Справа № 368/707/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" лютого 2025 р. м. Кагарлик Київської області

Кагарлицький районний суд Київської області в складі:

Головуючого - судді Закаблук О.В.

При секретарі - Токовенко Н.О.

За участі:

Позивач - ОСОБА_1

Представник позивача - авдокат Матюшенков Д.В.

- розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Кагарлицького районного суду Київської області справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , - про визнання права власності в порядку спадкування, суд, -

В С Т А Н О В И В :

06.05.2024 року на адресу Кагарлицького районного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , - про визнання права власності в порядку спадкування, в прохальній частині якої позивачка просить суд винести рішення, на підставі якого:

1. Визначити їй розмір для сплати судового збору.

2. В порядку підготовки справи до розгляду:

- витребувати у Приватного нотаріуса Обухівського нотаріального округу Київської області Руденко Андрія Володимировича спадкову справу № 60/2021, після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- витребувати у Відповідача технічний паспорт на спірний Житловий будинок що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

- витребувати у Відповідача реєстраційне посвідчення на транспортний засіб марки ЗИЛ-ММЗ модель 4502, 1982 року випуску, об`єм двигуна бооо куб. см.;

- витребувати у Відповідача реєстраційне посвідчення на транспортний засіб марки VOLKSWAGEN модель Т5, 2005 року випуску, об`єм двигуна 1900 куб. см..

2. Визнати за нею, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (рнокпп: НОМЕР_1 ) право власності в порядку спадкування на 1/2 частину житлового будинку з відповідними будівлями та спорудами (житловий будинок "А", загальною площею 100.2 кв.м., житлова площа 70.2 кв.м, сарай "Б1", літня кухня "Б2", гараж "Б3", убиральня "В", погріб, під "Б"), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування, після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

3 Визнати за нею, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (рнокпп: НОМЕР_1 ) право власності в порядку спадкування на 1/2 частину Земельної ділянки, кадастровий номер :01:404:0069, площа 0.0767 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування, після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

4. Визнати за нею, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (рнокпп: НОМЕР_1 ) право власності в порядку спадкування на 1/2 частину транспортного засобу марки ЗИЛ-ММЗ модель 4502,1982 року випуску, об`єм двигуна бооо куб. см. Дата реєстрації в ТСЦ МВС №3242, в порядку спадкування, після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

5. Визнати за нею, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (рнокпп: НОМЕР_1 ) право власності в порядку спадкування на 1/2 частину транспортного засобу марки VOLKSWAGEN модель Т5, 2005 року випуску, об`єм двигуна 1900 куб. см. Дата реєстрації 08.01.2009 в ТСЦ МВС №3242, в порядку спадкування, після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

6. Вирішити питання про судові витрати.

Вимоги, викладені в позовній заяві (позовні вимоги), позивачка в мотивувальній частині позовної заяви обгрунтовує наступними обставинами справи та нормами права:

- 07 березня 1981 року між її батьками, - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , - відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кагарлицького районного управління юстиції Київської області було зареєстровано шлюб, про що складений відповідний актовий запис №16.

Від шлюбу у її батьків народилися:

- вона, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ;

- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

За час перебування у шлюбі, її батьки набули у власність наступне майно:

1. Житловий, а саме: житловий будинок, А, загальною площею 100.2 кв.м., житлова площа 70.2 кв.м, з відповідними будівлями та спорудами: сарай, Бі, літня кухня, Б2, гараж, Б3, убиральня, В, погріб, під Б, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (далі - Житловий будинок). Свідоцтво про право власності, на житловий будинок, від 23.11.1989, що видане Кагарлицькою міською радою народних депутатів;

2. Земельну ділянку, кадастровий номер :01:404:0069, площа 0.0767 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 (далі - Земельна ділянка), дата державної реєстрації 07.07.2016 року;

3. Транспортний засіб марки ЗИЛ-ММЗ модель 4502, 1982 року випуску, об`єм двигуна бооо куб. см. Дата реєстрації в ТСЦ МВС №3242 (далі - ТЗ ЗИЛ);

4. Транспортний засіб марки VOLKSWAGEN, модель Т5, 2005 року випуску, об`єм двигуна 1900 куб. см.. Дата реєстрації 08.01.2009 в ТСЦ МВС №3242 (далі - ТЗ VOLKSWAGEN).

Також її матір`ю було набуто, що не є об`єктом спільного майна подружжя, а саме:

- Житловий будинок з відповідними будівлями та спорудами, а саме: житловий будинок, А, загальною площею 79,1 кв.м., житлова площа 57,8 кв.м, до якого примикає прибудова "а" та ганок"ЇЯ". На земельній ділянці будинку розташований душ "Б", туалет "В", сарай "Г", сарай "Д", погреб "Ж", гараж "К", криниця "L", паркан "hi", вимощення "t2", вимощення "t2", паркан "h6", ворота "І15" та паркан "h7", який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Даний житловий будинок з відповідними будівлями та спорудами, - належав її матері на підставі Договору дарування від 03.03.2009 р.

- Земельна ділянка, кадастровий номер :01:404:0068, площа 0.0767 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , дата державної реєстрації 07.07.2016 року.

Дана земельна ділянка була отримана її матір`ю шляхом приватизації. Державну реєстрацію земельної ділянки було проведено 01.06.2016 року.

Її мати - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (далі - Спадкодавець), померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

За життя Спадкодавцем, заповіту складено не було, тому спадкування відбувалося за законом.

20.08.2021 року приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Руденко А.В. після смерті спадкодавця, було заведено спадкову справу № 60/2021.

Заяву про прийняття спадщини подали: вона, її сестра ОСОБА_6 та її батько ОСОБА_2 , який є відповідачем у даній справі.

Після відкриття спадкової справи ОСОБА_6 та Відповідач подали нотаріусу заяви про відмову від спадщини.

Відповідно до свідоцтва про спадщину від 04.11.2021 року вона отримала у спадщину Житловий будинок з відповідними будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та відповідно до свідоцтва про спадщину від 04.11.2021 року, земельну ділянку, кадастровий номер :01:404:0068, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо видачі іншої частини майна спадкодавця, листом від 27.02.2024 року № 50/01-16, нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Руденко А.В, на її заяву, зареєстровану 27.02.2024 за вх. № 24/01-16, повідомив її про те, що:

- "згідно з діючим законодавством України свідоцтво про право на спадщину на частку у майні, що є спільною сумісною власністю подружжя у разі смерті одного з них. видається нотаріусом його спадкоємцям, які прийняли спадщину, лише після визначення цієї частки за безпосередньою участю іншого з подружжя, який залишився живим, і відповідно після попередньої видачі йому ж свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя.

Згідно зі ст. 71 Закону України "Про нотаріат» свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя відповідно видається нотаріусом за місцем відкриття спадщини, на підставі письмової заяви другого з подружжя, що залишився живим, з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину, і таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна подружжя.

Саме тому, враховуючи те, що померла ОСОБА_3 не є титульним власником майна, частку з якого ви маєте намір успадкувати, то Ви повинні ініціювати звернення до її іншого з подружжя, що залишився живим, а саме до (вашого батька) гр. ОСОБА_7 , з проханням визначення частки у спільному майні подружжя його померлої дружини (вашої матері) і отримання ним після цього свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя.

І лише після усіх цих дій мною, нотаріусом, буде видано Вам свідоцтво про право на спадщину на частку у майні, що є спільною сумісною власністю подружжя у разі смерті одного з них.

Якщо ж добровільної згоди іншого з подружжя, який залишився живим, на виконання вищевказаних дій не буде, то Вам необхідно для вирішення питання спадкування частки вашої померлої матері у майні, що є спільною сумісною власністю подружжя, звертатися до суду.

Враховуючи лист нотаріуса та відмову Відповідача добровільно виділити майно спадкодавця, у праві спільної власності подружжя, вона вважає, що її права, стосовно спадкового майна, - підлягають захисту у судовому порядку, наступних підстав:

Правове обґрунтування заявлених вимог:

Відповідно до ст. 22 Кодексу законів про шлюб, який діяв на час набуття права власності на Житловий будинок (1989р.) та ТЗ ЗИЛ (1987р.), - майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує допоки не спростована. Презумпція спільності майна подружжя поширюється, у тому числі й на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстровано на ім`я одного з подружжя.

Аналогічна норма передбачена і ст. 60 СК України (2004р.) де вказано, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Тлумачення статті 60 СК України дозволяє зробити висновок, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини та чоловіка закріплені у статті 57 СК України.

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу (пункт і статті 57 СК України).

Відповідно до положень ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками, при цьому, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у спільній сумісній власності є рівними.

