Справа № 750/4483/24
Провадження № 2/750/75/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2025 року м. Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова в складі:

головуючого судді Логвіної Т.В.,

секретаря Молодшої А.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за заповітом, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності за набувальною давністю,

третя особа: приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Костюк Юлія Володимирівна, ОСОБА_3 ,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 та просить визнати за позивачем, як спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Свої вимоги обґрунтовує тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5 . На день своєї смерті ОСОБА_5 проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , разом із відповідачем по справі - ОСОБА_2 . За свого життя ОСОБА_5 склала заповіт, у відповідності до якого усе своє майно та усе те що буде їй належати, остання заповіла ОСОБА_4 . До складу спадщини після смерті ОСОБА_5 увійшло право власності на частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала померлій на підставі свідоцтва про право власності на житло N?2-520 від 17 травня 1993 року. Так, всю спадщину після смерті ОСОБА_6 , як спадкоємець за заповітом прийняла ОСОБА_4 , яка своєчасно звернулася до Першої чернігівської державної нотаріальної контори, де і було заведено спадкову справу N?693/2003. ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 . На день своєї смерті ОСОБА_4 проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 . За свого життя ОСОБА_4 склала заповіт, у відповідності до якого усе своє майно та усе те що буде їй належати, остання заповіла позивачу по справі - ОСОБА_1 . До складу спадщини після смерті ОСОБА_4 увійшло право власності на частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яку в свою чергу успадкувала за заповітом після смерті ОСОБА_7 , яка належала останній на підставі свідоцтва про право власності на житло N?2-520 від 17 травня 1993 року. Так, після смерті ОСОБА_4 , всю спадщину, як спадкоємець за заповітом прийняв позивач по справі - ОСОБА_1 , яка своєчасно звернулася до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Костюк Ю.В., в якого і була заведена спадкова справа N?50/2023. Інші спадкоємці до майна померлого спадкодавця за законом або заповітом відсутні. Проте, постановою приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Костюк Ю.В. N?215/02-31 від 08 березня 2024 року, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у зв?язку з тим, що спадкоємець не зміг надати оригіналу правовстановлюючого документу на це спадкове майно. Як вбачається із інформаційної довідки ТОВ «Трудовий колектив Чернігівського обласного БТ» N?5569 від 05 березня 2024 року, що відповідачу по справі - ОСОБА_2 та померлому спадкодавцю - ОСОБА_8 в рівних частинах належить квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло N?2-520 від 17 травня 1993 року. Як відомо стороні позивача, правовстановлюючий документ на спадкове майно на даний час находиться у відповідача по справі, у зв?язку з чим, 12 березня 2024 року представником позивача було підготовлено та направлено рекомендованим поштовим відправленням на адресу відповідача - ОСОБА_2 , лист щодо позасудового врегулювання спору, просив в строк до 01 квітня 2024 року надати позивачу або його представнику свідоцтво про право власності на житло N?2-520 від 17 травня 1993 року, виданого на ім?я ОСОБА_6 , на частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Проте, лист повернувся представнику позивача, у зв`язку із закінченням терміну зберігання, враховуючи відсутність у позивача правовстановлюючого документа на спадкове майно, останній змушений звернутись до суду з даним позовом.

