Номер провадження: 22-ц/813/1634/25
Головуючий у першій інстанції Громік Д.Д.
Доповідач Кострицький В. В.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.02.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Кострицького В.В.,

суддів: Лозко Ю.П., Карташов О.Ю.,

за участю секретаря Булацевської Я.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 травня 2024 року, ухвалене у складі судді Громіка Д.Д., у приміщенні того ж суду,

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про поділ майна, нажитого в період шлюбу,-

встановив:

Короткий зміст позовних вимог.

У листопаді 2020 року до Малиновського районного суду м. Одеси звернулась ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_1 , про поділ майна, нажитого в період шлюбу.

Обґрунтовуючи вимоги даного позову позивач вказує на те, що з 15.10.2014 між нею та відповідачем по справі було укладено шлюб, який згідно рішення Малиновського районного суд м. Одеси від 03 грудня 2020 року по справі № 521/17220/20 було розірвано. Рішення набрало законної сили 12.01.2021. Від шлюбу мають сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . В період шлюбу сторони придбали новозбудовану квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . яка має загальну площу 18.4 кв.м., житлову - 16 кв.м. Право власності зареєстровано у Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_1 26.12.2018р., відповідно до акту приймання-передачі нерухомого майна, серія та номер: б/н. виданий 24.12.2018 р. ОК "ЖБК "Пересипський будинок" та ін. Вартість цього майна складала близько 13 000 доларів США, а з урахуванням проведеного ремонту та придбаного майна, визначає її теперішню вартість у сумі 14 000 доларів США.

Позивач зазначає, що між ними залишається не вирішеним питання щодо поділу майна, нажитого в період шлюбу.

Оскільки, вказане майно було придбане за час перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_1 у шлюбі, а тому дане нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя.

У зв`язку з цим, просить суд з урахуванням уточнених позовних вимог (вх. 59409 від 25.10.2023 р.). ухвалити рішення, яким розділити майно, нажите ОСОБА_1 та ОСОБА_1 в період шлюбу, наступним чином:

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , загальною прощею 18,4 кв.м., житловою площею 16 кв.м.;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , загальною прощею 18,4 кв.м., житловою площею 16 кв.м.

А також стягнути з відповідача на користь позивачки витрати по сплаті судового збору.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 14 травня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_1 про поділ майна, нажитого в період шлюбу - задоволено.

Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначає, щоспірна житлова квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін та підлягають розподілу, суд вважає за необхідне поділити дане спільне майно колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_1 виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 та за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , загальною прощею 18,4 кв.м., житловою площею 16 кв.м..

Доводи апеляційної скарги.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14.05.2024 та ухвалити нове рішення, яким в порядку поділу спільного майна подружжя стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_1 компенсацію вартості 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 у розмірі 74 747,00 грн..

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення є необґрунтованим, судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, що призвело до неправильних висновків суду при постановленні оскаржуваного рішення та порушення процесуальних норм та норм матеріального права.

Вказує, що звернення представника позивача з «уточненням позовних вимог» не відповідає процесуальним нормам та суперечить висновкам Верховного Суду за результатами розгляду аналогічних процесуальних питань.

В порушення п.3 ч.3 ст.175 ЦПК України представником позивача при поданні «уточнених позовних вимог» не вказано ціну позову у зазначеному розмірі та не сплатив додаткову суму судового збору.

У мотивувальній частині рішення суд не вірно зазначив, що сторонами повідомлено, що ні позивач, ні відповідач у спірній квартирі не проживають, жодних перешкод у користуванні квартирою одним одному не чинять та станом на день розгляду справи проживають за кордоном, оскільки у судовому засіданні зазначалося, що ОСОБА_1 проживає у місті Одесі, працює на підприємстві, яке виготовляє замовлення для Збройних сил України.

Вказане підтверджується довідкою з місця роботи від 20 червня 2024 року, згідно якої ОСОБА_1 працює електрогазозварником в ТОВ «ВКП «Елемент» наумовах основного місця роботи.

Саме завдяки особистим матеріальним та трудовим зусиллями ОСОБА_1 до цього часу здійснює розрахунок за спірку квартиру, кошти на придбання якої у розмірі 160 ООО грн. ОСОБА_1 отримав в борг від ОСОБА_3 на підставі боргової розписки 9.08.2017 року. Відповідач особисто несе тягар повернення боргу за придбання квартири за адресою: АДРЕСА_1 .

Вищевикладені обставини свідчать про надання судом переваги доводам позивача. Судом не надана оцінка заперечень сторони відповідача щодо порушень позивачем норм процесуального права.

Зазначає, що квартира АДРЕСА_2 є неподільною, з урахуванням технічних показників квартири поділ або виділ в натурі її частини є неможливим.

З урахуванням вказаного, ефективним захистом права за позовними вимогами позивача про поділ спільного майна подружжя у даній судовій справі є надання позивачеві компенсації за частку квартири.

Крім того вказує, що вартість квартири підтверджується наданим звітом оцінки об`єкта ввід 12.05.2021.

Щодо явки сторін.

Сторони належним чином сповіщені про час та місце судового розгляду , в судове засідання з`явилась представник відповідача ОСОБА_4 , та надала суду свої пояснення.

Позиція апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача, представника апелянта, оцінивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія приходить наступного.

Відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України, - суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, - судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Колегією суддів встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 15.10.2014 між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, відповідно до свідоцтва про шлюб, виданого 15.10.2014, та який було зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, про що було зроблено актовий запис № 2191, який відповідно до рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 грудня 2020 року по справі № 521/17220/20 було розірвано.

Від шлюбу мають сина ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Правовідносини між сторонами випливають із норм Глави 8 Сімейного кодексу України.

Так, згідно приписів ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Судом встановлено, що у період перебування в шлюбі подружжям була придбана у власність квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та яка має загальну площу 18.4 кв.м., житлову - 16 кв.м., згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зареєстрована за ОСОБА_1 . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101.

Суд констатує, що вказана вище квартира була набута відповідачем у період перебування у шлюбі із гр. ОСОБА_1 , а тому на дане майно розповсюджується режим спільного сумісного майна подружжя.

Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно з частиною першою статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.

Відповідно до ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній власності, вважається, що частка співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. №11).

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Як встановлено судом, домовленості між сторонами щодо поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя позасудовим шляхом досягнуто не було, договір про поділ спільного майна між ними не укладався, майно набуте у період шлюбу зареєстроване на ім`я відповідача, а тому позивач скористалась своїм правом звернення до суду щодо поділу спільного сумісного майна подружжя.

Таким чином, придбавши спірну житлову квартиру АДРЕСА_2 , під час перебування в шлюбі, сторони набули право спільної сумісної власності на дане майно, відповідно до зазначених положень, а право кожної із сторін на рівну частку в майні презюмується.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Доводи представника відповідача, що спірна квартира була придбана за кошти відповідача, які були взяті в борг і тому є його особистим майном, суд першої інстанції вірно відхилив, з наступних підстав.

Відповідно до п. 2, 3 ч. 1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте за час шлюбу, але на підставі договору дарування або за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.

Відповідач вказує, що грошові кошти у сумі 160 000 грн. ОСОБА_1 отримав в борг від ОСОБА_5 на підставі боргової розписки 09.08.2017 року, які він повертає самостійно. На вказані кошти відповідач придбав спірну квартиру.

Оцінивши надані докази, суд приходить до висновку, що вони не містять відомостей і не дають підстав для висновку, що шлюбні відносини між сторонами були припинені на час придбання спірної квартири, що спірна квартира була придбана за вказані у розписці кошти.

Відповідачем не доведено належними та допустимими доказами, що придбана в період шлюбу квартира була придбана за особисті кошти відповідача і є його особистою приватною власністю, а тому це майно вважається об`єктом спільної сумісної власності подружжя, придбаним в інтересах сім`ї.

Крім цього, у судовому засіданні представником відповідача повідомлено, що із позовом щодо визнання спірної квартири особистим майном ОСОБА_1 ні вона, ні її довіритель не звертались.

Сторонами також повідомлено, що ні позивач, ні відповідач у спірній квартирі не проживають, жодних перешкод у користуванні квартирою один одному не чинять.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що спірна житлова квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін та підлягають розподілу, суд вважає за необхідне поділити дане спільне майно колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_1 виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, визнавши за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_3 та за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_2 , загальною прощею 18,4 кв.м., житловою площею 16 кв.м.

Судова колегія погоджується з проаналізованими судом першої інстанції в сукупності дослідженими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що стороною відповідача не доведено тих обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

Доводи апеляційної скарги фактично зводяться до незгоди з оскаржуваним рішенням та посилання які містяться не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.

Твердження апелянта про те, що звернення представника позивача з «уточненням позовних вимог» не відповідає процесуальним нормам та суперечить висновкам Верховного Суду за результатами розгляду аналогічних процесуальних питань є необґрунтованим, оскільки як вбачається з матеріалів справи, зміна позовних вимог відбулась до закінчення підготовчого судового засідання що не заборонено чинним законодавством.

Посилання апелянта, що при уточненні позовних вимог позивачем не було вказано ціни позову та не сплачено судовий збір спростовуються матеріалами справи, оскільки як вбачається позовна заява від 25 жовтня 2023року містить посилання на ціну позову, крім того виходячи з наданої оцінки спірного майна наданої відповідачем, то при поданні позову позивачем було сплачено судовий збір у повному розмірі.

Щодо інших процесуальних питань, то вони не є такими що призвели б до скасування оскаржуваного рішення.

Доводи апеляційної скарги, що квартира АДРЕСА_2 є неподільною, з урахуванням технічних показників квартири поділ або виділ в натурі її частини є неможливим, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки в даній справі розглядається поділ майна, нажитого в період шлюбу відповідно до позовних вимог, а не виділ його в натурі.

Судом першої інстанції були належним чином дослідженні докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, з чим і погоджується апеляційний суд.

Щодо наведеної представником апелянта судової практики, апеляційний суд зазначає що вона є не тотожною до обставин справи яка розглядається, тому суд відхиляє в її застосуванні.

Наведені в апеляційній скарзі доводи які були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги не впливають на правильність судового рішення, не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).

На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

Загальний висновок суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням вищезазначеного колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 14 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 04 лютого 2025 року.

Головуючий суддя В.В. Кострицький

Судді О.Ю. Карташов

Ю.П. Лозко