Провадження № 22-ц/801/68/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Шаміна Ю. А.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2025 рокуСправа № 127/17906/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Берегового О.Ю. (судді доповідача),

суддів: Ковальчука О.В., Панасюка О.С.,

за участю секретаря судового засідання Куленко О.В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідач: ОСОБА_2 ,

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права приватної власності на майно за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 жовтня 2024 року, ухвалене місцевим судом під головуванням судді Шаміної Ю.А., дата складення повного тексту рішення 04 листопада 2024 року,

встановив:

В червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права приватної власності на майно.

Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , з 18 травня 2016 року почали жити однією сім`єю без реєстрації шлюб, у квартирі відповідача за адресою: АДРЕСА_1 .

Згодом позивач та діти зареєструвалися як внутрішньо переміщені особи за цією ж адресою. Сім`я складалася з п`яти осіб: позивач, відповідач, донька відповідача від першого шлюбу ОСОБА_3 , 2003 року народження, та діти позивача від першого шлюбу донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Як на підтвердження проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу протягом періоду з 18 травня 2016 року по 15 липня 2021 року позивач посилається на довідки Управління соціального захисту населення (правобережне) Департаменту соціальної політики Вінницької міської ради №836 від 10 квітня 2023 року, фотознімки, що були зроблені протягом зазначеного періоду в квартирі за вищевказаною адресою; показаннями свідків щодо факту постійного проживання сторін однією сім`єю у вказаній квартирі.

Позивач зазначає, що протягом зазначеного періоду сторони вели спільне господарство, спільний побут, спільно харчувалися, надавали один одному та дітям взаємну допомогу, мали спільний бюджет, розподіляли між собою взаємні сімейні права та обов`язки, притаманні подружжю, разом вирішували сімейні питання. Як вказує позивач, він весь цей час передусім займався підприємницькою діяльністю, результати якої забезпечували матеріальне благополуччя сім`ї, займався ремонтом та благоустроєм квартири і нежитлового приміщення, яке використовується під ветеринарну клініку, організовував сімейне дозвілля та відпочинок тощо. Також позивач завжди був представником сім`ї на зборах мешканців будинку чи в спілкуванні з старшим по будинку з питань загальнобудинкового благоустрою, капітальних та поточних ремонтів тощо, фінансував відповідні заходи.

У той же час відповідач вела домашнє господарство, готувала їжу, в статусі матері постійно спілкувалась з вчителями та педагогами дітей у загальноосвітній та музичній школах, водила дітей в школу та приймала участь у різноманітних заходах, що проводились учбовими закладами.

Важливі питання життя та розвитку сім`ї, зокрема щодо утримання, виховання, розвитку та навчання дітей, придбання нерухомості та інших коштовних речей тощо обговорювались та вирішувались сторонами спільно. Спільні витрати на потреби сім`ї, у тому числі побутові, купівлю одежі, продуктів, побутової техніки тощо, оплату житлово-комунальних та інших послуг з травня 2016 року по листопад 2019 року здійснювалися за рахунок коштів, які заробляв позивач. Його заробіток взагалі був єдиним джерелом матеріального забезпечення сім`ї, так як відповідач у цей період не працювала, інших джерел доходів не мала.

З грудня 2019 року спільні витрати здійснювались також за кошти від доходу відповідача.

2017 року позивач за особистими заощадженнями, які отримувались як від проведення підприємницької діяльності, так і від запозичень батька, придбав нежитлове приміщення, в підвалі багатоквартирного житлового будинку за адресою АДРЕСА_2 , з метою використання цього приміщення під ветеринарну клініку для здійснення ним підприємницької діяльності, яка забезпечувала б постійний дохід для належного матеріального забезпечення сім`ї. Покупцем при укладанні договору купівлі-продажу цього приміщення у відповідних документах було вирішено зазначити когось одного, а саме відповідача. З часом відносини сторін погіршились, спільне проживання припинено.

05 квітня 2023 року позивач отримав поштою від відповідача письмову вимогу від 28 березня 2023 року про звільнення нежитлового приміщення №146 в підвалі багатоквартирного житлового будинку АДРЕСА_3 у зв`язку з наміром відповідача продати цей об`єкт нерухомості.

Натомість позивач заперечує, що відповідач є титульним власником приміщення.