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву та просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 та просить визнати за собою право на частку у спільній приватній власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що належала ОСОБА_6 , котра померла ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Свої вимоги обґрунтовує тим, що квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло N? НОМЕР_1 від 17 травня 1993 року ОСОБА_2 разом із нині покійною ОСОБА_9 набув в рівних частинах (по 1/2 часток) у спільну приватну власність шляхом безоплатної приватизації. При цьому із 23 червня 2003 року, з дня смерті ОСОБА_7 , лише він, а з 4 липня 2006 року разом зі своєю донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , безперешкодно, відкрито і добросовісно володіє та користується указаною квартирою, в томі числі і набутою у власність частиною ОСОБА_7 . Жодна особа, зокрема, і ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , ніколи не була зареєстрована і не проживала у спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Так само жодна особа не заявляла будь-яких речових прав на таку квартиру, не встановлювала ніяких умов на використання квартири, не пред?являла щодо квартири вимог до ОСОБА_2 . Аж до пред?явлення відповідного позову ОСОБА_1 . Тобто, за повних 20 (двадцять) років і 9 (дев`ять) місяців, ОСОБА_2 , крім добросовісного, відкритого і безперешкодного володіння спірною квартирою, ще й одноособового у повному обсязі виконував обов`язки її утримання і управління, що підтверджується випискою з особового рахунку НОМЕР_2 та договорами на житлово-комунальні послуги. У свою чергу, ОСОБА_4 до дня своєї смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) і з дня смерті ОСОБА_7 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) до володіння та користування спірною квартирою без жодних на те підстав не приступила, не оформлювала свої права на квартиру, не заявляла їх, своїх обов`язків як потенційний співвласник не виконувала по відношенню до спірної квартири, хоч і знала про її існування. Посилаючись на ч. 1 ст. 344 ЦК України зазначає, що за набувальною давністю до ОСОБА_2 перейшла частка у праві спільної приватної власності на спірну квартиру, що належала ОСОБА_5 .

Представник відповідача за зустрічним позовом подав відзив на позовну заяву та просив відмовити у задоволенні позову, оскільки позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження підстав та предмету позову.

Представник позивача за зустрічним позовом подав відповідь на відзив та зазначив, що правова природа та суть набувальної давності передбачає лише перехід права приватної власності на майно від однієї особи до іншої за певних умов, визначених ст. 344 ЦК України.

В судове засідання учасники справи не з`явились, від представників позивача та відповідача за первісним позовом надійшло клопотання про розгляд справи без їх участі, представник позивача первісний позов підтримує, проти зустрічного заперечує, представник відповідача зустрічний позов підтримує, проти первісного позову заперечує.

Від приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Костюк Ю.В. надійшла заява про розгляд справи без її участі.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_3 , повторно виданим 27 червня 2003 року Чернігівським міським відділом реєстрації актів цивільного стану Чернігівського обласного управління юстиції, актовий запис N?1856 (а.с. 14).

На день своєї смерті ОСОБА_5 проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , разом із відповідачем по справі - ОСОБА_2 , що підтверджується довідкою Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради N?104326 від 06 жовтня 2023 року (а.с. 15).

За свого життя ОСОБА_5 склала заповіт, у відповідності до якого усе своє майно та усе те що буде їй належати, остання заповіла ОСОБА_4 , який 18 червня 2003 року було посвідчено держаним нотаріусом Першої чернігівської державної нотаріальної контори, реєстровий N?2-3449 (а.с. 16).

Як вбачається із інформаційної довідки ТОВ «Трудовий колектив Чернігівського обласного БТІ» N?5569 від 05 березня 2024 року, що відповідачу по справі - ОСОБА_2 та померлому спадкодавцю - ОСОБА_8 в рівних частинах належить квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло N?2-520 від 17 травня 1993 року.

До складу спадщини після смерті ОСОБА_5 увійшло право власності на частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яка належала померлій на підставі свідоцтва про право власності на житло N?2-520 від 17 травня 1993 року.

Згідно копії спадкової справи до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6 на підставі заповіту спадщину прийняла ОСОБА_4 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_4 , що підтверджується свідоцтвом про смерть, серія НОМЕР_4 , виданим 03 квітня 2023 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Чернігові Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис N?955 (а.с. 17).

На день своєї смерті ОСОБА_4 проживала та була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується довідкою Управління адміністративних послуг Чернігівської міської ради N?2562 від 21 квітня 2023 року (а.с. 18).

За свого життя ОСОБА_4 склала заповіт, у відповідності до якого усе своє майно та усе те що буде їй належати, остання заповіла ОСОБА_1 , який 05 січня 2023 року було посвідчено приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Костюк Ю.В., реєстровий N?60. (а.с. 19).

До складу спадщини після смерті ОСОБА_4 увійшло право власності на частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , яку в свою чергу успадкувала за заповітом після смерті ОСОБА_7 , яка належала останній на підставі свідоцтва про право власності на житло N?2-520 від 17 травня 1993 року.