Положеннями ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, при цьому ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином, враховуючи, що спірне майно подружжя (Спадкодавця та Відповідача), а саме: Житловий будинок; Земельна ділянка; ТЗ ЗИЛ та ТЗ VOLKSWAGEN, - було набуто Спадкодавцем з Відповідачем у шлюбі, - тому це майно є спільним майном подружжя і належало їм на праві спільної сумісної власності.

Стосовно набуття прав власності на земельну ділянку слід зазначити про таке:

- Як було зазначено вище, Спадкодавець та Відповідач набули право власності на Житловий будинок.

Для будівництва та обслуговування даного Житлового будинку, рішенням Кагарлицької міської ради від 16.06.2016 року № 108-21-IX-VII було передано у власність Земельну ділянку, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта. Номер інформаційної довідки: 377057405.

Разом з тим, вона, будучи власником частини житлового будинку, - має право на визнання за нею права власності на пропорційну частину земельної ділянки, що знаходиться під цим будинком.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 от. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.

У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди.

Частиною 1 ст. 377 ЦК України передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Відповідно до ч. 4 ст. 88 ЗК України учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки.

З наведених норм вбачається, що чинне земельне та цивільне законодавство імперативно передбачає перехід права власності на земельну ділянку в разі набуття, права власності на об`єкт нерухомості, який на ньому розташований, що відображає принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі

Відповідно до п. 61 постанови Великої Палати Верховного Суду від 5 грудня 2018 року у справі № 713/1817/16-ц, згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття.

Згідно з постановою Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 809/48/18, набуття речового права на земельну ділянку особою, яка набула права власності на розміщене на ній нерухоме майно, відбувається шляхом переходу від попереднього власника (користувача) земельної ділянки.

Таким чином, при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі або споруди. Стаття 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкту7 нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю, що на ній розташована.

Враховуючи, що вона просить суд визнати за нею 1/2 частину Житлового будинку, за нею має бути визнано і право на 1/2 частину земельної ділянку під вказаним будинком, за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Правовідносини з приводу спадщини регулюються відповідними нормами ЦК України.

Положеннями ст.ст. 1216-1218 ЦК України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Статтею 1261 ЦК України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

У постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 570/997/19, провадження № 61-16257СВ20, зазначено, що для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За змістом статті 392 ЦК України право власності на майно може бути визнано судом у випадку, коли це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує це право.

У питанні спадкування іншими спадкоємцями сфокусовано увагу на Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 570/997/19 Верховний Суд резюмує, що визначення судом частки співвласника від 16.06.2021 року у праві спільної власності на нерухоме майно за померлим не узгоджується з вимогами чинного законодавства, оскільки у такому разі судом буде вирішено питання про право особи, яка не має цивільної процесуальної правоздатності та дієздатності, що свідчить, у тому числі про неефективність способу захисту права особи відповідно до положень ст. 16 ЦК України. У такому випадку спадкоємець не позбавлений можливості захисту своїх прав шляхом подання позову про визнання права власності в порядку спадкування.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності на встановлена судом.

За таких обставин вона вважає, що її вимоги про визнання права власності в порядку спадкування на 1/2 частину спільного майна подружжя, підлягають захисту у судовому порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст. 27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її перебування.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 ЦПК України, позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою.

Питання сплати судового збору.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 4 ЗУ "Про судовий збір", за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем справляється судовий збір у розмірі і відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб

Згідно ч. 2 ст. 176 ЦПК України, якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи.

Тому, враховуючи зазначене вище, прошу визначити мені розмір судового збору.

На виконання вимог п. 6, 7, 8, 9, 10 ч. 3 ст. 175 ЦПК України, повідомляю наступне:

- п.6. - Законом не визначений обов`язковий досудовий порядок врегулювання спору у даній категорії справ;

- п.7 - заходи забезпечення доказів або позову до подання даної позовної заяви, нею не здійснювалися;

- п. 8 - усі докази, що були наявні у мене, були додані до позовної заяви в розділі "Додатки".

- п. 10 - надає власне письмове підтвердження про те, що нею не подано іншого позову (позовів) до цього самого відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав.

Тому, на підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. ст.ст. 328, 373, 1216- 1218, ЦК України, ст. ст. 2, 4, 23, 27, 43, 58, 6о, 62,164,175, ЦПК України, - позивачка просить задовольнити вимоги, викладені в прохальній частині позовної заяви (позовні вимоги).

06.05.2024 року автоматизованою системою документообігу Кагарлицького районного суду Київської області на підставі п. 15.4) Перехідних Положень ЦПК України для розгляду даної справи по суті був визначений суддя Кагарлицького районного суду Київської області Закаблук О.В., присвоєно, - справа № 368/707/24, провадження № 2/368/531/24.

20.06.2024 року Кагарлицьким районним судом на підставі ст.ст. 175, 177, 185, 187, 258, 260 ЦПК України винесено ухвалу про відкриття провадження у справі та призначено справу до слухання в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 11 год. 00 хв. 03.07.2024 року.

03.07.2024 року проведення підготовчого судового засідання відкладено на 15 год. 00 хв. 16.09.2024 року в зв`язку з неявкою сторін.

Проте, - 16.09.2024 року на адресу Кагарлицького районного суду Київської області надійшла заява представника позивачки, - адвоката Матюшенкова Д.В. про забезпечення позову, наступного змісту:

- У провадженні Кагарлицького районного суду Київської області перебувають матеріали цивільної справи № 368/707/24, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , про визнання права власності в порядку спадкування.

Ухвалою Кагарлицького районного суду Київської області від 20.06.2024р. відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження.

Разом із цим, ч. 1 ст. 149 ЦПК України передбачено, що суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Частиною 2 цієї ж статті встановлено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 2) забороною вчиняти певні дії;

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову (ч. 2 ст. 150 ЦПК України).

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 22.12.2006р. "Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову" особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Обґрунтування необхідності забезпечення позову.

Оскільки в провадженні суду перебуває зазначена справа та між Позивачем та Відповідачами виник спір щодо спадкового майна.

Також враховуючи, що спір між Сторонами в досудовому порядку не вирішено, а беручи до уваги існуюче навантаження судової системи, невідомо коли буде вирішений спір у даній справі, що Позивача вводить у правову невизначеність.

Натомість, наразі між Позивачем та Відповідачам наразі існують неприязні відносини.

Тому наразі дійсно існує реальна загроза утруднення або неможливість виконання рішення суду, в зв`язку з чим невжиття заходів забезпечення може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів Позивача, за захистом яких він звернувся.

Отже наразі існує ризик в тому, що під час судового розгляду, нерухоме та рухоме майно може бути відчужене третім особам, що в свою чергу утруднить відновлення Позивачу своїх прав та збільшить розмір витрат та додатковий час та, на витребування майна у добросовісного набувача.

Тому, він вважає, що на даний час існують ризики того, що спірне спадкове майно може бути відчужене третім особам, що в свою чергу унеможливить чи ускладнить відновлення порушених прав Позивача.

Крім того слід зазначити, що вказаним забезпеченням не порушуються інтереси інших осіб, а тому не можуть бути взяті до уваги можливі їх заперечення щодо зазначеного, оскільки заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер, однак справа ще не розглянута, по справі проводяться процесуальні дії з метою повного і всебічного її розгляду, з`ясування обставин та інше, всі ці обставини є предметом спору по справі між сторонами, по суті позовних вимог своїх пояснень сторони ще не надавали, матеріали справи ще не досліджувалися.

Заходи забезпечення позову, які належить застосувати.

Як зазначалося вище, відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується: накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії;

Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову (ч.2 ст. 150 ЦПК України).

Тому вважає, що з метою забезпечення позову, необхідно накласти арешт та заборонити вчинення будь-яких реєстраційних дій по відношенню до вказаного майна.

Слід зазначити, вказані заходи забезпечення позову відповідають предмету позову та водночас, вжиття саме цих заходів не зумовлює фактичне вирішення спору по суті, а спрямоване лише на збереження існуючого становища до завершення розгляду справи, з урахуванням чого вважаю за можливе задовільнити дану заяву про забезпечення позову.

Ціна позову, про забезпечення якого просить заявник.

Ціна позову у даному спорі складає 2 034 514,18 грн.

Щодо зустрічного забезпечення.

Суд має врахувати, що Позивачем подано на адресу суду разом з позовною заявою копію паспорта з відміткою про реєстрацію, як доказ того, що Позивач у встановленому законом порядку зареєстрований на території України, крім того, у суду відсутні докази, що дії Позивача можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду по справі, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові, а тому обов`язок суду щодо беззаперечного застосування до мене зустрічного зобов`язання, який передбачений випадками переліченими у ч. 3 ст. 154 ЦПК України, - відсутні.

Розрахунок суми судового збору.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗУ "Про судовий збір" судовий збір за подання до суду фізичною особою заяви про забезпечення позову становить 0,2 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб (605,60 грн.).

До даної заяви додається доказ сплати судового збору у визначеному розмірі.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст. ст. 149 -153 ЦПК України, - представник позивача просить суд винести судове рішення у виді ухвали, на підставі якого:

1. Забезпечити позов шляхом накладення арешту на:

1.1. Житловий будинок з відповідними будівлями та спорудами (житловий будинок "А", загальною площею 100.2 кв.м., житлова площа 70.2 кв.м, сарай "Б1", літня кухня Б2", гараж "Б3", убиральня "В", погріб, під "Б"), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

1.2. земельну ділянку, кадастровий номер :01:404:0069, площа 0.0767 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

1.3. Транспортний засіб марки ЗИЛ-ММЗ модель 45023, 1982 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , об`єм двигуна 6000 куб. cм., VIN № НОМЕР_3 ;

1.4. Транспортний засіб марки VOLKSWAGEN модель Т5, 2005 року випуску, д.н.з НОМЕР_4 , об`єм двигуна 1900 куб.см., VIN № НОМЕР_5 .

2. Заборонити Державним реєстраційним службам або іншим державним чи приватним особам та органам з належними повноваженнями провадити будь-які реєстраційні дії щодо переліченого вище майна, до вирішення спору по суті.

3. Заходи зустрічного забезпечення не вживати.

16.09.2024 року проведення підготовчого судового засідання відкладено на 13 год. 00 хв. 27.09.2024 року в зв`язку з обопільним клопотанням сторін, - надання часу на можливість укладення мирової угоди.

27.09.2024 року справа була знята з розгляду в зв`язку з перебуванням головуючого судді у відрядженні, призначено наступне підготовче судове засідання на 11 год. 00 хв. 06.11.2024 року.

06.11.2024 року проведення підготовчого судового засідання відкладено на 14 год. 00 хв. 17.12.2024 року в зв`язку з письмовим клопотанням представника відповідача.

17.12.2024 року проведення підготовчого судового засідання відкладено на 10 год. 00 хв. 04.02.2025 року в зв`язку з письмовим клопотанням відповідача, - перебуває на лікуванні.

В підготовчому судовому засіданні, яке відбулося 04.02.2025 року, позивачка ОСОБА_1 , - підтримала клопотання свого представника про забезпечення позову.

В підготовчому судовому засіданні, яке відбулося 04.02.2025 року, представник позивачки, - адвокат Матюшенков Д.В., - своє клопотання про забезпечення позову уточнив та просив не накладати арешт на майно, зазначене в клопотанні, а просив накласти арешт на відчуження рухомого та нерухомого майна, яке перелічене в прохальній частині клопотання про арешт майна, в решті клопотання підтримав та просив його задовольнити.

Свою правову позицію щодо необхідгності накладення арешту на відчуження майна представник позивачки обгрунтовував фактичними обставинами справи та нормами права, які викладені в прохальній частині його клопотання, та які судом наведено вище по тексту в мотивувальній частині даного судового рішення у виді ухвали в повному обсязі.

В підготовче судове засідання ні відповідач, ні представник відповідача, - не з`явилися, хоча були повідомлені судом належним чином про день, час та місце слухання справи, що підтверджується матеріалами справи.

Сторона відповідача не надіслала на адресу суду письмових заяв про відкладення слухання справи, чи про слухання справи у їх відсутність, а тому суд визнав неповажною неявку сторони відповідача (відповідача та його представника) в підготовче судове засідання, яке відбулося 04.02.2025 року, та, відповідно, - суд вважає за можливе під час підготовчого судового засідання, яке відбулося 04.02.2025 року, - вирішити питання про забезпечення позову, яке порушене представником позивачки, - шляхом подання ним письмового клопотання про забезпечення позову.

Окрім того, - суд зазначає, що неявка сторін під час вирішення питання про забезпечення позову, - не є перепоною для вирішення питання про забезпечення позову.

Суд, вислухавши клопотання представника позивачки про забезпечення позову, вислухавши позивачку, яка таку заяву підтримала, дослідивши матеріали справи (в частині, що стосується забезпечення позову), приходить до висновку щодо задоволення заяви про забезпечення позову, - шляхом винесення судового рішення у виді ухвали, як окремого процесуального документу (з постановленням в нарадчій кімнаті), обгрунтовуючи своє рішення наступним.

Фактичні обставини справи, встановлені в судовому засіданні та застосування до них норм матеріального та процесуального права:

- Так, предметом позову в даній справі є поділ спадкового майна, - як нерухомого, так і рухомого, в зв`язку з чим в сторін виник спір, які сторони не змогли врегулювати шляхом укладення мирової угоди.

Натомість, як вбачається з матеріалів справи та поведінки сторін в судовому засіданні, - між Позивачкою та Відповідачем існують неприязні відносини, які, на думку суду, - можуть спонукати відповідача до вчинення дій, пов`язаних з відчуженням спірного майна.

Тому слід вважати, що дійсно існує реальна загроза утруднення або неможливість виконання рішення суду, в зв`язку з чим невжиття заходів забезпечення, - може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів Позивачки, за захистом яких вона звернулася до суду з позовною заявою.

Слід вважати, що існує ризик в тому, що під час судового розгляду, нерухоме та рухоме майно може бути відчужене третім особам, що в свою чергу, - утруднить відновлення Позивачу своїх прав та збільшить розмір витрат та додатковий час та, на витребування майна у добросовісного набувача.

Суд вважає, що вказаним забезпеченням, - не порушуються інтереси інших осіб, а тому не можуть бути взяті до уваги можливі їх заперечення щодо зазначеного, оскільки заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер, однак справа ще не розглянута, по справі проводяться процесуальні дії з метою повного і всебічного її розгляду, з`ясування обставин та інше, всі ці обставини є предметом спору по справі між сторонами, по суті позовних вимог своїх пояснень сторони ще не надавали, матеріали справи ще не досліджувалися, так як суд знаходиться ще на стадії підготовчого судового провадження.

Згідно ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред 'явлення позову, так і на будь- якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно п. 1 та п. 2 ч. 1 ст. 150 Цивільного процесуального кодексу України позов забезпечується:

1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;

2) забороною вчиняти певні дії.

Згідно ч. 2 ст. 150 ЦПК України суд може застосувати кілька видів забезпечення позову.

На даний час вказане спірне майно перебуває у володінні та розпорядженні Відповідача, щодо нього не встановлено будь-яких заборон та обмежень, що дає Відповідачу гіпотетичну можливість використовувати та розпоряджатись ним на власний розсуд.

Право власності на спірне мацно фактично зареєстровано на Відповідача, який на даний час не визнає право Позивача на спірне майно, що порушує її права.

Таким чином, є ознаки того, що Відповідач порушує законні права Позивача на спірне майно, що викликає у Позивача побоювання про можливе відчуження Відповідачем спільного майна без згоди та відома Позивача в процесі судового розгляду.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що є учасниками даного судового процесу. Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

При цьому, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів Позивача від можливих недобросовісних дій з боку Відповідача чи інших осіб з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Слід зазначити, що вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси Позивача, права якого можуть бути порушені у зв`язку із незастосуванням відповідних заходів.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: "співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність' виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову".

Слід вважати, що на даний час існує реальна загроза унеможливлення виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів Позивача.

Враховуючи те, що існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам та інтересам Позивача (відчуження спільного майна), що може ускладнити виконання прийнятого судом рішення, - тому до ухвалення судом рішення за даним позовом необхідно вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спільне майно та встановлення заборони на його відчуження.

Рішення Конституційного суду України.

В п. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1 -33/2004 зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі.

В п. 9 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003 наголошує на тому, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Норми ЦПК України.

Згідно ч. 1 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 ЦПК України заходів забезпечення позову.

Згідно ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно ч. 2 ст. 441 ЦПК України тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України застосовується в порядку, визначеному цим Кодексом для забезпечення позову, із особливостями, визначеними цією статтею.

Згідно ч. 3 ст. 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Вважаю, що заява про забезпечення позову відповідає вимогам ч. 2 ст. 441, ч. 3 ст. 150 ЦПК України.

Згідно ч. 6 ст. 153 ЦПК України про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Згідно ч. 7 ст. 153 ЦПК України в ухвалі суд зазначає вид забезпечення позову і підстави його обрання, та вирішує питання зустрічного забезпечення. Суд може також зазначити порядок виконання ухвали про забезпечення позову.

