17.01.2025 Справа № 469/196/21
2/469/48/25
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2025 року с-ще Березанка
Березанський районний суд Миколаївської області у складі :
головуючого судді Гапоненко Н.О.
за участю секретаря судового засідання Якубець С.В.
прокурора Мішустіна М.А.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом заступника керівника Миколаївської місцевої прокуратури № 1 в інтересах держави в особі Коблівської сільської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та зобов"язання повернути земельну ділянку з демонтуванням некапітальних об"єктів,
в с т а н о в и в:
Прокурор посилався на те, що пунктами 1, 2 рішення Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області №10 від 26 грудня 2012 року затверджено проект землеустрою та надано у власність ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,0570 га (пасовища) для ведення садівництва із земель, не наданих у власність та постійне користування, в межах території с. Коблеве Коблівської сільської ради Березанського району Миколаївської області. На підставі вказаного рішення 29 грудня 2012 року ОСОБА_1 видано державний акт на право власності серії ЯК №789582 на зазначену земельну ділянку. Пунктом 1 рішення Коблівської сільської ради №31 від 10 квітня 2015 року затверджено проект із землеустрою щодо зміни цільового призначення спірної земельної ділянки з ведення садівництва на будівництво і обслуговування об`єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування. На підставі зазначеного рішення 24 квітня 2014 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку (запис №94844116). У подальшому на підставі договору купівлі-продажу №302 від 23 березня 2016 року ОСОБА_1 продав ОСОБА_2 спірну земельну ділянку, про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис №13863662. На підставі договору купівлі-продажу №433 від 21 квітня 2016 року ОСОБА_2 продала спірну земельну ділянку ОСОБА_3 , про що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно вчинено запис №14304879.
Рішеннями судів у справі № 469/1044/17 рішення Коблівської сільської ради №10 від 26 грудня 2012 року та №31 від 10 квітня 2015 року визнано незаконними та скасовані, при цьому судами встановлено належність спірної земельної ділянки до земель водного фонду (прибережної захисної смуги Чорного моря) та, відповідно, неможливість її передачі у приватну власність для ведення садівництва та зміни цільового призначення на будівництво і обслуговування об"єктів туристичної інфраструктури і закладів громадського харчування, а тому ОСОБА_1 не набув права власності на спірну земельну ділянку у визначений законом спосіб, а отже не мав права розпоряджатися нею, у тому числі продавати ОСОБА_2 , з аналогічних підстав ОСОБА_2 не мала права розпоряджатися спірною земельною ділянкою та продавати її ОСОБА_3
15 березня 2021 року судом відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.
19 липня 2022 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Матвєєнко І.Ю. надав відзив, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що, з врахуванням практики Європейського суду щодо необхідності встановлення критеріїв сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є підстави для висновку, що право держави (територіальної громади), на яке посилався прокурор, не порушене, позбавлення права на земельну ділянку не буде в інтересах суспільства, а також пропорційним легітимній меті втручання у право, а тому задоволення позову призведе до порушення положень Конвенції. Вказував, що на момент передачі земельної ділянки у с.Коблеве не було затверджено окремих проектів землеустрою водоохоронних зон, проте з 24 січня 2021 року відбулися зміни, а саме було затверджено такий проект та спірна земельна ділянка знаходиться поза межами прибережної захисної смуги; місце розташування земельної ділянки відповідає Генеральному плану с.Коблеве від 2014 року. Крім того, 24 липня 2021 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель" від 17 червня 2020 року № 711-ІХ, згідно з яким розмір прибережних захисних смуг в межах населених пунктів встановлюється, серед іншого, згідно з генеральними планами населених пунктів, а в разі їх відсутності або якщо зазначеною містобудівною документацією межі таких смуг не встановлені, вони визначаються шириною 100 метрів від урізу води морів. Прикінцеві та перехідні положення вказаного Закону регламентують, що містобудівна документація на місцевому рівні, затверджена до набрання чинності цим Законом, зберігає чинність, плани зонування територій, затверджені до набрання чинності цим Законом, вважаються невід"ємними складовими генеральних планів населених пунктів, а тому земельна ділянка на даний час перебуває за межами прибережних захисних смуг. Зазначав, що відповідно до ст.5 ЦК України акт цивільного законодавства не має зворотної дії в часі, крім випадків, коли він пом"якшує або скасовує цивільну відповідальність особи, тобто з прийняттям Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо планування використання земель" від 17 червня 2020 року № 711-ІХ змінились обставини, встановлені рішеннями судів під час розгляду справи № 469/1044/17.