Постановою приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Костюк Ю.В. N?215/02-31 від 08 березня 2024 року, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , у зв?язку з тим, що спадкоємець не зміг надати оригіналу правовстановлюючого документу на це спадкове майно. Як вбачається із інформаційної довідки ТОВ «Трудовий колектив Чернігівського обласного БТ» N?5569 від 05 березня 2024 року, що відповідачу по справі - ОСОБА_2 та померлому спадкодавцю - ОСОБА_8 в рівних частинах належить квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі свідоцтва про право власності на житло N?2-520 від 17 травня 1993 року.

Відповідно до довідки про склад зареєстрованих у житловому приміщенні від 08.05.2024 №3212 за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За змістом ст.ст.13, 41, 47 Конституції України кожному гарантується реалізація права власності і його захист та непорушність. Кожен має право на житло.

Згідно до положень ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Стаття 392 ЦК України надає власнику майна право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом.

Згідно до ст.529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті.

У відповідності до ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Приписами ст.ст.1216, 1218 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов?язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов?язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Частиною 2 ст.1223 ЦК України передбачено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до вимог ст.1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов?язаний звернутися до нотаріуса за видачою йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно.

За ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною 1 ст.383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім?ї.

Вимогами ст.386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб?єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Як зазначено в ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У зустрічному позові ОСОБА_2 наполягав на тому, що має право на 1/2 частки від спірної квартири в порядку набувальної давності, згідно зі ст. 344 ЦК України.

Проте, з вказаною позицією позивача за зустрічним позовом суд погодитись на може, оскільки ОСОБА_2 не доведено правомірності визнання за ним як володільцем спірного нерухомого майна, права власності за набувальною давністю.

У статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Отже, набувальна давність - це спосіб набуття права власності на нерухомість, який не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а виникає із сукупності певних обставин, а саме: майно може бути об`єктом набувальної давності; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність; відсутність інших осіб, які претендують на це майно; відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. Позивачем у справах про набуття права власності за набувальною давністю є володілець чужого майна.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2019 року в справі № 910/17274/17 зроблено висновок, що "умовами набуття права власності за набувальною давністю на підставі статті 344 ЦК України є: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності. За змістом частини першої статті 344 Цивільного кодексу України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном".

За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено.

Позов про визнання права власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що немає підстав для набуття права власності на вказане майно відповідно до статті 344 ЦК України, таким чином, у задоволенні зустрічних позовних вимог слід відмовити у повному обсязі.

Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1ст. 76 ЦПК).

З огляду на викладене, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності суд вважає, що первісні позовні вимоги позивача ОСОБА_1 , як спадкоємиці за заповітом після смерті ОСОБА_4 , підлягають задоволенню, а зустрічний позов ОСОБА_2 слід залишити без задоволення, за недоведеністю.

Відповідно до частин 1 та 3 (пункт 1) статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно ч. 2 ст. 141 ЦПК України передбачає, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Як вбачається з матеріалів справи між ОСОБА_1 та ОСОБА_10 08 березня 2024 року укладено договір про надання правової (правничої) допомоги.

На підтвердження оплати витрат на правову допомогу представником позивача надано: оригінал квитанції до прибуткового касового ордеру від 01.04.2024 про сплату 6400 грн. та акт-розрахунок судових витрат.

У відповідності до ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Таким чином, з відповідача на користь позивача належить стягнути документально підтверджені витрати на правничу допомогу.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 328, 329, 1216, 1217, 1226, 1258, 1268, 1269, 1270, 1272, 1296, 1297 ЦК України, статтями 12, 19, 77-81, 258-260, 263-265 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

Позовні вимоги ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 РНОКПП НОМЕР_5 ) до ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ) про визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за заповітом - задовольнити.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_6 ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 РНОКПП НОМЕР_5 ) про визнання права власності за набувальною давністю - відмовити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , як за спадкоємцем за заповітом після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на частину квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2005 грн 00 коп. у відшкодування витрат по сплаті судового збору та 6400 грн 00 коп. у відшкодування витрат на правничу допомогу.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суду складено 06.02.2025.

Суддя