КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2025 року місто Київ.

Справа №752/23745/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/4546/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

судді-доповідача Желепи О.В.,

суддів: Мазурик О.Ф., Шкоріної О.І.

за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справуза апеляційною скаргою ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 ,на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 листопада 2024 року (ухвалено у складі судді Чекулаєва С.О., дата складання повного тексту 11.11.2024)

у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересована особа: ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису

ВСТАНОВИВ

заявниця звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва із заявою про видачу обмежувального припису стосовно свого колишнього чоловіка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , шляхом встановлення заходів тимчасового обмеження прав у спосіб заборони на шість місяців:

1)спілкування з постраждалою малолітньою дитиною - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (РНОКПП НОМЕР_2 );

2)спілкування з постраждалою - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (РНОКПП НОМЕР_3 );

3)наближення на 500 м до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , а саме:

-місця проживання постраждалих осіб від насильства за адресою: АДРЕСА_2 ;

-місця навчання дитини, спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів з поглибленим вивченням англійської мови №15, за адресою: АДРЕСА_3 ;

-місця спортивних тренувань дитини в спортивному клубі «Спорт лайф» Теремки, за адресою:

АДРЕСА_4 ) ведення листування, телефонних переговорів з ОСОБА_2 та ОСОБА_4 або контактування з ним через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

В обґрунтування заяви ОСОБА_2 вказує, що незважаючи на розірвання шлюбу з ОСОБА_3 та її переїзду до Києва, останній продовжує здійснювати над заявницею та їх спільною малолітньою дитиною - ОСОБА_4 психологічне, економічне, а також фізичне насильство, щодо дитини, за умови, якщо дитина залишиться із батьком на одинці.

Заявниця стверджує, що після останньої зустрічі із ОСОБА_3 , яка відбулась ІНФОРМАЦІЯ_4 у дитини сталася чергова панічна атака, у зв`язку з чим дитина категорично відмовилась продовжувати періодичні зустрічі з батьком.

Необхідність у винесенні обмежувального припису заявниця обґрунтовує також тим, що ОСОБА_3 :

- здійснює щодо неї та дитини постійне фінансове та психологічне насильство, ображає, висловлює погрози забрати дитину;

-під час спільного проживання з дитиною у м. Ужгород (протягом 9 місяців) застосовував до дитини силу та підвищував голос;

-при зустрічах із заявницею, в присутності дитини, принижує її, знецінює образливими висловами все, що заявниця робила і робить для дитини, що завдає їй моральну шкоду;

- висміює та знецінює досягнення дитини у спорті, а також наголошує на своєму небажанні брати участь у матеріальному забезпеченні розвитку спортивних здібностей дитини;

-маючи значний дохід принципово самоусунувся від утримання дитини, і навмисно переклав всю матеріальну відповідальність за дитину на матір і принижує її цим. В присутності дитини звинувачує заявницю у тому, що вона вимагає гроші на утримання дитини, які визначені судовим рішенням як аліменти;

-відмовився добровільно виконувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 31.07.2024 у справі № 752/17187/24 про стягнення з нього аліментів на утримання дитини - ОСОБА_4 , у твердій грошовій сумі 20 000,00 гривень, стверджуючи, що рішення підлягає оскарженню і його зобов`язання полягають у виплаті цієї суми лише за один місяць негайного виконання. Надає на утримання дитини визначену ним самостійно грошову суму у розмірі лише 5 000,00 гривень.

-своїми діями призвів до того, що заявниця та малолітній син постійно перебувають у стресі перед зустрічами з батьком;

-перед початком навчального 2023 року ОСОБА_3 заявив, що він забере дитину силою або через рішення суду, що змусило заявницю подати позов про встановлення місця проживання дитини з нею;

-заявниця з огляду на її психоемоційний стан з 14.04.2024 відвідала чотири консультації з психологом;

-згідно психологічного заключення від 27.10.2024 та фактичної поведінки, за твердженням заявниці, ОСОБА_3 є людиною з глибоко деструктивною поведінкою та некерованими діями, який проявляє різні форми насилля та жорстокого поводження з колишньою дружиною та сином. Сприймає сім`ю, як інструмент для задоволення своїх потреб та самоствердження себе як чоловіка;

-заявниця вказує на негативні риси психологічного портрету ОСОБА_3 такі як: маніпуляційність, емоційна агресія, відсутність емпатії, ізоляція від відповідальності, псевдо турботливість, інфантильність, маскування власних недоліків.

Враховуючи вказані обставини, посилаючись на положення глави 13 розділу IV Цивільного процесуального кодексу України, а також Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» заявниця просила суд видати обмежувальний припис стосовно колишнього чоловіка - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 із застосуванням до нього вказаних вище заходів тимчасового обмеження прав.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11 листопада 2024 року в задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 20 листопада 2024 року через електронний суд подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким задовольнити заяву.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказує, що оскаржуване рішення ухвалено без належної перевірки доказів у справі, з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Суд помилково виходив з поведінки дитини в судовому засіданні поруч з батьком, та не врахував, що дитиною вже займається психолог, завдяки чому він має відповідний психологічний імунітет проти батьківського насилля.

Вказує, що штучний позов батька про встановлення проживання дитини з ним є інструментом психологічного тиску на матір, оскільки при розгляді даної справи відповідач не заперечує проти того, що дитина живе з матір`ю.

Посилаючись на висновки психологів, зазначає, що у дитини наявна тривожність при згадуванні батька. За результатами психолого діагностичного обстеження, ОСОБА_2 перебуває у стані постійної тривоги за своє життя та життя сина.

Вказує, що при опитуванні дитини у судовому засіданні ОСОБА_4 повідомив, що коли він з батьком проживав у м. Ужгород, останній міг його боляче вдарити, кричав на нього, він постійно перебував у страху. Розказав про те, що батько насміхається з матері, принижує її, насміхається з його спортивних інтересів та відмовляється належним чином його утримувати.

Зазначає, що після останньої зустрічі, яка відбулась 19.10.2024 року у дитини сталась чергова панічна атака, у зв`язку з чим дитина категорично відмовилась продовжувати примусові зустрічі з батьком.

Вказує, що економічне насилля зі сторони ОСОБА_3 проявляється шляхом несплати боргу по оплаті аліментів, відмовою від матеріального утримання додаткових витрат на спортивне навчання дитини не через фінансову неспроможність, а через принципову позицію та бажання фінансового контролю. Через це ОСОБА_2 змушена тяжко та безперервно працювати щоб забезпечити належний рівень життя дитини, в той же час батько насміхається над її витратами та проханнями дитини.

Звертає увагу, що Верховний Суд України виснував, що примушення дитини, в супереч її волі та бажанню, до побачень та спілкуванню з одним з батьків є порушенням прав дитини, а тому є незаконним, не залежно від наявності відповідного судового рішення.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 листопада 2024 року відкрито апеляційне провадження за даною апеляційною скаргою.

У судовому засіданні представник ОСОБА_2 - ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги. ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про дату час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не надала беззаперечних доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_3 домашнього насильства в розумінні Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а судом не встановлено випадків домашнього насильства, а також ризиків настання насильства у майбутньому.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції у зв`язку з наступним.

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» (далі - Закон № 2229-VIII). Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 2229-VIII домашнє насильство - діяння (дія або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру.

Психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Основними засадами запобігання та протидії домашньому насильству, зокрема, є гарантування постраждалим особам безпеки та основоположних прав і свобод людини і громадянина, зокрема права на життя, свободу та особисту недоторканість, на повагу до приватного та сімейного життя, на справедливий суд; належна увага до кожного факту домашнього насильства під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству; врахування непропорційного впливу домашнього насильства на жінок і чоловіків, дітей та дорослих; визнання суспільної небезпеки домашнього насильства та забезпечення нетерпимого ставлення до будь-яких проявів домашнього насильства; забезпечення пріоритетності прав, законних інтересів та безпеки постраждалих осіб під час здійснення заходів у сфері запобігання та протидії домашньому насильству (стаття 4 Закону № 2229-VIII).

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 24 Закону № 2229-VIII до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Відповідно до частини першої статті 26 Закону № 2229-VIII право звернутися до суду із заявою про видачу обмежувального припису стосовно кривдника мають: постраждала особа або її представник; у разі вчинення домашнього насильства стосовно дитини - батьки або інші законні представники дитини, родичі дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачуха або вітчим дитини, а також орган опіки та піклування; у разі вчинення домашнього насильства стосовно недієздатної особи - опікун, орган опіки та піклування.

Згідно з пунктом 3 статті 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана батьками та іншими законними представниками дитини, родичами дитини (баба, дід, повнолітні брат, сестра), мачухою або вітчимом дитини, а також органом опіки та піклування в інтересах дитини, яка постраждала від домашнього насильства, - у випадках, визначених Законом № 2229-VIII.

Відповідно до частини другої статті 26 Закону № 2229-VIII обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою;

2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи;

3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною;

4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою;

5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, яке невідоме кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків (частина третя статті 26 Закону № 2229-VIII).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 756/3859/19 (провадження № 61-11564св19) вказано, що: «обмежувальний припис стосовно кривдника - встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи. Враховуючи положення Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях.»

Невжиття своєчасних обмежувальних заходів щодо кривдника може призвести в подальшому до завдання шкоди здоров`ю потерпілої від насильства у сім`ї.

Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися лише в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних факторів та ризиків.

Суди під час вирішення такої заяви мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження одного із батьків у реалізації своїх прав відносно дітей у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви іншого з батьків.

Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі № 531/352/22 (провадження № 61-7349 св 22) зазначено, що: «65. Висновок Верховного Суду, викладений у постановах від 29 серпня 2019 року 640/23804/18, від 30 січня 2020 року у справі N 545/744/19, від 06 лютого 2020 року 753/8626/19, від 05 березня 2020 року у справі N 755/5273/19, від 02 вересня 2020 року, у справі у справі 635/4854/19-ц, від 10 лютого 2021 року у справі N 761/49109/19, від 24 лютого 2021 року, у справі 570/2528/20 про те, що лише сам факт звернення до компетентних органів з заявою про вчинення домашнього насильства та відкриття кримінального провадження з цього питання не означають доведеність вчинення домашнього насильства є обґрунтованим відповідно до умов доведення винуватості особи, передбачених КПК України. Однак помилковим є тлумачення цього висновку з тієї точки зору, що лише наявність повідомлення підозри у факті вчинення домашнього насильства і кримінального правопорушення, направлення до суду обвинувального акту або вирок кримінального суду є єдиними належними доказами вчинення домашнього насильства у вирішенні питань застосування обмежувального припису в межах ЦПК України. Сама по собі відсутність кримінального провадження щодо вчинення домашнього насильства не може автоматично свідчити про відсутність домашнього насильства, як і наявність кримінального провадження також не свідчить автоматично про вчинення домашнього насильства. Це все фактори, наявність чи відсутність яких має оцінюватись цивільним судом у комплексі для вирішення питання про видання обмежувального припису (що було зроблено у справі № 753/23624/18 відповідно до постанови від 27 листопада 2019 року). Саме це мав на увазі Верховний Суд у своїй постанові від 19 травня 2020 року у справі № 404/5203/19».

У постанові від 17 травня 2023 року в справі № 713/1745/22 (провадження № 61-417св23) Верховний Суд зазначив, що «оцінка ризиків має проводитись за факторами небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства шляхом відібрання свідчень від постраждалої від такого насильства особи, з`ясування обставин конфлікту та виявлення чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи. Фактори небезпеки (ризику) щодо вчинення домашнього насильства мають визначатися за результатами оцінки дій кривдника, які свідчать про ймовірність настання летальних наслідків у разі вчинення домашнього насильства з метою виявлення вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті такої особи. При вирішенні питання щодо застосування обмежувального припису суд на підставі встановлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи, враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи. Суди під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Під час вирішення питання про наявність підстав для видачі обмежувального припису суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві».

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Враховуючи вказані вимоги, та застосовуючи їх у даній справі, варто наголосити, що рішення про видачу обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Відтак, для обмеження права особи (кривдника) необхідним є встановити ризики, які несе його поведінка для постраждалої особи.

Натомість, заявником не надано, а судом не встановлено жодних належних та допустимих доказів, з яких можна було б встановити ризики для постраждалої особи, в тому числі у майбутньому, які б, у свою чергу, свідчили про необхідність (чи можливість) застосування того чи іншого обмеження для кривдника у залежності від їх ступеня.

Виходячи з аналізу зазначених норм закону, а також встановивши, що докази, надані заявником в обґрунтування заявлених вимог, не вказують безумовно на вчинення ОСОБА_3 навмисного домашнього насильства, не визначають ризиків продовження чи повторного вчинення домашнього насильства та чинників і умов, які створюють або можуть створювати небезпеку для цієї особи, що є необхідною умовою для застосування судом до відповідної особи спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, які визначені Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», а свідчать лише про наявність тривалого конфлікту між сторонами, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні заяви про видачу обмежувального припису».

Так, аналізуючи психологічне заключення за результатами дослідження та психолого корекційної роботи ОСОБА_4 № 46-04 (а.с. 34), висновок Голосіївського районного в місті Києві державної адміністрації до суду про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_4 (а.с. 35-36), висновок експерта № 10210 за результатами проведення судово-психологічної експертизи (а.с. 81-89), відповідь Голосіївського районного в місті Києві центру соціальних служб про надання інформації щодо проведеної роботи психолога Центру з родиною малолітнього ОСОБА_4 (а.с. 91-101), колегія суддів зазначає, що у зазначених дослідженнях, хоча і зазначена наявність тривожного стану у ОСОБА_4 , даний стан зумовлений конфліктною ситуацією, що склалась між батьками в цілому. У заключеннях, наданих заявником, психологи радять батькам (зокрема батьку) враховувати стан дитини при зустрічах, разом з тим дані висновки не встановлюють небезпеку для психічного здоров`я дитини під час зустрічей з батьком.

Щодо посилання на те, що подача ОСОБА_3 позову про встановлення проживання дитини є психологічним тиском на матір, то зазначене колегія суддів не може прийняти в якості доказу вчинення психологічного насильства ОСОБА_3 , оскільки подача такого позову є його правом, а обґрунтованість такого позову є предметом розгляду суду у справі №638/10536/23. Оскільки станом на час розгляду даної апеляційної скарги, рішення у вказаній справі не ухвалено, суд не може оцінювати поведінку сторін спору.

Проаналізувавши звукозапис опитування малолітнього ОСОБА_4 , колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповіді та поведінка дитини не свідчить про те, що дії або бездіяльність батька викликали у малолітнього ОСОБА_4 побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи. Дійсно, у відповіді дитини та з її емоційного стану вбачається образа на батька, разом з тим дитина не вбачає в батькові загрози та відкрито відстоює свої та своєї матері психологічні кордони.

В розумінні законодавства України, такі обставини не дають підстави для висновку про наявність психологічного насилля, спричиненого по відношенню до малолітнього ОСОБА_4 , а свідчать про обізнаність дитини про конфлікти, які відбуваються у батьків на фоні економічних питань та питань місця проживання дитини.

Судом першої інстанції вірно зазначено, що доказів існування заборгованості зі сплати аліментів, зокрема, постанов про відкриття виконавчого провадження, чи розрахунку заборгованості матеріали справи не містять, а тому суд позбавлений можливості визначити реальний розмір такої заборгованості. Фактично інформація про те, що ОСОБА_3 не бере участь у матеріальному забезпеченні дитини наведена лише у заяві про видачу обмежувального припису, а також у роздруківках переписки ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , в яких останній відмовляється фінансувати захоплення сина спортом.

Матеріали справи не містять доказів, які б підтвердили умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру ОСОБА_3 відносно ОСОБА_2 та малолітнього ОСОБА_4 . Одне лише посилання ОСОБА_2 на сплату ОСОБА_3 аліментів не в повному обсязі та ненадання коштів на додаткові потреби дитини не можуть слугувати підтвердженням вчинення економічного насильства, а лише підтверджує наявність суперечок між колишнім подружжям щодо фінансвого забезпечення спільної дитини.

Посилаючись на те, що ОСОБА_2 зазнала психологічне насильство зі сторони ОСОБА_3 , що підтверджується результатами психодіагностичного обстеження, заявник не надала такого обстеження суду, у зв`язку з чим колегія суддів не може надати таким обставинам належної оцінки.

Доводи апеляційної скарги в більшій мірі зводяться до не згоди заявника з постановленою в іншій справі ухвалою про забезпечення позову, якою було зобов`язано заявника забезпечувати зустрічі батька з сином.

Посилання на те, що при таких зустрічах порушується емоційна стабільність дитини та вчиняється психологічний тиск , а також на не бажання дитини брати участь у таких зустрічах, на переконання суду не може бути підставою для вчинення обмежувального припису, так як вирішуючи заяву в даній справі апеляційний суд не наділений повноваженнями скасовувати ухвалу в іншій справі про забезпечення позову.

При цьому , суд виходить з того, що реальних ризиків для здоров`я дитини, яких можна уникнути лише забороною батьку будь-якого спілкування з дитиною судом не встановлено.

Вирішуючи справу, суд повинен дотримуватись справедливого балансу між інтересами сторін та наслідками обмеження певних прав для особи. Враховуючи, що кожна окрема ситуація може мати унікальні чинники/обставини, які впливають на рівень небезпеки, пов`язаного з насильством, застосування того чи іншого виду обмежень повинно бути співмірним із потенційними ризиками та реальними діяннями особи. Права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені свавільно, без належних на те правових підстав.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність заявником існування ризику вчинення домашнього насильства ОСОБА_3 , настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення для заявника та дитини заявника.

Відтак, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про видачу обмежувального припису.

З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло б призвести до неправильного вирішення справи, фактично апелянт наводить ті ж аргументи, яким дана оцінка судом в мотивувальній частині рішення.

Колегія суддів вважає, що належних та допустимих доказів для спростування висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, передбачених статтями 76, 77, 78 ЦПК України, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування рішення відповідно до статті 376 ЦПК України, апеляційна скарга не містить.

Враховуючи наведене, відповідно до вимог статті 375 ЦПК України, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 листопада 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на постанову може бути подана протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 05 лютого 2025 року.

Головуючий О.В. Желепа

Судді О.Ф. Мазурик

О.І. Шкоріна