Вказані обставини стали підставою для звернення до суду із цим позовом в якому він просив встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 протягом періоду з 18 травня 2016 року по 15 липня 2021 року, а також визнати на праві приватної власності нежитлове приміщення в підвалі багатоквартирного будинку, об`єкт житлової нерухомості загальною площею 65,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 за ОСОБА_1 .

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 22 жовтня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права приватної власності на майно відмовлено.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 жовтня 2024 року мотивоване тим, що позивач ОСОБА_1 не довів належними та допустимими доказами факт його проживання з ОСОБА_2 однією сім`єю як чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу на час придбання спірного приміщення 16.06.2017 та придбання ним спірного приміщення за особисті кошти, оскільки надані позивачем світлини (фотографії), на яких зображено спільний відпочинок сторін, показання свідків, якими підтверджується їх спільний відпочинок, проведення свят та проживання за однією адресою, самі по собі без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між ними склалися та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю.

Не погоджуючись з таким рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи просив оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове про задоволення позову в повному обсязі. Здійснити розподіл судових витрат.

В обґрунтування поданої апеляційної скарги покликається на аналогічні обставини викладені в позовній заяві.

На вказану апеляційну скаргу від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Виноградського А.П. надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він заперечив аргументи викладені в ній вказавши, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Поряд з цим вказала, що до укладення 15 липня 2021 року шлюбу з позивачем будь якого спільного проживання, бюджету та ведення господарства не було. Також наголошує, що під час укладення договору купівлі-продажу, відповідачка подавала до нотаріуса заяву в якій вказала, що в шлюбі вона не перебуває і з особами якими мала б право укладати шлюб, однією сім`єю не проживає. Вважає, що право власності на спірне майно відповідачкою набуто одноосібно.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 11 листопада 2024 року апеляційну скаргу залишено без руху, зокрема, для сплати судового збору.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 14 листопада 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 22 листопада 2024 року призначено справу до розгляду на 05.12.2024 року об 11-30 год. у відкритому судовому засіданні в приміщенні Вінницького апеляційного суду, з повідомленням учасників справи.

25 листопада 2024 року від ОСОБА_1 надійшла змінена апеляційна скарга.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 26 листопада 2024 року прийнято до розгляду у вказаній справі змінену апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 жовтня 2024 року в цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім`єю, визнання права приватної власності на майно.

Змінена апеляційна скарга мотивована тим, що на думку скаржника суд попередньої інстанції помилково оцінив показання свідків, як зі сторони позивача так і відповідача, які підтверджують обставини викладені в позові. Крім того на підтвердження факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу покликається на фото та відео їх спільного відпочинку та проведення часу разом із дітьми. Заперечує висновки місцевого суду в частині оцінки актів обстеження матеріально-побутових умов сім`ї в яких зазначено, що позивач винаймає житло або живе у знайомих/знайомої, оскільки вказане не відноситься до розгляду питання про встановлення факту проживання однією сім`єю. Поряд з цим зазначає, що відповідачем не надано належних, допустимих і достатніх доказів придбання спірного майна за її особисті кошти. Також, на спростування позиції відповідача вказує на те, що остання протягом 2016-2019 року не працювала та не мала доходу, а тому не могла придбати спірне майно. Вважає, що не є доведеним факт придбання спірного майна за кошти колишнього чоловіка відповідачки. Водночас наголошує, що ним за останні три роки перед укладенням договору купівлі-продажу спірного майна отримано достатньо доходу для його придбання. Також вказує на те, що ремонт, придбання матеріалів, а також оплата праці майстрів за ремонт спірного майна здійснювалась за його рахунок.

Відповідач не скористалась своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог зміненої апеляційної скарги, відзиву на таку до суду апеляційної інстанції не направила, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Водночас, 03 грудня 2024 року до Вінницького апеляційного суду надійшли додаткові пояснення у справі від представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Виноградського А.П., в якому він заперечив аргументи викладені в зміненій апеляційній скарзі вказавши, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Крім того послався на акти обстеження матеріально-побутових умов сім`ї в яких зазначена інформація, що позивач винаймає житло або живе у знайомих/знайомої, а також про відсутні будь які покупки або оплати послуг, вартість яких перевищує 10-кратну величину прожиткового мінімуму. Вважає, що наявні фото та відео не є належними, допустимими і достатніми доказами, оскільки не містять дати і часу їх здійснення. Крім того останні не є підтвердженням наявності сімейних стосунків. Також покликається на те, що суми доходу на які апелює позивач є сумами нарахованого доходу, однак відомостей саме про виплачений дохід матеріали справи не містять, що спростовує наявність доходу від підприємницької діяльності, зокрема в 2015-2016 році.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції частково не відповідає цим вимогам.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований 07 червня 2011 року за адресою: АДРЕСА_5 , згідно відмітки у паспорті громадянина України серії НОМЕР_1 (т.1 а.с. 8-9).

Згідно довідки Департаменту соціальної політики ВМР від 10 квітня 2023 року № 836, ОСОБА_1 (донька ОСОБА_4 , син ОСОБА_1 ), які зареєстровані за адресою АДРЕСА_5 , перебувають на обліку в управлінні соціального захисту населення (Правобережне) як внутрішньо переміщені особи та отримують допомогу за адресою АДРЕСА_1 з 27 вересня 2016 року (т.1 а.с. 13).

Матеріали справи містять копії актів перевірок фактичного проживання ОСОБА_1 та його дітей: доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 за період з вересня 2016 року по липень 2021 року.

Так, згідно Акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 14 листопада 2016 року Департаменту соціальної політики ВМР, ОСОБА_1 , 1987 р.н., мешкає за адресою АДРЕСА_6 (т.1 а.с. 47).

Згідно Акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 21 листопада 2016 року Департаменту соціальної політики ВМР, ОСОБА_1 1987 р.н., мешкає за адресою АДРЕСА_1 . Кількість членів сім`ї, що мешкають разом 3: ОСОБА_1 - син 2012 р.н., ОСОБА_4 донька 2008 р.н. У відомостях про майно, що перебуває у власності, володінні чи користуванні сім`ї вказано винаймаємо (т.1 а.с. 48).

Згідно Акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 28 березня 2017 року Департаменту соціальної політики ВМР, ОСОБА_1 1987 р.н., мешкає за адресою АДРЕСА_1 . Кількість членів сім`ї, що мешкають разом 3: ОСОБА_1 - син 2012 р.н., ОСОБА_4 донька 2008 р.н. У відомостях про майно, що перебуває у власності, володінні чи користуванні сім`ї вказано ОСОБА_2 (знайомі) (т.1 а.с. 49).

Згідно Акту обстеження матеріально-побутових умов сімї від 27 вересня 2017 року Департаменту соціальної політики ВМР, ОСОБА_1 1987 р.н., мешкає за адресою АДРЕСА_1 . Кількість членів сім`ї, що мешкають разом 3: ОСОБА_1 - син 2012 р.н., ОСОБА_4 донька 2008 р.н. У відомостях про майно, що перебуває у власності, володінні чи користуванні сім`ї вказано проживають у знайомих (т.1 а.с. 50).

Також матеріали справи містять інші акти обстеження матеріально-побутових умов сім`ї згідно яких ОСОБА_1 проживає разом із своєю сім`єю у тому ж складі та за тією ж адресою, як визначено у вищевказному акті. При цьому у відомостях про майно, що перебуває у власності, володінні чи користуванні сім`ї у акті від 01 листопада 2018 року міститься запис «винаймач», а в інших актах від 05 квітня 2018 року, 16 квітня 2019 року, 14 листопада 2019 року «проживає у знайомих» (т.1 а.с. 51-54).

Також матеріали справи містять спільні фотографії позивача та відповідача, а також дітей на відпочинку (т. 1, а.с. 43-45).

Згідно відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків на суми виплачених доходів та утриманих податків (т.1 а.с. 21-25) розмір доходу ОСОБА_1 становив:

-за період з 1 кварталу 2010 року по 4 квартал 2010 року: сума нарахованого доходу - 43 322,70 грн, сума виплаченого доходу - 43 763,35 грн;

-за період з 1 кварталу 2011 року по 4 квартал 2011 року: сума нарахованого доходу 1 971,35 грн, сума виплаченого доходу 2 971,35 грн;

-за період з 1 кварталу 2012 року по 4 квартал 2012 року: сума нарахованого та виплаченого доходу 25 071,45 грн;

-за період з 1 кварталу 2013 року по 4 квартал 2013 року: сума нарахованого та виплаченого доходу 26 252,80 грн;

-за період з 1 кварталу 2014 року по 4 квартал 2014 року: сума нарахованого та виплаченого доходу 15 187,25 грн;

-за період з 1 кварталу 2015 року по 4 квартал 2015 року: сума нарахованого доходу 32520,00 грн;

-за період з 1 кварталу 2016 року по 4 квартал 2016 року: сума нарахованого доходу 112420,00 грн;

-за період з 1 кварталу 2017 року по 4 квартал 2017 року: сума нарахованого доходу 209 919,83 грн, сума виплаченого доходу 42 244,83 грн.

Крім того позивачем додано виписку по особистому картковому рахунку, зокрема, за період з 2015 по 2016 рік на загальну суму 141911,00 грн, які за позицією ОСОБА_1 отримані ним за продаж майна, залишеного на окупованій території (т. 2 а.с. 5-7).

Матеріали справи також містять відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми виплачених доходів та утримання податків № НОМЕР_2 від 09 червня 2023 щодо доходу ОСОБА_5 (батька позивача) за період з 1 кварталу 2010 року по 4 квартал 2022 року, а також повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність платника податків ОСОБА_1 лікарня ветеринарної медицини «Леопольд» (вул. Келецька, буд. 83), виписку АТ КБ «ПриватБанк» по надходженням по картці, належній ОСОБА_1 , за період з 01 січня 2013 року по 17 травня 2016 року (т.1 а.с. 26-32, 33; т.2 а.с. 4-8).

16 червня 2017 року ОСОБА_6 , як продавець, та ОСОБА_2 , як покупець, уклали Договір купівлі-продажу, згідно якого продавець продав, а покупець купила належне продавцеві нежитлове приміщення №146 в підвалі багатоквартирного житлового будинку, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 (т.2 а.с. 34-35).

Згідно п. 11.5 вказаного Договору Покупець заявляє, що на момент укладення цього договору в зареєстрованому шлюбі не перебуває, з особами, з якими мала б право укладати шлюб, однією сім`єю не проживає, купівлю здійснює за кошти, що належать мені особисто. Аналогічні відомості вказані у заяві ОСОБА_2 від 16 червня 2017 року, яка зберігається при договорі купівлі-продажу, посвідченому приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Рудиком В.В. 16 червня 2017 року за реєстровим №2702 (т.2 а.с. 38-39).

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №89815927 від 16 червня 2017 року право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 65,2 кв. м., в підвалі багатоквартирного житлового будинку за адресою АДРЕСА_4 , зареєстровано за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 2702 виданого 16 червня 2017 року (т.1 а.с. 87).

Згідно звіту про оцінку майна №АS04-170615-002 від 15 червня 2017 року виконаного ТОВ «Інститут незалежної експертної оцінки» щодо нежитлового приміщення №146 загальною площею 65,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_3 , який було подано для укладення договору купівлі-продажу, посвідченого 16 червня 2017 року за реєстровим №2702 приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Вінницької області Рудик В.В., між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , ринкова вартість об`єкта оцінки для цілей оподаткування станом на 15 червня 2017 року складає без ПДВ 89998,76 грн (т.2 а.с. 60-62).

Водночас згідно звіту №09/23-09/Я, виконаного ТОВ «Експерт компані+», про незалежну оцінку ринкової вартості нежитлового приміщення в підвалі багатоквартирного будинку, площею 65,2 кв.м за адресою: приміщення АДРЕСА_7 станом на 16 червня 2017 року ринкова вартість майна без урахування ПДВ складає суму 744025,00 грн, що еквівалентно курсу долара НБУ (1 долар США становить 26,0071 грн) на дату оцінки сумі 28609,00 доларів США (т.1 а.с. 223-240).

Також згідно консультативного висновку №ІК-18 Вінницької торгово-промислової палати про середньоринкову вартість нежитлового приміщення АДРЕСА_7 на дату дослідження 12 червня 2023 року року вартість становить 2385000 грн (т.1 а.с. 34).

Згідно звіту №09/23-09-1/Я, виконаного ТОВ «Експерт компані+», про незалежну оцінку ринкової вартості нежитлового приміщення в підвалі багатоквартирного будинку, площею 65,2 кв.м за адресою: приміщення АДРЕСА_7 станом на 11 вересня 2024 ринкова вартість майна без урахування ПДВ складає суму 1906046,00 грн, що еквівалентно курсу долара НБУ (1 долар США становить 36,5686 грн) сума оцінки 52122,00 доларів США (т. №1 а.с. 204-222).

Крім того матеріали справи містять договір купівлі-продажу №1 від 07 липня 2017 року, укладений між ФОП ОСОБА_7 та Вет-Лікарнею «Леопольд» в особі директора Левінського І.І. про продаж металопластикових конструкції вартістю 12000,00 грн, квитанцію до прибуткового касового ордера від 07 липня 2017 року про оплату за вказаним договором, а також накладну №1 від 07 липня 2017 року на даний товар (т.1 а.с. 55-57).

28 березня 2023 року ОСОБА_2 направлено ОСОБА_1 вимогу про звільнення нежитлового приміщення №146 у підвалі багатоквартирного житлового будинку, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , належного їй на праві власності згідно договору купівлі-продажу від 16 червня 2017 року (т.1 а.с. 14).

21 квітня 2023 року ОСОБА_2 адресовано ОСОБА_1 лист щодо оренди та комунальних послуг або звільнення з приміщення №146 за адресою: АДРЕСА_3 (т.1 а.с. 129-130).

Так, у відповідь на зазначену вимогу та лист ОСОБА_1 направлено лист від 05 травня 2023 року, згідно якого останнім повідомлено, що приміщення в підвалі житлового будинку АДРЕСА_3 хоча і було зареєстровано на ОСОБА_2 , однак придбано за спільні кошти і є спільною власністю подружжя. Запропоновано проведення переговорів щодо викупу частини зазначеного об`єкту нерухомості (т.1 а.с. 126-128).

Матеріали справи також містять повідомлення Управління поліції охорони у Вінницькій області №1538/4321/01-2023 від 21 червня 2023 року щодо договору №102923 від 11 квітня 2023 року про спостереження за станом засобів сигналізації, що встановленні на об`єкті з реагування наряду поліції охорони за адресою: АДРЕСА_4 , в якій розташована ветеринарна клініка « ІНФОРМАЦІЯ_3 », укладеного з ФОП ОСОБА_1 (т.1 а.с. 134).

Згідно диплому про перепідготовку НОМЕР_3 від 31 серпня 2006 року ОСОБА_2 закінчила факультет практичної психології Вінницького обласного інституту післядипломної освіти педагогічних працівників за спеціальністю 7.010107 «Практична психологія» (т.1 а.с. 82).

Крім того, ОСОБА_8 з 26 квітня 2002 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_9 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 (т.1 а.с. 78, 79). За життя ОСОБА_9 (перший чоловік відповідача ОСОБА_2 ) мав кваліфікацію лікаря (т.1 а.с. 80-81).

Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_9 ОСОБА_2 прийняла спадщину на квартиру АДРЕСА_8 , що підтверджується витягом про реєстрацію у спадковому реєстрі №45351316 від 17 жовтня 2016 року (т.1 а.с. 84).

Відповідно до довідки КУ «Інклюзивно-ресурсний центр №2 Вінницької міської ради» №01-24/68 від 01 травня 2023 року ОСОБА_2 дійсно працює фахівцем ІРЦ в комунальній установі «Інклюзивно-ресурсний центр №2 Вінницької міської ради» з 12 листопада 2019 року згідно наказу №6 к/тр від 08 листопада 2019 року (т.1 а.с. 133).

Матеріали справи містять надані відповідачем ОСОБА_2 квитанції про сплату комунальних послуг за 2022-2023 роки за адресою: АДРЕСА_1 , а також за адресою: АДРЕСА_4 (т.1 а.с. 88-116).

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та визнання права приватної власності на майно.

Переглядаючи оскаржуване рішення суду в частині позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина першої статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див., зокрема постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Згідно зі статтею 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20) зроблено такі висновки:

«41. У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК).

42. Велика Палата Верховного Суду також зазначає, що вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути вирішена в порядку окремого судового непозовного цивільного судочинства, що передбачено розділом IV ЦПК України, у випадку, якщо між сторонами не існує спору. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

43. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду вважає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справі позовного провадження про поділ майна подружжя є помилковими, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

44. В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи.

70. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна».

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.21), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52).

За обставин цієї справи належним способом захисту порушеного права позивача є позов про визнання права власності. Вимога про встановлення юридичного факту щодо спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу не є вимогою, яка забезпечує ефективний захист прав у справах про визнання права власності, а лише підставою для її вирішення. При розгляді справ про визнання права власності на майно, яке набуто під час проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебували у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення.

З огляду на викладене місцевий суд прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 протягом періоду з 18 травня 2016 року по 15 липня 2021 року, оскільки така не забезпечує ефективний захист прав позивача у даній справі.

Аналогічні обставини викладені постанові Верховного Суду від 20 серпня 2024 року в справі № 683/3230/21 (провадження № 61-14073св3).

Переглядаючи рішення в частині вимог про визнання права приватної власності на майно колегія суддів зазначає наступне.

Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (абзац 1 частини другої статті 3 СК України).

Тлумачення наведеної норми права вказує, що для визначення статусу сім`ї необхідно встановити три складові: особи спільно проживали; ці особи пов`язані спільним побутом; ці особи мають взаємні права та обов`язки (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (стаття 74 СК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частини третя, четверта статті 368 ЦК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (частина третя статті 65 СК України).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є майно: набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (частина перша статті 57 СК України).

Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України) (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18), вказано, що «обов`язковими умовами для визнання особи членом сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 (провадження № 61-3071св21), вказано, що «для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц (провадження № 61-42601св18)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15 (провадження № 61-30273св18) вказано, що «для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. […] Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем протягом 2012 - 2014 років коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю».

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

З матеріалів справи вбачається та не заперечується відповідачем ОСОБА_2 , що з травня 2016 року вона та позивач ОСОБА_1 почали зустрічатись, як чоловік та жінка. В грудні того ж року останній разом з своїми дітьми переїхав проживати до належній відповідачу квартири, а 15 липня 2021 року між ними було укладено шлюб.

Лише з аналізу зазначених обставин випливає, що дії ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зокрема, початок їхніх відносин у травні 2016 року, переїзд позивача з дітьми до квартири відповідача у грудні того ж року, свідчать про серйозність і стабільність їхніх взаємин. Ці дії демонструють прагнення сторін до спільного життя та інтеграції у побутову і сімейну сферу, що згодом було формалізовано юридично шляхом укладення шлюбу 15 липня 2021 року.

Такий розвиток подій свідчить про те, що рішення ОСОБА_1 переїхати разом із дітьми до квартири ОСОБА_2 не було спонтанним, а добре обміркованим та узгодженим між сторонами. Вони попередньо обговорили свої почуття, їхню серйозність, а також спільні наміри створити сімейний союз. Це свідчить про усвідомлене прагнення не лише жити разом, але й розвивати стосунки, які в майбутньому офіційно закріпилися укладенням шлюбу.

При цьому суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що відсутність заперечень ОСОБА_2 щодо переїзду ОСОБА_1 до квартири відповідачки свідчить про взаємне погодження сторін на таку життєву зміну. Обставина відсутності заперечень з боку відповідачки та подальше укладення шлюбу між сторонами вказує на добровільний характер співжиття та наміри створення сімейного союзу.

Крім вищезазначеного вбачається, що в суді попередньої інстанції було допитано ряд свідків, з показів яких можливо зробити наступні висновки.

Так, спільне проживання сторін ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підтверджується свідченнями ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 . Також, за показаннями свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , відповідач активно брала участь у вихованні дітей ОСОБА_1 , зокрема, супроводжувала дітей на гуртки, брала участь у шкільних заходах і піклувалася про їхній розвиток.

Свідком ОСОБА_12 звернено увагу на те, що сторонами спільно було придбано телевізор.

Крім того свідками, ОСОБА_10 , ОСОБА_15 , ОСОБА_11 надано пояснення, що вони вважали ОСОБА_1 та ОСОБА_2 парою, зокрема, їх бачили разом на святах, у подорожах та побутових ситуаціях.

Поряд з цим за словами ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , сторони справи позивач та відповідач ділили спільний побут, зокрема мали спільну спальну кімнату і здійснювали господарські покупки.

З поміж вказаного матеріали справи також містять численні фотографії з відпочинку, зокрема, за кордоном та під час спільного відвідування гостей.