Смлід зазначити, що копія ухвали надсилається заявнику та заінтересованим особам негайно після її постановлення.

Згідно ч. 2 ст. 261 ЦПК України ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні в разі неявки всих учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Відповідно, ухвала про забезпечення позову виконується негайно в порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Згідно ч. 10 ст. 153 ЦПК України ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено. Оскарження ухвали про забезпечення позову не зупиняє її виконання, а також не перешкоджає подальшому розгляду справи.

Норми ППВСУ № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» , надалі Постанова.

Згідно п. 1 Постанови звернути увагу судів на те, що за змістом ч. 1 ст. 151 Цивільного процесуального кодексу України ( 1618-15 ) (далі - ЦПК) єдиною підставою для забезпечення позову є відповідне клопотання у формі мотивованої заяви будь-якої з осіб, котрі беруть участь у справі.

Забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи після відкриття провадження у ній (за винятком випадку, передбаченого ч. 4 ст. 151 ЦПК ( 1618-15 ), якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно п. 2 Постанови вирішуючи питання щодо застосування певного виду забезпечення позову, суди повинні виходити з того, що наведений у ч. 1 ст. 152 ЦПК ( 1618-15 ) перелік видів такого забезпечення не є вичерпним, тому за наявності відповідного клопотання можуть бути застосовані й інші його види, але з урахуванням обмежень, установлених ч. 4 зазначеної статті. Недопустимо забезпечувати позов шляхом зупинення виконання судових рішень, що набрали законної сили.

Судам слід ураховувати, що у справах окремих категорій позови можна забезпечувати за допомогою спеціальних заходів, які регулюються нормами відповідних законів (наприклад, ст. 53 Закону України від 23 грудня 1993 р. N 3792-ХІІ ( 3792-12 ) в редакції Закону від 11 липня 2001 р. N 2627-ІІІ ( 2627-14 ), з наступними змінами) "Про авторське право і суміжні права".

Згідно п. 4 Постанови розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. При встановленні зазначеної відповідності слід враховувати, що вжиті заходи не повинні перешкоджати господарській діяльності юридичної особи або фізичної особи, яка здійснює таку діяльність і зареєстрована відповідно до закону як підприємець.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів. Наприклад, обмеження можливості господарюючого суб`єкта користуватися та розпоряджатися власним майном іноді призводить до незворотних наслідків.

Згідно п. 6 Постанови особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову, оскільки існує ризик спричинення їм збитків у разі, якщо сам позов або пов`язані з матеріально-правовими обмеженнями заходи з його забезпечення виявляться необгрунтованими. Тому, допускаючи забезпечення позову, суд відповідно до ч. 4 ст. 153 ЦПК ( 1618-15 ) вправі покласти на позивача обов`язок внести на депозитний рахунок суду заставу, достатню для того, щоб запобігти зловживанню забезпеченням позову (проте її розмір не повинен перевищувати розміру ціни позову). За змістом цієї норми суд (суддя), визначивши вид забезпечення позову та розмір застави, повинен зазначити у відповідній ухвалі, що остання звертається до виконання негайно після внесення предмета застави у повному розмірі.

Якщо заходи забезпечення позову вживаються за ініціативою прокурора або осіб, яким за законом надано право звертатися до суду за захистом прав, свобод та інтересів інших осіб, то їх заява має бути у будь-який спосіб підтверджена особою, в інтересах якої вони діють, оскільки відшкодування можливих збитків і його забезпечення здійснюється лише за рахунок цієї особи.

Норми Європейського права.

Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 № ЕТS N 005 (далі - Конвенція) та практика Європейського суду з прав людини, як джерело права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

У відповідності до приписів ст. 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір шодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст. 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України зазначив, шо засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі "Дорани проти Ірландії Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття "ефективний засіб" передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

Причому, як неодноразово наголошується у рішеннях Європейського суду з прав людини, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому, обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права.

Отже, враховуючи об`єктивні обставини справи, які викладені представником позивача в мотивувальній частині заяви про вжиття заходів про забезпечення позову, та які судом наведені вище, керуючись вищевказаними нормами права, оцінюючи обґрунтованість заяви про забезпечення позову, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, співмірності таких заходів заявленим позовним вимогам, оцінюючи ризики невиконання рішення суду, в разі гіпотетичного задоволення позову, з метою забезпечення виконання рішення суду, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, повно, всебічно і об`єктивно з`ясувавши обставини справи, суд, вважає, що клопотання позивача підлягає задоволенню, шляхом накладення арешту на відчуження на вищевказане рухоме та нерухоме майно, - до виконання рішення суду, ухваленого за результатами розгляду справи, так як слід вважати, що, в подальшому, у разі невжиття даних заходів, - може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Окрім того, суд зазначає в даному випадку, що цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову.

Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки у відповідності до заявлених позовних вимог.

Суд вважає, що вищевказані заходи забезпечення позову застосовуються з урахуванням вимог необхідності, достатності, та є співмірними із заявленими позовними вимогами.

Щодо незастосування зустрічного забезпечення.

Суд враховується, що Позивачем подано на адресу суду разом з позовною заявою копію паспорта з відміткою про реєстрацію, як доказ того, що Позивач у встановленому законом порядку зареєстрований на території України, крім того, у суду відсутні докази, що дії Позивача можуть ускладнити або зробити неможливим виконання рішення суду по справі, які можуть бути спричинені забезпеченням позову, у випадку відмови у позові, а тому обов`язок суду щодо беззаперечного застосування до позивачки зустрічного зобов`язання, який передбачений випадками, переліченими у ч. 3 ст. 154 ЦПК України, - відсутні.

Враховуючи вищевикладене, керуючись Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 № ЕТS N 005 (далі - Конвенція), практикою Європейського суду з прав людини, як джерела права (ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"), п. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1 -33/, п. 9 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003 у справі № 1-12/2003, п.п. 1, 2, 4, - 6 ППВСУ № 9 від 22.12.2006 року «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», ст.ст. 149, 150, 153, п. 1 ч. 1 ст. 258, 259 261, 441 ЦПК України, -

У Х В А Л И В :

Клопотання представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Матюшенкова Д.В., - про забезпечення позову, - задовольнити.

В межах цивільного провадження № 2/368/131/25, справа № 368/707/24, накласти заборону на відчуження на майно (рухоме та нерухоме), а саме:

1.1. Житловий будинок з відповідними будівлями та спорудами (житловий будинок "А", загальною площею 100.2 кв.м., житлова площа 70.2 кв.м, сарай "Б1", літня кухня Б2", гараж "Б3", убиральня "В", погріб, під "Б"), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ;

1.2. земельну ділянку, кадастровий номер :01:404:0069, площа 0.0767 га, цільове призначення для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: АДРЕСА_1 ;

1.3. Транспортний засіб марки ЗИЛ-ММЗ модель 45023, 1982 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2 , об`єм двигуна 6000 куб. cм., VIN № НОМЕР_3 ;

1.4. Транспортний засіб марки VOLKSWAGEN модель Т5, 2005 року випуску, д.н.з НОМЕР_4 , об`єм двигуна 1900 куб.см., VIN № НОМЕР_5 .

Заборонити Державним реєстраційним службам або іншим державним чи приватним особам та органам з належними повноваженнями провадити будь-які реєстраційні дії щодо переліченого вище майна, до вирішення спору по суті.

Заходи зустрічного забезпечення не вживати.

Особи, винні в порушенні заходів забезпечення позову, несуть відповідальність, встановлену законом.

Копію ухвали направити сторонам по справі.

Ухвала на підставі п. 3 ч. 1 ст. 353 ЦПК України може бути оскаржена в апеляційному порядку окремо від рішення суду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду на підставі ч. 1 ст. 354 ЦПК України подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частинісдового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Згідно ч. 2ст. 354 ЦПК України учасник справи, якому повний текст ухвали суду не було вручено у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скаргаподана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Згідно ч. 1 ст. 35 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Згідно п. 15.5) Перехідних положень ЦПК України апеляційна скарга подається учасниками справи до або через відповідні суди, а матеріали справи витребовуються та надсилаються судами за правилами, що діяли до набрання чинності цією редкцією Кодексу.

У разі порушення порядку подання апеляційної чи касаційної скарги відповідний суд повертає таку скаргу без розгляду.

Відповідно, ухвала може бути оскаржена до Київського Апеляційного суду через Кагарлицький районний суд Київської області протягом п`ятнадцяти днів з моменту отримання копії ухвали.

Оскарження даної ухвали не зупиняє її дії.

Суддя: О.В. Закаблук