Справа № 489/6517/24
Провадження № 2/489/293/25
РІШЕННЯ

Іменем України

05 лютого 2025 року м. Миколаїв

Ленінський районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого судді: Костюченка Г.С.,

за участю секретаря судового засідання: Савкової К.А.,

представника відповідача Тарасенко К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи за позовною заявою ОСОБА_1 до Інгульського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м. Одеса) про звільнення майна з-під арешту

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2024 позивач через свого представника адвоката Сіхарулідзе Д.Г. звернулася до суду із позовом, в якому просить зняти арешт з всього рухомого майна, яке належить ОСОБА_1 , накладеногопостановою Ленінського відділу Державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції від 03.03.2016 року №50195670 (реєстраційний номер обтяження 15725626), та виключити із Державного реєстру обтяжень рухомого майна відомості щодо обтяження : арешту рухомого майна та заборони відчуження.

Позовні вимоги обґрунтовані наступним.

22.02.2016 року державним виконавцем Ленінського відділу ДВС ММУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження за номером ВП №.03.2016 винесено постанову про арешт майна боржника 16.05.2016 виконавчий лист був повернутий стягувачу та винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

На даний час не зважаючи на закриття всіх виконавчих проваджень відносно Позивача як боржника, та відсутності заборгованості за виконавчими документами у відповідних державних реєстрах збереглися обтяження за вказаними постановами, а орган ДВС фактично не має можливості скасувати арешт у зв`язку із знищенням виконавчих проваджень. Арешт майна порушує права позивача щодо володіння та розпорядження власним майном. У Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 03.03.2016 року зареєстровано обтяження за типом арешт рухомого майна на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №50195670 від 03.03.2016 Ленінського відділу державної виконавчої служби Миколаївського міського управління юстиції .Об`єкт обтяження: все рухоме майно.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону. Отже, як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться.

Відповідно до пункту 3.17 Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 2 квітня 2012 року №512/5 (далі - «Інструкція №512/5») в редакції чинній на момент прийняття державним виконавцем оскаржуваної постанови, у постанові про повернення виконавчого документа стягувачу, державний виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, а також наслідки завершення відповідного виконавчого провадження (зняття арешту тощо). Згідно з приписами статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження, у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або до іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту.

Враховуючи, що виконавче провадження №50195670 закінчено, будь яких відкритих виконавчих проваджень , що до позивача не існує, це є підставою для зняття арешту.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06.09.202 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи та призначено судове засідання.

20 вересня 2024 представник відповідача надав суду відзив. Заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначав що відсутні правові підстави для зняття арешту з майна позивача, крім того, наголошував, що Інгульський відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м. Одеса) є неналежним відповідачем у справі.

19 листопада 2024 на адресу суду надійшла заява представника позивача про розгляд справи за його відсутності. Також представник позивача надав суду копію довідки про відсутність заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором 014/08-112/66660 від 29.08.2007р. укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «Райфайзен Банк аваль».

Представник позивача - адвокат Сухарулідзе Д.Г. у судове засідання не з`явився, надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні. Клопотань про заміну неналежного відповідача на належного не заявляв.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, зазначав що будь яких відомостей про відсутність заборгованості позивача державний виконавець не отримував, виконавчий збір ОСОБА_1 не сплачено, тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог. Наголошував, що Інгульський відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м. Одеса) є неналежним відповідачем по справі.

Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову.

Суд, дослідивши матеріали справи, належно з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, оцінки їх доводів і наданих ними доказів, приходить до наступних висновків.

З матеріалів справи встановлено наступні факти та відповідні правовідносини.

Згідно відомостей Автоматизованої системи виконавчого провадження на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 50195670 відкрите на підставі виконавчого листа № 2-6003/2010 виданого 21.02.2011 Ленінським районним суд м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" заборгованості в сумі 400252.61 грн. 22.02.2016 державним виконавцем винесена постанова про відкриття виконавчого провадження. 03.03.2016 державним виконавцем винесена постанова про арешт майна боржника. 16.05.2016 керуючись п.2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» ( в редакції до 06.10.2024 року) державним виконавцем винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачу. Згідно з пунктом 1-2 Розділу 11 «Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.06.2017 № 1829/5, матеріали виконавчих проваджень № 50195670 було знищено у зв`язку із закінченням терміну зберігання.

Станом на 19.09.2024 виконавчий лист № 2-6003/2010 виданий 21.02.2011 Ленінським районним суд м. Миколаєва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" заборгованості в сумі 400252.61 грн. на виконанні у відділі не перебуває. Статтею 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції до 06.10.2016 року) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 11 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції до 06.10.2016 року) визначено, що державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Згідно ч.1 ст.52 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції до 06.10.2016 року) звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації

Відповідно до ч.1, абзацу 2 ч.2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції до 06.10.2016 року) арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції до 05.10.2016 року) дає підстави дійти висновку, що арешт майна є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції до 06.10.2016 року) підлягає примусовому виконанню.

Згідно ч.5 ст.12 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції до 06.10.2016 року) сторони зобов`язані протягом трьох робочих днів письмово повідомити державного виконавця про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також письмово повідомляти державного виконавця про виникнення обставин, що зумовлюють обов`язкове зупинення виконавчого провадження, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі про зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - про зміну місця роботи.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції до 06.10.2016 року) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Відповідно до ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції до 06.10.2016 року)1.У разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

2. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.

3. За заявою боржника державний виконавець видає йому додаткові копії постанови, зазначеної в частині другій цієї статті, для їх пред`явлення до органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження, для зняття арешту, накладеного на майно.

4. У разі закінчення виконавчого провадження внаслідок офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури виконавчі документи можуть бути повторно пред`явлені до виконання у визначені статтею 22 цього Закону строки, якщо у зв`язку із припиненням провадження у справі про банкрутство вимоги, підтверджені такими документами, не були задоволені повністю або частково та не вважаються погашеними (списаними, прощеними) відповідно до Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" Отже, з огляду на наведені норми Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції до 06.10.2016 року), у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав передбаченими нормами п.2 ч.1 ст.47 Закону, зняття арешту з майна боржника не передбачено.

Згідно ч.4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" цього Закону; 10) отримання виконавцем від Державного концерну "Укроборонпром", акціонерного товариства, створеного шляхом перетворення Державного концерну "Укроборонпром", державного унітарного підприємства, у тому числі казенного підприємства, яке є учасником Державного концерну "Укроборонпром" або на момент припинення Державного концерну "Укроборонпром" було його учасником, господарського товариства, визначеного частиною першою статті 1 Закону України "Про особливості реформування підприємств оборонно-промислового комплексу державної форми власності", звернення про зняття арешту в порядку, передбаченому статтею 11 Закону України "Про особливості реформування підприємств обороннопромислового комплексу державної форми власності".

Таким чином, виходячи із наведених вище норм Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець був зобов`язаний накласти арешт на майно боржника та при поверненні виконавчого документа стягувачу згідно п.2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції до 05.10.2016 року), п.2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» не мав підстав для його зняття.

Боржником ОСОБА_1 своєчасно не надано жодних доказів повного та фактичного виконання виконавчих документів на підставі яких відкривалося виконавче провадження на користь ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" як в рамках виконавчого провадження, так і після їх звершення. Отже, в даному випадку мова йде про повернення виконавчого документа саме стягувачу.

Представником позивача надано суду копію довідки про відсутність заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором 014/08-112/66660 від 29.08.2007р. укладений між ОСОБА_1 та ПАТ «Райфайзен Банк аваль».

При цьому, зазначені відомості не було надано до Інгульського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м. Одеса).

Не було надано суду оригіналу зазначеної довідки.

Відповідно до законодавства, за таких обставин, на час прийняття рішення, виконавче провадження не є закінченим, після якого могли б настати правові наслідки, передбачені частиною другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції до 05.10.2016 року), ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження».

Вказане узгоджується із висновками Верховного Суду у постановах від 22 грудня 2021 року у справі № 634/292/21; від 12 серпня 2020 року у справі № 569/17603/18; від 26 квітня 2022 року у справі № 242/4601/20; від 04 листопада 2022 року; у справі № 686/6010/14-ц, від 29 березня 2023 року у справі № 202/1182/22.

Також, відповідно до абзацу 3 пункту 16 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень постанова про зняття арешту з майна боржника або скасування інших заходів примусового виконання рішення без винесення постанови про відкриття чи відновлення виконавчого провадження виноситься державним виконавцем органу державної виконавчої служби або приватним виконавцем, яким виконавчий документ повернуто стягувачу, за заявою боржника у разі, якщо, після повернення виконавчого документа стягувачу на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця надійшла сума коштів для задоволення вимог стягувача, виконання постанов про стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та за умови, що такий виконавчий документ повторно на виконання не пред`явлено.

Таким чином відповідно до абзацу 3 пункту 16 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень зняття арешту з майна боржника можливо без відновлення виконавчого провадження у разі сплати боржником заборгованості, виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, врегульовано чинним законодавством та не потребує звернення боржника до суду. Щодо посилання скаржника про необхідність зняти арешту з майна боржника на невиправданим втручанням у право володіння у особи на мирне володіння своїм майном, що є порушенням статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зазначаємо наступне. У розумінні практики Європейського суду, частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін.

Європейський суд з прав людини вказує, що «право на суд» було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Стаття 6 Конвенції детально описує не тільки процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд - та водночас передбачає і виконання судових рішень.

Якщо вбачати у ст.6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи конвенцію. Отже, для цілей ст.6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «судового розгляду» (рішення від 19.03.97 у справі «Hornsby v. Greece», п.40).

Тому, ст.6 Конвенції передбачає не тільки процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а і передбачає виконання судових рішень, яке ОСОБА_1 виконано не було.

Щодо визначення у позовній заяві відповідачем Інгульський відділ державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції(м. Одеса) необхідно зазначити наступне.

Відповідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з положеннями ст. 48 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач.

Належними є сторони, які є суб`єктами спірних правовідносин.

Належним є відповідач, який дійсно є суб`єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права.

Відтак, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати по пред`явленому позову при наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

На позивачеві лежить обов`язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов`язаний виконати покладений на нього законом або договором обов`язок.

Законодавець поклав на позивача обов`язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним.

З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи.

За приписамистатті 51 ЦПК України суд першої інстанції може залучити до участі у справі співвідповідача або замінити первісного відповідача належним відповідачем лише за клопотанням позивача.

У пункті 8постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України, статтею 51 ЦПК України.

Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред`явити позов до належного відповідача.

Велика Палата Верховного Суду наголошує на тому, що відповідачем у справах за позовами про звільнення майна з-під арешту є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних правовідносин щодо такого майна (постанови від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18, від 05 травня 2020 року у справі № 554/8004/16, від 07 квітня 2021 року у справі № 174/474/17).

Крім того у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 (провадження №12-85гс19) зроблено правовий висновок про те, що орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41), від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 38), від 13 березня 2019 року у справі № 757/39920/15-ц (пункт 31), від 27 березня 2019 року у справі № 520/17304/15-ц (пункт 63), від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (пункт 71)).

У зв`язку з вище викладеним, Інгульський відділ державної виконавчої служби у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) не може бути відповідачем за даною категорією справи, позивач зазначив у позові неналежного відповідача. Клопотань про заміну неналежного відповідача на належного суду заявлено не було.

Виходячи з вище викладеного та аналізуючи всі обставини викладені у позові, позивач не довів незаконність накладеного арешту, та не надав допустимого доказу який підтверджував би виконання рішення суду, а як наслідок необхідність його скасування, а також зазначив неналежного відповідача у справі.

Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Нормами частин 1 та 2 ст. 321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом. Згідно до ст. 391 ЦК України, власник майна може вимагати скасування заборон в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Суд, з підставі вищевикладеного, з урахуванням вказаних правових норм, - приходить до переконання про відсутність законних підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 про зняття арешту з майна.

На підставі ст. ст. 328, 392, 1216, 1218, 1265, 1297 ЦК України, ст. ст. 40, 59 ЗУ «Про виконавче провадження» ст. ст. 13, 19, 263-265 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до Інгульського відділу державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про звільнення майна з-під арешту - відмовити.

Апеляційна скарга на судове рішення може бути подана до Миколаївського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення або з дня складання повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або про прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Дата складання повного тексту рішення 05.02.2025 року.

Суддя: Г.С. Костюченко