Суд апеляційної інстанції також звертає увагу на те, що за вказаний період сторони не перебували в іншому зареєстрованому шлюбі (шлюбах) та не мали інших постійних стосунків, які притаманні подружжю.

Натомість заперечуючи факт спільного проживання з позивачем однією сім`єю, відповідач жодних аргументів стосовно вищезгаданих доводів позовної заяви та долучених до неї доказів не навела, обмежуючись лише посиланням на недостатність доказів, тобто свої заперечення належним чином не обґрунтувала, що було її процесуальним обов`язком відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України.

Посилання суду попередньої інстанції на акти обстеження матеріально-побутових умов сім`ї в яких зазначена інформація, що позивач винаймає житло або живе у знайомих/знайомої, як на відсутність фактичних шлюбних відносин є помилковими, оскільки подібні акти не враховують усі аспекти спільного проживання та побудови сімейних відносин, таких як виконання обов`язків, притаманних членам сім`ї, емоційна підтримка, спільне ведення побуту, участь у вихованні дітей та загальний спосіб життя, що підтверджується іншими доказами у справі, зокрема, показаннями свідків та фотоматеріалами. Тому оцінка таких актів у відриві від решти матеріалів справи не може бути достатньою для встановлення або спростування факту спільного проживання сторін як однієї сім`ї.

Крім того, в українському законодавстві відсутні терміни, зокрема, «цивільна дружина», «дівчина» тощо, які б характеризували фактичні шлюбні відносини без реєстрації шлюбу, що перешкоджало позивачу вказати єдиновірний статус відповідача у таких актах.

З огляду на викладене, встановивши вищезазначені обставини місцевий суд прийшов до помилкового висновку про недоведення показаннями свідків та фотографіями спільного відпочинку наявності фактичних шлюбних відносин між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зокрема, в спірний період, оскільки окрім вищезазначених доказів такий факт підтверджується й іншими обставинами справи, які знаходяться в тісному взаємозв`язку з останніми та яким вище надана відповідна оцінка апеляційним судом в їх сукупності.

Таким чином суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

У постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15 Верховний Суд України вказав, що у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.

У постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 Верховний Суд зазначив, що конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року в справі № 554/8023/15 (провадження № 14-130цс19) зазначила, що, вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання.

Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці.

За загальним підходом, закріпленим у статті 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Стаття 60 СК України містить презумпцію спільності права власності подружжя на майно, набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільної сумісної власності на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування такої презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. 22 лютого 2022 року (постанова Великої палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року, справа № 642/8107/14-ц, провадження № 14-108звц21.

Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18).

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, договору купівлі-продажу від 16 червня 2017 року, тобто під час проживання позивача і відповідача разом, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу, ОСОБА_6 , як продавець продав, а ОСОБА_2 , як покупець купила належне продавцеві нежитлове приміщення №146 в підвалі багатоквартирного житлового будинку, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .

Відтак, за умови встановлення судом спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності. Саме відповідач ОСОБА_2 мала спростувати презумпцію спільної сумісної власності майна, набуте за час проживання без шлюбу.

Судом попередньої інстанції, як на підтвердження спростування презумпції спільної власності прийнято позицію відповідача, яка вказала, що придбала спірне майно за особисті кошти з наявних заощаджень, які залишилися після смерті її чоловіка. Проте такі пояснення без підтвердження будь-якими належними, достатніми та допустимими доказами про існування цих коштів у померлого чоловіка відповідачки, зокрема, на рахунках, його доходів у відповідному розмірі, джерела надходження таких коштів, не підтверджують можливість придбання спірного майна за кошти отримані у спадок.

Таким чином, презумпція спільності майна не спростована належними, допустимими і достатніми доказами.

Крім того суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що позивачем також не доведена можливість придбання вищезазначеного майна за власні кошти, оскільки суми доходу на які покликається позивач є сумами нарахованого доходу, однак відомостей саме про виплачений дохід матеріали справи не містять, що відповідно спростовує наявність доходу від підприємницької діяльності, зокрема в 2015-2016 роках у розмірі, який дозволяв би самостійно придбати спірне майно.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 від власного доходу внаслідок здійснення підприємницької діяльності та запозичень його батька придбав спірне майно не заслуговують на увагу, оскільки такі не підтверджені будь якими належними, допустимими і достатніми доказами.

Відтак суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що оскільки на час придбання спірного нежитлового приміщення сторони проживали однією сім`єю та останніми не доведено, що спірне майно придбавалося за їх особисті кошти, таке майно є їх спільною власністю, зокрема, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а тому кожному з останніх належить 1/2 частина зазначеного майна.

Крім того колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу на те, що 21 квітня 2023 року ОСОБА_2 адресовано ОСОБА_1 лист щодо оренди та оплати комунальних послуг або звільнення приміщення №146 за адресою: АДРЕСА_3 (т.1 а.с. 129-130) на який останнім направлено відповідь від 05 травня 2023 року, згідно якої позивач вказав, що приміщення в підвалі житлового будинку АДРЕСА_3 хоча і було зареєстровано на ОСОБА_2 , однак придбано за спільні кошти і є спільною власністю подружжя та запропоновано проведення переговорів щодо викупу частини зазначеного об`єкту нерухомості (т.1 а.с. 126-128).

Вказане беззаперечно підтверджує факт придбання спірного майна сторонами за спільні кошти та спростовує позицію позивача щодо придбавання нежитлового приміщення за власні кошти.

Доводи ОСОБА_1 , які викладені в апеляційній скарзі та ОСОБА_2 у відзиві на неї стосовно придбання майна за їх особисті кошти є безпідставними, оскільки вказане нежитлове приміщення придбане у 2017 році у період проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу, що відповідно до статті 74 СК України визначає статус цього майна як спільної власності подружжя, презумпцію якої не спростовано.

Покликання в апеляційній скарзі на те, що ремонт, придбання матеріалів, а також оплата праці майстрів за ремонт спірного майна здійснювалась за його рахунок не спростовує факт купівлю самого приміщення у період проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу.

Вказані обставини залишились поза увагою місцевого суду.

Отже, умови на які посилається скаржник в своїй апеляційній скарзі як на підставу перегляду судового рішення в частині порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права частково знайшли своє підтвердження.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки при вирішенні справи суд частково допустився порушень норм матеріального та процесуального права, тому рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 жовтня 2024 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання права приватної власності на майно підлягає скасуванню, з підстав, встановлених статтею 376 ЦПК України, з ухваленням нового судового рішення в цій частині про часткове задоволення позовних вимог.

Щодо судових витрат.

Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

За правилами ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволенню позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Так суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що при зверненні до суду з вказаним позовом підлягав сплати судовий збір в розмірі 13420 грн. (за позовну вимогу щодо визнання права власності на нежитлове приміщення) та 1073,60 грн. (за позовну вимогу немайнового характеру) та сплачено 21740,40 грн. за звернення до суду з апеляційною скаргою.

Оскільки в задоволенні немайнових вимог ОСОБА_1 було відмовлено, а майнова вимога задоволена на 50%, тому з позивача на користь держави підлягає стягнення судового збору в розмірі 7783,60 грн. = 1073,60 грн. (за позовну вимогу немайнового характеру) + 6710,00 грн. (пропорційно задоволеним вимогам щодо визнання права власності на нежитлове приміщення) та з відповідача на користь держави в розмірі 6710,00 грн. (пропорційно задоволеним вимогам щодо визнання права власності на нежитлове приміщення).

Крім того, як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 при зверненні до апеляційного суду з апеляційною скаргою останній сплатив судовий збір в розмірі 21740,40 грн. = 1610,40 грн. (за перегляд рішення в частині вимоги немайнового характеру) + 20130,00 грн. (за перегляд рішення в частині вимоги щодо визнання права власності на нежитлове приміщення).

Відтак, пропорційно задоволеним вимогам з відповідача на користь позивача підлягає стягнення судовий збір в розмірі 10065,00 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 22 жовтня 2024 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання права приватної власності на майно скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 нежитлове приміщення в підвалі багатоквартирного будинку, об`єкт житлової нерухомості загальною площею 65,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину нежитлового приміщення в підвалі багатоквартирного будинку, об`єкт житлової нерухомості загальною площею 65,2 кв.м. за адресою: АДРЕСА_4 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 7783,60 грн. за розгляд справи в суді першої інстанції.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в розмірі 6710,00 грн. за розгляд справи в суді першої інстанції.

В решті рішення залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 10065,00 грн. за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Головуючий О.Ю. Береговий

Судді: О.В. Ковальчук

О.С. Панасюк