Заступник керівника Миколаївської окружної прокуратури № 1 Савицька М.В. надала відповідь на відзив, у якій зазначала про необгрунтованість заперечень відповідача у зв"язку з тим, що набуття права власності на спірну земельну ділянку ОСОБА_3 відбулось до прийняття Коблівською сільською радою рішень щодо затвердження містобудівної документації. А тому слід враховувати встановлені обставини та висновки Великої Палати Верховного Суду у справі № 469/1044/17, де розглядалось питання щодо законності передання у власність первісного набувача ОСОБА_1 , проміжного набувача ОСОБА_2 та кінцевого набувача ОСОБА_3 спірної земельної ділянки, яка, як встановлена судом, розташована в прибережній захисній смузі села Коблеве. За практикою Верховного Суду, оскільки на землі водного фонду України поширюється особливий порядок їх використання та надання у користування, при вирішенні спорів про повернення державі земель водного фонду (прибережної захисної смуги), які в силу закону не могли перейти у власність приватних осіб, немає підстав для висновків, що таке повернення є непропорційним втручанням у право власності особи на майно. Крім того, зазначала, що правильне застосування законодавства незаперечно становить "суспільний інтерес", як і правовідносини, пов"язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, а мета відновлення правового порядку та становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на спірну земельну ділянку прибережної зони, дотримання екологічного законодавства превалює над правами особи.
У судовому засіданні прокурор заявлені вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві.
Інші учасники справи та їхні представники у судове засідання декілька разів не з"явились, про час та місце розгляду справи повідомлені, причини неявки суду не повідомили, заяв про відкладення розгляду справи не надавали.
Оскільки учасники справи повідомлені про час та місце розгляду справи належним чином та декілька разів не з"явились у судове засідання, і їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті, суд на підставі ст.223 ЦПК України постановив розглянути справу без їх участі.
Зазначене рішення залишене без змін постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 01 червня 2018 року.
На спірній земельній ділянці знаходяться тимчасові споруди, ділянка замощена бетонними плитами; будівельні роботи на момент огляду не проводяться, будівельні матеріали та об`єкти нерухомості відсутні (а.с.38-39).
На підставі ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
У рішеннях у справі № 469/1044/17 суди встановили, що спірна земельна ділянка розташована у зоні рекреації, у межах прибережної захисної смуги (відстань від південної межі земельної ділянки до урізу води Чорного моря становить 207-212 м., а від північної межі - 270- 275 м.), тобто належала до земель, на які поширювалась чітка заборона на передання їх у приватну власність з іншою метою, ніж визначена у частині другій статті 59 ЗК України.
Відповідно до ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою.
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Відповідно до п.б ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
Заволодіння громадянами та юридичними особами землями водного фонду всупереч вимогам ЗК України (перехід до них права володіння цими землями) є неможливим. Розташування земель водного фонду вказує на неможливість виникнення приватного власника, а отже, і нового володільця, крім випадків, передбачених у статті 59 цього кодексу.
Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням ЗК України та ВК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі позовну вимогу зобов`язати повернути земельну ділянку слід розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду.
Саме такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у зазначеній вище постанові у справі № 469/1044/17.
Враховуючи зазначене, суд вважає, що вимоги прокурора щодо зобов`язання відповідача ОСОБА_3 повернути у власність Коблівської об`єднаної територіальної громади, яка, як встановлено судами у вказаній вище справі, є належним власником майна, спірну земельну ділянку, яка вибула з володіння держави незаконно, у придатному для використання стані шляхом демонтажу тимчасових споруд підлягають задоволенню.
Питання правомірності втручання у право на мирне володіння майном у правовідносинах, що виникли між сторонами, досліджувалось Великою Палатою Верховного Суду у вказаній вище постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, якою зроблено висновки про відсутність невідповідності заходу втручання держави у право мирного володіння майном через визнання незаконними та скасування рішень Коблівської сільської ради критеріям правомірного втручання у таке право, сформованим у практиці ЄСПЛ.
Суд вважає, що зазначені висновки є релевантними і у цій справі, оскільки заявлені прокурором вимоги базуються на судових рішеннях у справі № 469/1044/17, учасниками якої є тіж особи.
Так, суспільний інтерес у цій справі, який полягає у контролі за використанням земельних ділянок, зайнятих прибережними захисними смугами, згідно з їх цільовим призначенням, переважає над приватним інтересом у заволодінні такими ділянками у приватну власність; з огляду на встановлену у справі № 469/1044/17 недобросовісність дій як з передання, так і набуття у власність земельної ділянки на відстані 207-275 м. від урізу води Чорного моря, необхідність використання земельної ділянки за цільовим призначенням задля безпечного довкілля, непогіршення екологічної ситуації та використання власності не на шкоду людині і суспільству, а також враховуючи відсутність на земельній ділянці нерухомого майна та можливість кінцевого набувача отримати земельну ділянку для рекреаційних цілей у порядку, встановленому діючим законодавством, а також претендувати на відшкодування шкоди, якщо така була заподіяна, від проміжного набувача та Коблівської сільської ради, суд вважає, що повернення земельної ділянки її власнику - Коблівській територіальній громаді - є пропорційним легітимній меті використання цієї земельної ділянки згідно з загальними інтересами.
Суд враховує також, що неможливість заволодіння земельною ділянкою водного фонду була чітко сформульована діючим законодавством, яке було доступним і зрозумілим звичайній людині; в силу об"єктивних, видимих природних властивостей земельної ділянки, розташованої на відстані 207-275 м. від урізу Чорного моря, відповідачі не могли не знати про фактичне місцезнаходження земельної ділянки поблизу моря та, проявивши розумну обачливість, дізнатися про існуючі обмеження щодо набуття її у приватну власність для мети, не передбаченої законом.
Статтями 129, 129-1 Конституції України встановлено принцип обов"язковості судового рішення.
Частиною першою статті 81 ЗК України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі:
а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами;
б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності;
в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування;
г) прийняття спадщини;
ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).
Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв"язку з недодержанням в момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст.203 ЦК України.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
На підставі ст. 658 ЦК України право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення.
На підставі ч.ч.2, 3 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом:
б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав;
в) визнання угоди недійсною;
г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування;
ґ) відшкодування заподіяних збитків;
д) застосування інших, передбачених законом, способів.
Отже, оскільки ОСОБА_1 не набув права власності на спірну земельну ділянку, укладений ним договір купівлі-продажу земельної ділянки ОСОБА_2 є недійсним.
З цих же підстав є недійсним і договір купівлі-продажу цієї земельної ділянки, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , яка також не набула у законний спосіб права власності на земельну ділянку та не мала права розпоряджатися нею, у тому числі продавати її.
Відповідно до частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Разом з тим, Коблівська сільська рада не є стороною зазначених правочинів, та застосування наслідків недійсності правочину не призведе до поновлення прав держави.
Крім того, договір купівлі-продажу є зобов`язальним договором, з якого можуть виникати права та обов`язки лише сторін договору. Якщо продавці (первісні набувачі земельних ділянок від територіальної громади) не набули права власності на спірні земельні ділянки, то за загальним правилом покупець також не набуває право власності незалежно від дійсності договорів купівлі-продажу (винятком є набуття добросовісним набувачем права власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права відповідно до статті 330 ЦК України). Отже, позовна вимога про визнання недійсними договорів купівлі продажу між первісними набувачами, проміжними (за наявності) та кінцевим набувачем не є належною позовною вимогою.
При цьому, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі №925/1265/16 (пункт 5.6), від 19.05.2020 у справі №922/4206/19 (пункт 43), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (пункт 75).
У зазначеній справі таким способом захисту є негаторний позов щодо зобов"язання повернути земельну ділянку, відповідно всі інші способи захисту є неналежними.
Отже, для ефективного захисту інтересів держави достатньо повернути спірну земельну ділянку її власникові, а тому вимоги про визнання недійсними договорів купівлі-продажу не є належним способом захисту.
Суд не бере до уваги заперечення представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Матвєєнко І.Ю. щодо віднесення земельної ділянки за Генеральним планом с.Коблеве до земель поза межами прибережної захисної смуги, оскільки на час передачі земельної ділянки у власність ОСОБА_1 рішенням Коблівської сільської ради від 26 грудня 2012 року № 10 межі прибережної захисної смуги у с.Коблеве не були встановлені.
Суд не враховує посилання представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Матвєєнко І.Ю. на зміни законодавства, згідно з якими земельна ділянка на цей час не входить до прибережної захисної смуги, оскільки розміщення земельної ділянки у межах прибережної захисної смуги на момент передачі у власність ОСОБА_1 та неправомірність вибуття земельної ділянки з власності Коблівської сільської територіальної громади у власність ОСОБА_1 встановлено рішеннями судів, які набрали законної сили.
Відповідно до ст.141 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача ОСОБА_3 на користь прокуратури сплачені судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог, які складаються із судового збору за задоволеною позовною вимогою майнового характеру та за подання заяви про забезпечення позову у сумі 7063,59 грн.+1135,00 грн.=8198,59 грн..
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.12, 13, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд-

у х в а л и в:
Позов задовольнити частково.
У задоволенні іншої частині вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене у апеляційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення його повного тексту шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду.

Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: