ПОСТАНОВА

Іменем України

29 січня 2025 року м. Кропивницький

справа № 398/968/24

провадження № 22-ц/4809/206/25

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: головуючого судді Єгорової С. М., суддів: Карпенка О. Л., Мурашка С. І.,

секретар судового засідання Діманова Н. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 жовтня 2024 року у складі головуючого судді Молонової Ю. В.

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог, відзиву на позов і рішення суду першої інстанції.

У лютому 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ісмайлова Анна Вікторівна, звернулась до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр», яким просила, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, визнати недійсним кредитний договір №25.10.2023-100000019 від 25 жовтня 2023 року, укладений між ТОВ «Споживчий Центр» та ОСОБА_1 .

В обгрунтування позовних вимог зазначала, що між позивачкою та ТОВ «Споживчий центр» (Швидкогроші) ніби було укладено договір, відповідно до якого нею було отримано позику.

Позивачка вважає цей договір недійсним.

Вказує, що вона не брала коштів, а кошти були отримані шахраями від її імені.

У звязку з цим ОСОБА_1 звернулась до Олександрійського РВП із заявою, про оформлення 05.10.2023 невідомою особою кредиту на суму 12 000 грн від її імені.

Позивачка звернулась у відділення «Швидкогроші», але договору про те, що вона отримала кредитні кошти їй не надали.

В Олександрійському РВП позивачці повідомили, що немає договору, немає й доказів.

У зв`язку з викладеним, посилаючись на ст. 215 ЦК України просила визнати вказаний договір недійсним.

У відзиві на позов представник ТОВ «Споживчий Центр» просив відмовити у задоволені позовної заяви. Вказав, що ОСОБА_1 є клієнтом ТОВ «Споживчий центр» та має два кредитних договори № 24.10.2023-100003533 від 24.10.2023 та № 25.10.2023-100000019 від 25.10.2023, які укладені у тому ж порядку, що і електронний кредитний договір.

Ці договори підписані одноразовим ідентифікатором (НОМЕР_5), надісланим смс-повідомленням на належний позивачу фінансовий номер телефону: НОМЕР_1 .

Грошові кошти за кредитними договорами № 24.10.2023-100003533 від 24.10.2023 та № 25.10.2023-100000019 від 25.10.2023 були перераховані на карту НОМЕР_3, номер якої зазначено позичальницею в особистому кабінеті на сайті.

24.10.2023 ОСОБА_1 в особистому кабінеті позичальника https://sgroshi.com.ua/kabinet/, який знаходиться на офіційному сайті ТОВ «Споживчий центр» https://sgroshi.com.ua/ додала картку, на яку бажає отримати кредит - НОМЕР_3. Саме на цю картку відповідачем було перераховано суму кредиту в розмірі 5 000,00 грн. Та саме з цієї картки було здійснено погашення по кредитному договору №24.10.2023-100003533, що підтверджується квитанцією № від 25.10.2023.

Крім того, 25.10.2023 позивачка в особистому кабінеті позичальника https://sgroshi.com.ua/kabinet/, який знаходиться на офіційному сайті ТОВ «Споживчий центр» https://sgroshi.com.ua/ додала картку НОМЕР_4, на яку бажає отримати кредит. Саме на цю картку відповідачем було перераховано суму кредиту в розмірі 12 000,00 грн, що підтверджується квитанцією № від 25.10.2023 з призначенням платежу: видача за договором №25.10.2023-100000019.

Позичальницею ОСОБА_1 під час укладення кредитного №24.10.2023-100003533 від 24.10.2023 пройдено ідентифікацію шляхом використання Системи BankID Національного банку у відповідності до «Порядку використання Системи BankID Національного банку».

24.10.2023 клієнт, здійснюючи реєстрацію в Інформаційно-телекомунікаційній системі Товариства через Веб-сайт Товариства обрала свій банк, для проходження ідентифікації за допомогою Системи BankID НБУ. Після чого Клієнт здійснив авторизацію на стороні банку та дозволила останньому передати Товариству свої ідентифікаційні дані (а.с.21-28).

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 жовтня 2024 року відмовлено у задоволені позову ОСОБА_1 до ТОВ «Споживчий Центр» про визнання договору позики недійсним.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка пройшла верифікацію через систему BankID НБУ, після чого підписала заяву та отримала кредит. Таким чином, твердження позивачки, що вона не укладала кредитний договір є безпідставними, оскільки остання підтвердила свою особу через банк, в якому у неї відкрито рахунок. Крім того, позивачкою не надано доказів відкриття кримінального провадження та здійснення досудового розслідування за її заявою щодо здійснення шахрайських дій, враховуючи, що відповідачем надано до відзиву оспорюваний кредитний договір, якого вона не мала.

Суд зазначив, що сам по собі факт переказу кредитних коштів на картковий рахунок, який не належить ОСОБА_1 , не може свідчити про небажання отримати кредит, оскільки позичальник може визначити будь-який рахунок, на який бажає зарахувати кошти, та таке волевиявлення залежить від волі позичальника.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ісмайлова Анна Вікторівна, подала до Кропивницького апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 жовтня 2024 року та ухвалення нового про задоволення позовних вимог.

Наполягає, що не брала коштів та на цій підставі звернулась до відділу поліції із заявою про те, що невідома особа 05.10.2023 оформила на неї кредит на суму 12 000 грн. Позивачка зверталась до відділення «Швидкогроші», але кредитного договору їй не надали.

В Олександрійському РВП ГУНП їй повідомили, що за відсутності договору немає й доказів злочину.

Позивачка спробувала на зазначену в договорі карту, на яку були зараховані 12 000 грн, перевести 10 грн зі свого рахунку, щоб перевірити власника карти, і як виявилось, карта належала іншій особі, про що вона надавала до суду першої інстанції квитанцію.

Споживач зазвичай є «слабкою» стороною у таких цивільних відносинах, порівняно з банком, тому за відсутності належних та допустимих доказів сумніви та припущення мають тлумачитися переважно саме на його користь, бо правові відносини споживача з банком фактично не є рівними.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Зазначив, що кредитний договір укладений відповідно до норм чинного законодавства, і в матеріалах справи відсутні прямі докази його укладення іншою особою.

Крім того, стверджує, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтвердили перевипуск сім карти або заволодіння мобільним телефоном чи номером мобільного телефону позивача. Грошові кошти за кредитним договором № 25.10.2023-100000019 були перераховані на карту НОМЕР_3, номер якої було вказано безпосередньо позивачем у кредитному договорі та який вона підписала, що не заборонено жодною нормою чинного законодавства.

Позивачкою не надано доказів відкриття кримінального провадження та здійснення досудового розслідування за її заявою щодо здійснення шахрайських дій та постановлення обвинувального вироку (а.с.167-168).

Щодо участі позивача та її преставника в судовому засіданні в суді апеляційної інстанції.

29 січня 2025 року через підсистему електронний суд від представника ОСОБА_1 - адвоката Ісмайлової А. В. надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та її представника (а.с.216).

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ст. 367, 368 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих прав відносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Заслухавши пояснення представника відповідача, який брав участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та додаткового рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення без змін.

Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.

Судом встановлено, що між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 25.10.2023-100000019 від 25.10.2023, відповідно до умов якого відповідач, як позикодавець, надав позивачці як позичальниці кредит в сумі 12 000,00 грн на строк 41 днів, зі сплатою відсотків за користування коштами (а.с. 31-37)

Згідно Заявки, що є частиною кредитного договору, позичальницею було зазначено спосіб (способи) ідентифікації та верифікації споживача: отримання ідентифікаційних даних через систему BankID НБУ, електронний платіжний засіб для перерахування коштів - НОМЕР_6. від 25.10.2023 (а.с.31 зворот).

Договір укладений дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції, та підписано накладенням електронного підпису одноразовим (ідентифікатором), про що зазначено в договорі. Верифікація споживача: отримання ідентифікаційних даних через систему BankID НБУ.

При його підписанні позичальниця використала електронний підпис - одноразовий ідентифікатор НОМЕР_5, який було направлено на номер телефону НОМЕР_1 .

Кредитний договір № 25.10.2023-100000019 від 25.10.2023 містить всі істотні умови, зокрема: електронні підписи, виконані відповідно до ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію», розмір кредиту, строк кредитування та процентна ставка за користування кредитом.

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно положення частини 1, 3 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правам та обов`язками наділені обидві сторони договору.

Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 ЦК України.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).

Згідно з ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їхнього змісту або із суті відносин між сторонами.

Слід зазначити, що свобода договору означає право громадян або юридичних осіб та інших суб`єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу в будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості, наданій сторонам, визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів.

Свобода договору передбачає можливість укладати не лише ті договори, які передбачені нормами чинного цивільного законодавства, а й ті, які законом не передбачені, але в такому разі такий договір не повинен суперечити законодавству. Також принцип свободи договору полягає в можливості особи вільно обирати контрагента.

У відповідності до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є ті умови, без погодження яких договір взагалі не вважається укладеним. Істотні умови договору визначаються в законі, разом з тим ними можуть стати будь-які умови, на погодженні яких наполягає та чи інша сторона. Істотні умови договору відображають природу договору, відсутність будь-якої з них не дає змоги сторонам виконати їх обов`язки, які покладаються на них за договором.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Предметом спору є вимога про визнання недійсним кредитного договору №25.10.2023-100000019 від 25 жовтня 2023 року, укладеного між ТОВ «Споживчий Центр» та ОСОБА_1 .

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частини 3 та 5 ст. 203 ЦК України встановлюють, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

У відповідності до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про електронну комерцію» цей Закон регулює правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів.

У статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Статтею 11 Закону України «Про електронну комерцію» визначений порядок укладення електронного договору.

За частиною 3 цієї статті електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Положення частини 6 даної статті Закону передбачають шляхи надання відповіді особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт), до яких відноситься: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчиненні дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначені форми підписання електронного правочину: електронним підписом або електронним цифровим підписом відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис» за умови використання засобу цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронним підписом одноразовим ідентифікатором, визначеним Законом; аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» передбачено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

У відповідності до ч. 1 та ч. 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Позивачкою оспорюється укладений між ТОВ «Споживчий Центр» та ОСОБА_1 кредитний договір № 25.10.2023-100000019 від 25.10.2023, відповідно до умов якого відповідач, як позикодавець, надав позивачу, як позичальнику, позику в сумі 12000,00 грн на строк 41 день, зі сплатою відсотків за користування коштами.

Спірний договір був укладений дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції, та підписано накладенням електронного підпису одноразовим (ідентифікатором), про що зазначено в договорі.

При його підписанні позичальниця використала електронний підпис - одноразовий ідентифікатор НОМЕР_5, який було направлено на номер телефону НОМЕР_1 .

Позивачкою не спростовано факт користування зазначеним мобільним номером телефону, не зазначалось по обставини втрати чи викрадення її мобільного телефону з таким номером.

Згідно наявних у оспорюваному кредитному договорі відомостей особу позичальниці ОСОБА_1 було ідентифіковано через систему BankID НБУ.

Система BankID Національного банку - це державна система віддаленої ідентифікації, що забезпечує передавання персональних даних користувачів від банку, в якому відкрито рахунок, до суб`єкта, який надає послугу користувачу. Система створена для отримання фізичними особами послуг, які потребують ідентифікації/верифікації при наданні дистанційних послуг: банківськими та небанківськими фінансовими установами; державними установами, громадськими та комунальними організаціями; комерційними установами. Для користування Системою BankID НБУ громадянам не потрібно додатково реєструватися, достатньо мати відкритий рахунок у банку, що є учасником системи та мати доступ до мобільного або інтернет-банкінгу свого банку.

Позичальниця надала згоду на обробку персональних даних, шляхом проставлення електронної відмітки, як того вимагає стаття 2 Закону України «Про захист персональних даних» (пункт 18 Заявки).

У заявці, що є частиною кредитного договору, позичальницею було зазначено електронний платіжний засіб для перерахування коштів - НОМЕР_6.

Згідно довідки сервісу онлайн платежів iPay.ua перерахування коштів здійснене 25 жовтня 2023 року на суму 12 000,00 грн на зазначену у заявці картку VISA НОМЕР_2 (а.с. 30 зворот).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 вчинила дії, спрямовані на підписання кредитного договору з використанням одноразового ідентифікатора, який був направлений на належний їй номер телефону, самостійно визначила банківський рахунок, на який відповідачем було перераховано кошти.

Апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки оспорюваний кредитний договір підписаний позивачкою за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, тобто належними та допустимими доказами підтверджено укладання між сторонами спірного правочину. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачкою та відповідачем не був би укладений.

Позивачка не спростувала встановлених судом обставин, не надала доказів втрати/викрадення її мобільного телефону чи звернення до мобільного оператора задля з`ясування таких обставин.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права.

При цьому, колегією суддів ураховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, п. п. 29 - 30).

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Виходячи з викладеного, судом першої інстанції правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам, не порушено норми процесуального права.

Рішення суду першої інстанції є законним і обгрунтованим.

З підстав, передбачених статтею ст. 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст. 367, 368, 371, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ісмайлова Анна Вікторівна, залишити без задоволення.

Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 09 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий С. М. Єгорова

Судді О. Л. Карпенко

С. І. Мурашко