КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 лютого 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до Подільського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , згідно з яким просила: стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 10 000 грн. 00 коп. щомісячно, починаючи з дати пред`явлення позову та до досягнення дитиною повноліття.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 05.11.2014 сторони одружилися, у шлюбі у них народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Починаючи з травня 2024 року сторони спільне господарство не ведуть та припинили будь-які відносини, що можуть вказувати на характер шлюбних.

При цьому, позивачка та малолітній син сторін проживають разом за адресою: АДРЕСА_1 , самостійно ведуть господарство та побут.

Разом з тим позивачка вказувала, що малолітній син ОСОБА_3 знаходиться повністю на її утриманні, оскільки відповідач належним чином не бере участі у розвитку дитини, не допомагає фінансово, незважаючи на те, що у даному віці син потребує відповідного фінансового забезпечення.

За вказаних обставин, а також посилаючись на те, що відповідач є особою працездатного віку, немає інвалідності та жодних інших обмежень, які заважали б йому належним чином виконувати свої батьківські обов?язки, у тому числі в частині фінансового забезпечення на належний розвиток свого сина, не має аліментних зобов?язань перед іншими особами та соціальних зобов?язань, які могли бути враховані при визначенні розміру аліментів, позивачка просила позов задовольнити.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 18.10.2024 позов задоволено частково. Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі у розмірі 5000 грн. 00 коп. на дитину, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 15.08.2024, до досягнення дитиною повноліття, з подальшою індексацію грошової суми у відповідності до закону. Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1211 грн. 20 коп. в дохід держави. (а.с. 175-179).

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про стягнення з нього на користь позивачки аліментів на утримання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі у розмірі 1600 грн. 00 коп., але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, до досягнення дитиною повноліття.

Так, в обгрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд першої інстанції не врахував ані матеріального становища платника аліментів і наявність у нього грошових коштів та/або доходу, ані того, що ним було надано суду докази про відсутність у нього можливості сплачувати аліменти у заявленому розмірі.

При цьому, вказує, що у матеріалах прави відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували обгрунтування суми аліментів, заявлених до стягнення (а.с. 184-190).

17.12.2024 до суду надійшов відзив позивачки на апеляційну скаргу, в якій вона просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, посилаючись на те, що відповідач не надав доказів неможливості сплачувати аліменти у визначеному судом першої інстанції розмірі. Натомість, визначаючи розмір аліментів, який підлягає стягненню з відповідача, суд першої інстанції, врахувавши розмір прожиткового мінімуму та судову практику, дійшов обгрунтованого висновку про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання сина у розмірі 5000 грн. 00 коп. щомісячно.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з вимогами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 05.11.2014 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серія НОМЕР_1 , видане 05.11.2014 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві, про що 05.11.2014 року складено відповідний актовий запис № 2290.

У шлюбі у подружжя народився син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серія НОМЕР_2 , виданим 30.01.2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, про що 30.01.2015 року складено відповідний актовий запис № 221.

Рішенням Подільського районного суду міста Києва від 11.09.2024 у справі №758/9946/24 шлюб між сторонами було розірвано.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами по справі, дитина проживає разом з позивачем.

Частково визнаючи позовні вимоги, відповідач посилався на те, що його матеріальний стан не дозволяє йому сплачувати аліменти у заявленому розмірі, оскільки його місячна заробітна плата складає 7406 грн. 00 коп., а іншого доходу у нього не має.

Дійсно, відповідно до довідки №БМ000000031 від 23.09.2024 ТОВ «Бембікс» ОСОБА_1 займає посаду провідний фахівець з методів розширення ринку збуту; місячна заробітна плата відповідача становить 7406,00 грн. (сума до виплати).

Натомість, доказів, які б свідчили як про безумовну відсутність у відповідача можливості надавати матеріальну допомогу на утримання власної дитини, так і те, що він є непрацездатною особою, останнім до суду не надано.

Крім того, як вірно встановлено судом першої інстанції, у матеріалах справи відсутні докази того, що у відповідача на утриманні перебувають інші особи, які в силу закону потребують його матеріальної підтримки.

У свою чергу, згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо суб?єкта, номер інформаційної довідки: 397524648 від 02.10.2024 року, за відповідачем зареєстровано право власності на 1/2 квартири, площею 72,6 кв. м., за адресою АДРЕСА_1 .

Крім того, як вірно встановлено судом першої інстанції зі змісту виписки з рахунку відповідача у АТ «ПУМБ» НОМЕР_3 за період з 01.09.2023-31.12.2023 та за період 01.01.2024 -30.09.2024, а також виписки по рахунку НОМЕР_4 за період з 01.09.2023-31.12.2023 та за період 01.01.2024-30.09.2024, у відповідача є додаткові доходи, окрім заробітної плати, а сума витрат по рахункам істотно перевищує розмір отримуваної заробітної плати.

У свою чергу, відповідно до ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Тлумачення положень ст. 180 СК України свідчить, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні,чи їх шлюб розірвано.

При цьому, аналіз глави 15 СК України дозволяє зробити висновок, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.

Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частиною першою статті 184 СК України передбачено, що суд за заявою одержувача аліментів визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Частиною другою статті 182 СК України передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачки аліментів у розмірі 5000 грн. 00 коп. на дитину щомісячно, у повній мірі врахував вимоги ст. 182 СК України, адже матеріалами справи підтверджується відсутність перешкод для виконання відповідачем обов`язку по утриманню власної дитини і сплати аліментів у розмірі, достатньому для забезпечення дитині можливості нормального розвитку.

Крім того, у матеріалах справи відсутні відомості про незадовільний стан здоров`я відповідача чи перебування на його утриманні інших осіб, які в силу закону потребують його матеріальної допомоги, а отже, і відсутні підстави для зменшення розміру аліментів, визначених судом першої інстанції.

Посилання апелянта на те, що сума присуджених до стягнення аліментів є занадто завищеною, колегія суддів відхиляє, адже факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батька від обов`язку по утриманню дитини.

Аналогічна правова позиція викладені й у постанові Верховного Суду від 23.12.2019 року по справі № 344/10981/16-ц.

Натомість, з урахуванням фактичних обставин справи та динаміки значення базового соціального стандарту, колегія суддів вважає, що аліменти у твердій грошовій сумі забезпечуватимуть грошове утримання дитини повною мірою. Визначений судом розмір аліментів узгоджуватиметься з вимогами чинного законодавства України, відповідатиме інтересам дитини, покриватиме суттєву частину витрат на дитину і не порушуватиме як законні інтереси платника аліментів, так і законні інтереси їх отримувача.

Отже, сукупність фактичних обставин справи та наявних в ній доказів свідчить про те, що відповідач має матеріальну можливість сплачувати аліменти на утримання дитини у визначеному судом розмірі. При цьому, слід наголосити, що менший розмір аліментів, наразі, не забезпечить сталого та всебічного розвитку дитини, враховуючи також необхідність догляду за здоров`ям, харчуванням, навчанням та забезпеченням інших щоденних потреб дитини.

Водночас, слід зазначити, що у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я сторін та в інших випадках, передбачених СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів.

Таким чином, встановивши вищевказані фактичні обставини справи, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності та проаналізувавши означені вище норми права, які регулюють виниклі правовідносини сторін, суд першої інстанції дійшов цілком правомірного висновку про обов`язок та наявність у відповідача можливості утримувати власних дітей.

Отже, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення спрямоване на захист інтересів дітей.

Натомість, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, а відтак не впливають на законність та обґрунтованість ухваленого судом першої інстанції рішення, оскільки у даній категорії справ суд зобов`язаний враховувати інтереси дитини та ухвалювати судові рішення, спрямовані на їх захист шляхом стабільного забезпечення утримання дитини тим з батьків, який не проживає з нею, до досягнення останньою повноліття.

При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду без змін.

У зв`язку з тим, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, понесені відповідачем судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відшкодуванню не підлягають.

Також слід зауважити, що дана справа віднесена процесуальним законом до категорії малозначних справ, а тому, в силу положень ч. 6 ст. 19 та ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова