Справа № 127/937/23
Провадження № 22-ц/801/73/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Антонюк В. В.
Доповідач:Міхасішин І. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2025 рокуСправа № 127/937/23м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ: головуючого: Міхасішина І.В.,

суддів: Матківської М.В., Сопруна В.В.,

з участю секретаря судового засідання: Кахно О.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця цивільну справу № 127/937/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя

за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 жовтня 2024 року, повний текст якого складено 01 жовтня 2024 року, ухвалене у складі судді Антонюка В. В.,-

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя.

Позов мотивовано тим, що з 16 серпня 2005 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі.

За час шлюбу, а саме: ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народилася донька - ОСОБА_3 .

Позивач зазначає, що у період перебування у шлюбі, сторони придбали житловий будинок за адресою АДРЕСА_1 , який було оформлено на відповідача - ОСОБА_3 . Оскільки майно було придбане сторонами в період шлюбу, воно належить їм, як подружжю на праві спільної сумісної власності. Сторони не можуть дійти згоди щодо поділу зазначеного майна, тому позивач був змушений звернутись до суду із даним позовом, в якому просив поділити спільне майно подружжя, шляхом визнання за позивачем права власності на 1/2 частку будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Крім того, просив стягнути із відповідачки на його користь судові витрати.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 01 жовтня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким позов задовільнити посилаючись на те, що оскаржуване рішення є незаконним і необґрунтованим та ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача на адресу суду не надходив.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав просив її задовольнити.

Представник відповідачки ОСОБА_2 адвокат Кундеус С.І. в судовому засіданні заперечував щодо задоволення апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Суд апеляційної інстанції переглянувши справу за наявними в ній доказами та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вищевказаним вимогам закону.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя.

Згідно із статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (стаття 69 СК України).

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частиною першою статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Згідно із частинами першою, четвертою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Розмір часток сторін у спірному будинку суд визначає у відповідності з поданими доказами. За відсутності у відповідачки доказів, що спростовують презумпцію спільної сумісної власності подружжя, частки визначаються рівними.

Отже, судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 виданим повторно 30.11.2022 року Вінницьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), актовий запис №1829, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, спірне нерухоме майно, а саме будинок за адресою АДРЕСА_1 , зареєстровано за ОСОБА_2 на праві спільної часткової власності, а саме частину.

Отже, з наданих сторонами доказів, судом апеляційної інстанції встановлено, що спір йде про один будинок поділений на двох співвласників. Тобто відповідач, згідно відомостей з реєстру є власником частини будинку з іншим співвласником, інформації про якого матеріали справи не містять.

Докази, які б підтверджували наявність або відсутність виділу частки в натурі також відсутні. В державному реєстрі речових прав на нерухоме майно така інформація відсутня.

Оформлення на ім`я одного із подружжя правовстановлюючих документів на майно в період шлюбу не виключає право іншого пред`явити позов про поділ між ними цього майна.

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя.

Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції безпідставно переклав тягар доказування на позивача. Відхиляючи надані позивачем докази ґрунтував свої висновки на припущеннях. Зокрема, вказуючи, що позивачем на підтвердження своїх позовних вимог не надано жодних належних та допустимих доказів підтвердження джерела походження коштів на придбання спірного майна, а також інших обставин, передбачених діючим законодавством України та судовою практикою.

Презумпція спільності права власності подружжя на майно може бути спростована. І один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, зокрема, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17-ц (провадження №14-325цс18).

Саме по собі посилання представника відповідача на те, що відсутні докази походження коштів на придбання спірного майна, не спростовують факт спільного майна подружжя.

Крім того, представником відповідача не надано жодного доказу на підтвердження, що спільне майно, а саме частини будинку за адресою АДРЕСА_1 , придбана ОСОБА_2 за особисті кошти, які не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Також відсутні докази, які б підтверджували, що придбання вище зазначеного будинку здійснювалося в порядку, який виключає її віднесення до спільної сумісної власності подружжя.

Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Учасниками справи, як позивачем так і відповідачкою визнається, що спірна частина будинку за адресою АДРЕСА_1 , придбана в період шлюбу згідно договору купівлі-продажу від 27.09.2014 року (а.с. 7) і суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цієї обставини.

За загальним правилом, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (стаття 70 СК України).

Отже, частка кожного із подружжя ОСОБА_4 у вказаному будинку становить .

Незастосування закону, який підлягав застосуванню та порушення норм процесуального права судом першої інстанції призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування судового рішення повністю та ухвалення нового рішення.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 263, 367, 374, 376, 381, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 01 жовтня 2024 року скасувати і ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовільнити частково.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частки будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частки будинку за адресою АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір за подачу позовної заяви у розмірі 5127, 25 гривеньта судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 7085,65гривень

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий І.В. Міхасішин

Судді: М.В. Матківська

В.В. Сопрун