Справа № 367/614/24
Провадження №2/367/1117/2025
РІШЕННЯ

Іменем України

17 січня 2025 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:

головуючого судді Горбачової Ю.В.,

за участі секретаря с/з Музики Є.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ірпінь матеріали цивільної справи за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , до Державного підприємства «Управління справами фонду державного майна України» про стягнення нарахованої, але невиплаченої працівникові суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , звернулася з позовом до Державного підприємства «Управління справами фонду державного майна України» про стягнення нарахованої, але невиплаченої працівникові суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку, зазначаючи, що з 02.03.2021 року по 29.09.2023 року позивач ОСОБА_1 знаходилась у трудових відносинах з Державним підприємством «Управління справами фонду державного майна України».

29.09.2023 року наказом № 95 від 29.09.2023 року позивача було звільнено з займаної посади за угодою сторін, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України.

Під час знаходження позивача у трудових правовідносинах з відповідачем, а саме з грудня 2022 року по вересень 2023 року, з боку останнього була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 295 420,05 грн.

Позивач вказує, що після звільнення неодноразово зверталась до відповідача з вимогами щодо виплати їй заборгованості по заробітній платі, але на дату складання даного позову їй було виплачено лише 29675 гривень.

Позивач вважає, що нарахована, але невиплачена заробітна плата у сумі 265 745,05 грн. підлягає стягненню на її користь.

Також позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку, зазначаючи, що згідно довідки № 450/ВС/1 від 12.10.2023 року середньомісячна заробітна плата позивача за період з липня по серпень 2023 року (за останні два місяці роботи, що передували звільненню) складає 43142 грн. 88 коп., при цьому середньоденна заробітна плата складає 1961 грн.04 коп. (86 285,71 грн./44 робочі дні за два останні місяці, що передували звільненню). Кількість робочих днів за час затримки розрахунку становить 78 робочих днів (22 роб. дні - в жовтні 2023 року; 22 роб. дні - в листопаді 2023 року; 21 роб. день - в грудні 2023 року, 13 роб. днів - в січні 2024 року). Таким чином середній заробіток за час затримки розрахунку становить, по день подання заяви до суду, 78 роб. днів х 1961,04 грн.(середньоденна з/п) = 152961,12 грн.

У зв`язку з викладеними обставинами, позивач звернулась з позов, у якому просить стягнути з відповідача суму 418 706,17 гривень, що складається з заборгованості по заробітній платі у сумі 265 745,05 гривень та компенсації середнього заробітку за період затримки (за період з 02.10.2023 року по 17.01.2024 року) у сумі 152 961,12 грн.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 19 січня 2024 року було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, призначено справу до судового розгляду по суті.

Учасники справи у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та її представника.

Відповідач скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву, в якому просив зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивача, а також врахувати сплачену позивачу 25.01.2024 року заробітну плату в розмірі 2000 грн., що підтверджується копією відомості розподілу виплат ДП Управління справами ФДМУ.

Також від представника відповідача надійшли додаткові пояснення, в яких зазначено, що позивач пропустила тримісячний строк звернення, не може пред`являти вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки більше шести місяців, не вказала у вимогах, що з сум, які просить стягнути з відповідача, підлягають утриманню податки та інші обов`язкові платежі, у зв`язку з викладеним просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Також від представника відповідача надійшли додаткові пояснення, в яких просив зменшити середній заробіток за час затримки у зв`язку зі скрутним фінансовим становищем ДП «Управління справами Фонду державного майна України», наявністю заборгованість перед іншими співробітниками, та зазначив, що станом на 08.04.2024 року заборгованість по виплаті позивачу заробітної плати становить 249 299,99 грн., що підтверджується відповідною довідкою та відомістю розподілу виплат ДП УПРАВЛІННЯ СПРАВАМИ ФДМУ від 08.04.2024 року, з якої вбачається, що позивачу була здійснена чергова виплата заробітної плати в рахунок заборгованості в розмірі 1610 грн.

Дослідивши подані по справі письмові докази, суд дійшов наступного.

Судом встановлено, що з 02.03.2021 року по 29.09.2023 року позивач ОСОБА_1 знаходилась у трудових відносинах з Державним підприємством «Управління справами фонду державного майна України», що підтверджується копією трудової книжки НОМЕР_1 ОСОБА_1

29.09.2023 року наказом № 95 від 29.09.2023 року позивача було звільнено з займаної посади за угодою сторін, згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується копією наказу про звільнення № 95 від 29.09.2023 року, та відповідним записом у трудовій книжці.

Під час знаходження позивача у трудових правовідносинах з відповідачем, а саме з грудня 2022 року по вересень 2023 року, відповідачем була нарахована, але не виплачена позивачу заробітна плата у розмірі 295 420,05 грн., що підтверджується копією довідки № 450/ВС від 12.10.2023 р.

Позивач вказує, що після звільнення неодноразово зверталась до відповідача з вимогами щодо виплати їй заборгованості по заробітній платі, але на дату складання даного позову їй було виплачено лише 29675 гривень.

Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області про скасування судового наказу від 15.01.2024 року було скасовано судовий наказ № 367/10672/23, виданий 26.12.2023 року Ірпінським міським судом Київської області за заявою ОСОБА_1 про стягнення з Державного підприємства «Управління справами фонду державного майна України» заборгованості по заробітній платі в розмірі 267 245 грн. 00 коп., та середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 117662 грн. 40 коп., судового збору в розмірі 268 грн. 40 коп. на користь держави. Також стягувачу судом було роз`яснено його право звернутись до суду із тими самими вимогами в порядку спрощеного позовного провадження.

Відповідно до копії довідки № 591/ВС від 21.12.2023 року за період з грудня 2022 року по вересень 2023 року розмір кредиторської заборгованості складав 265 745,05 грн.

Згідно копії довідки № 450/ВС/1 від 12.10.2023 року середньомісячна заробітна плата позивача за період з липня по серпень 2023 року (за останні два місяці роботи, що передували звільненню) складає 43142 грн. 88 коп., середньоденна заробітна плата складає 1961 грн.04 коп.

Позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку (за період з 02.10.2023 року по 17.01.2024 року), вказуючи, що кількість робочих днів за час затримки розрахунку становить 78 робочих днів (22 роб. дні - в жовтні 2023 року; 22 роб. дні - в листопаді 2023 року; 21 роб. день - в грудні 2023 року, 13 роб. днів - в січні 2024 року), тобто середній заробіток за час затримки розрахунку становить по день подання позову до суду (17.01.2024 року) 78 роб. днів х 1961,04 грн.(середньоденна з/п) = 152961,12 грн.

У подальшому від представника позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог, у якій просила зменшити позовні вимоги на суму добровільно виплаченої частини заборгованості по нарахованій, але не виплаченій працівникові суми заробітної плати в розмірі 16 445,06 грн., та стягнути з відповідача на користь позивача 402 261,11 гривень, що складається з заборгованості по заробітній платі у сумі 249 299, 99 гривень та компенсації середнього заробітку за період затримки (за період з 02.10.2023 року по 17.01.2024 року) у сумі 152 961,12 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ч. 2 ст. 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення.

Ч. 5 та 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 1-3 ст. 23 Загальної декларації з прав людини кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття. Кожна людина, без будь-якої дискримінації, має право на рівну оплату за рівну працю. Кожний працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення.

Положеннями ст. 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Ч. 3 ст. 15 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов`язань щодо оплати праці.

Відповідно до правил ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Ст. 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 8 лютого 1995 р. № 100. У даному випадку слід використовувати положення розділу другого даного порядку, а саме, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи.

П. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Отже, оскільки відповідач не провів повний розрахунок з позивачем в день звільнення, порушивши вимоги ст. 116 КЗпП України, з відповідача повинно бути стягнуто також середній заробіток за час затримки з врахуванням вимоги позивача.

П. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менше двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.

Ч. 2 ст. 233 КЗпП України передбачено, що із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (ст. 116).

Ст. 234 КЗпП України передбачено, що у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (ст. 116), минуло не більше одного року.

Відповідач, звертаючись до суду з проханням про зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку, посилається правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, де зазначено, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений, виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.

Водночас Верховний суд зауважив, при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.

Проте у даному випадку суд зазначає, що сума середнього заробітку за час затримки не перевищує заборгованість по виплаті заробітної плати, а тому така сума є співмірною та не суперечить засадам розумності, добросовісності та пропорційності.

Крім того, суд звертає увагу, що відповідно до ст. 67 Конституції України кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

У постанові Великої Палати Верховного суду від 08.12.2021 року у справі №9901/407/19 зазначено, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів. При цьому відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період у разі перебування на посаді працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.

Також у постанові Верховного Суду від 02.11.2021 року у справі № 808/8156/14 зазначено, що в резолютивній частині рішення обов`язково має бути зазначено, що суму визначено без утримання податку. Стягнення і сплата прибуткового податку покладаються на роботодавця, який самостійно розраховує суму податкових відрахувань і зменшує суму, призначену судом, на суму нарахованих податків. Отже, задовольняючи вимогу про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата податку з доходів фізичних осіб є обов`язком працівника, податковим агентом якого в силу закону виступає роботодавець, суд, задовольняючи вимоги про оплату праці, визначає суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що вказує в резолютивній частині рішення.

Таким чином, суд визначає суму заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку без утримання прибуткового податку з громадян та інших обов`язкових платежів (зборів), про що зазначає в резолютивній частині рішення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою-підприємцем, ставка судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4022,61 грн.

На підставі наведеного та керуючись ст. 8, 19, 43, 55, 124, 129, 1291 Конституції України, ст. 21, 41, 235 Кодексу законів про працю України, ст. 2, 3, 10, 12, 13, 76-81, 141, 259, 263-265, 273, 354, 430 ЦПК України

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник Білоус-Литвиненко Л.О., до Державного підприємства «Управління справами фонду державного майна України» про стягнення нарахованої, але невиплаченої працівникові суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку - задовольнити.

Стягнути з Державного підприємства «Управління справами фонду державного майна України» на користь ОСОБА_1 заборгованість по нарахованій, але не виплаченій працівникові заробітній платі в розмірі 249 299 (двісті сорок дев`ять тисяч двісті дев`яносто дев`ять) грн. 99 (дев`яносто дев`ять) коп., без урахування податків та зборів.

Стягнути з Державного підприємства «Управління справами фонду державного майна України» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 02.10.2023 року по 17.01.2024 року у розмірі 152 961,12 грн. (сто п`ятдесят дві тисячі дев`ятсот шістдесят одну) грн. 12 (дванадцять) коп., без урахування податків та зборів.

Допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заборгованості по заробітній платі в межах платежу за один місяць.

Стягнути з Державного підприємства «Управління справами фонду державного майна України» на користь держави кошти по сплаті судового збору в сумі 4022 (чотири тисячі двадцять дві) грн. 61 (шістдесят одну) коп.

Рішення суду може бути оскаржено протягом тридцяти днів з дня його проголошення, шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України -https://court.gov.ua/sud1013/ та в Єдиному державному реєстрі судових рішень за посиланням - http://reyestr.court.gov.ua.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Державне підприємство «Управління справами фонду державного майна України», адреса: м. Київ, Печерський район, вул. Г. Алмазова, буд 18/7, оф. 107, код ЄРДПОУ 39950170.

Суддя: Ю.В. Горбачова