерного товариства «Сенс Банк», місцезнаходження: місто Київ, вул. Велика Васильківська, 100, на користь ОСОБА_1 , яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 витрати на правову допомогу понесені в суді апеляційної інстанції у розмірі 500 грн.

Компенсувати Акціонерному товариству «Сенс Банк», місцезнаходження: місто Київ, вул. Велика Васильківська, 100, за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України судові витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги у розмірі 2741 грн. 76 коп.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: