Справа № 523/9694/24
Провадження № 2/947/361/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2025 року

Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Луняченка В.О.,

за участю : секретаря судового засідання Макаренко Г.В.

представника позивача адвоката Кострич М.П.

представника відповідача адвоката Рева С.Л.

розглянувши за правилами спрощеного провадження цивільну справу за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором про надання інформаційно-консультаційних послуг -

ВСТАНОВИВ:

До Суворовського районного суду м. Одеси 11.06.2024 року надійшла позовна заява, подана представником фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за Договором про надання інформаційно-консультаційних послуг б/н від 12.11.2023 у загальному розмірі 269 714,14 грн., а також судових витрат.

14 червня 2024 року ухвалою суду справа була передана на розгляд Київського районного суду м. Одеси за зареєстрованим місцем проживання відповідача.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Київського районного суду м. Одеси від 15.07.2024 головуючим по справі визначено Суддю Луняченко В.О.

Ухвалою суду від 02.08.2024 відкрито провадження по цивільної справі у порядку спрощеного позовного провадження із викликом учасників справи у судові засідання.

Згідно заявлених вимог, які підтримані представником у судовому засіданні, сторона позивача обґрунтовує позов тим, що між сторонами 12 листопада 2023 року було укладено Договір про надання інформаційно-консультаційних послуг, за узгодженими сторонами умовами якого виконавець ( позивач) взяв на себе зобов`язання по наданню замовнику допомоги по дослідженню ринку нерухомості, підбору об`єктів нерухомості які задовольняють вимогам замовника, консультаційних послуг з питань стану ринку нерухомості та питань придбання нерухомості у власність та оформлення документів, необхідних для набуття майнових прав на квартиру а замовник ( відповідач) зобов`язується здійснити оплату за надані послуги у розмірі узгодженим сторонами у додаткової угоді, а також підписати акт виконаних робіт в момент підписання попереднього договору з продавцем об`єкту нерухомості. Враховуючи що згідно акту виконаних робіт від 14.11.2023 року, замовник визнав факт належного виконання виконавцем взятих зобов`язань , але не оплатив надані послуги у розмірі 133 000,00 грн., він несе відповідальність за неналежне виконання своїх зобов`язань, згідно визначених у Договорі умов відповідальності сторін та окрім не сплаченої вартості наданих послуг замовник також повинен сплатити пеню у розмірі 3% від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу , але враховуючи визначену судової практикою Верховного Суду правову позицію про те, що пеня не може перевищувати розміру самої заборгованості , тому загальна сума заборгованості визначена позивачем у розмірі 269 714,14 грн.

Судові витрати визначені у позовної заяві позивачем у вигляді сплаченого судового збору у сумі 2157,71 грн та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 20 000 грн.

Відповідач та його представник надали 03.10.2024 року відзив на позовну заяву яку підтримували у судовому засіданні, про заперечення проти заявлених позовних вимог внаслідок їх необґрунтованості та недоведеності, так як самі послуги надавались неналежними чином, а відповідач, як замовник вказаних послуг, шляхом письмового повідомлення відмовився від зазначеного договору у звязку із його неналежними виконанням та уклав договір з іншим ріелтором для допомоги у придбанні об`єкта нерухомості, а крім того Договір про надання інформаційно-консультаційних послуг від 12.11.2023 не відповідає вимогам Закону України « Про захист прав споживачів»: його умови є несправедливими, так як всупереч принципу добросовісності, містять істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача, а визначена у договорі компенсація за невиконання споживачем зобов`язань є непропорційно великою.

За клопотанням представника позивача судом, ухвалою від 02.08.2024 року, судом було забезпечено позов шляхом заборони суб`єктам державної реєстрації прав, державним реєстраторам у тому числі нотаріусам, вчиняти будь-які реєстраційні дії стосовно нерухомого майна 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 , власником якої є ОСОБА_2 .

Як встановлено судом ОСОБА_2 , має право на компенсацію за придбання житла за Програмою постанови Кабінету Міністрів України від 18 квітня 2018 року №280 «Питання забезпечення житлом внутрішньо переміщених осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України» та постанови Кабінету Міністрів України від 19 жовтня 2016 р. № 719 " Питання забезпечення житлом деяких категорій осіб, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України, а також членів їх сімей" ( далі Програма), вимоги для придбання якої наведені в цих постановах та не можуть їм суперечити.

За допомогою у підбору варіантів для придбання житла, яке відповідає його побажанням та вимогам до житла визначеним Програмою, ОСОБА_2 звернувся до ріелтора у агентство нерухомості «Премьер», та 12 листопада 2023 року у приміщенні агентства уклав, у простої письмової формі, із ФОП ОСОБА_1 Договір б/н про надання інформаційно-консультаційних послуг( далі Договір ) ( а/с 19) , відповідно до п.1.2 якого інформаційно-консультаційні послуги надаються з "метою підбору виконавцем Замовнику квартири для її подальшого придбання Замовником у власність". Відповідно до п.2.1 договору до інформаційно-консультаційних послуг Виконавця належить : допомога по дослідженню ринку нерухомості, підбір об`єктів нерухомості які задовольняють вимогам замовника, консультаційні послуги з питань стану ринку нерухомості та питань придбання нерухомості у власність та оформлення документів, необхідних для набуття майнових прав на квартиру . У свою чергу замовник, згідно п. 2.2 зобов`язується здійснити оплату за надані послуги у розмірі узгодженим сторонами у додаткової угоді, а також підписати акт виконаних робіт в момент підписання попереднього договору з продавцем об`єкту нерухомості.

Пунктами 3.2 та 3.3. Договору визначено що у разі неможливості виконання договору не з вини Виконавця, Замовник зобов`язаний сплатити невизначену розміром «розумну плату», а при неможливості виконання Договору з вини Замовника , він зобов`язаний виплатити Виконавцю у повному обсязі згідно п. 3.2.

Також Договором встановлені зобов`язання Замовника у випадку несвоєчасної оплати послуг сплатити пеню у розмірі 3% від суми заборгованості за кожен день прострочення платежу, включно день оплати ( п. 4.3).

Сторонами Договору у п.3.1 було визначено що ціна послуг Виконавця і порядок розрахунків встановлюється в Додатковій угоді , яка 14 листопада 2023 року була укладена у простої письмової формі та підписана сторонами Договору від 12.11.2023 ( а/с 18).

За змістом Додаткової угоди вбачається узгодження сторонами загальної вартості інформаційно-консультаційних послуг у розмірі 133 000 грн., що еквівалентно 3500 доларів США (п.1) а також встановлено спосіб оплати у вигляді сплати Замовником повної суми на момент підписання Основного договору з відчуження об`єкта нерухомості (п.2).

Під час виконання Договору Замовнику була запропонована квартира, яка розташовується за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 82,4 кв.м.,

ОСОБА_2 вказана квартира була оглянута та висловлено бажання про її придбання після чого 14 листопада 2023 року , у приміщенні агентства між ОСОБА_2 (як покупцем) та ОСОБА_3 ( як продавцем) у присутності ФОП ОСОБА_1 , у простої письмової формі, було укладено Попередній договір б/н ( а/с 23) про те що сторони узгодили намір укладення договору купівлі-продажу вказаної квартири в термін до 01 лютого 2024 року , з визначенням ціни квартири еквівалентної 75 000 доларів США , з яких сума еквівалента 1000 доларів США була передана покупцем продавцю в рахунок наступної оплати. У п.8 Попереднього договору продавець зобов`язався погасити борги за комунальні послуги, виписати з об`єкта до 15 грудня 2023 року та висилити у термін до 01 лютого 2024 всіх зареєстрованих та проживаючих осіб. Вказаний Попередній договір підписаний сторонами та ОСОБА_1 .

Також 14 листопада 2023 року Чернявський ( як замовник по Договору ) та ФОП ОСОБА_1 ( як виконавець до Договору) підписали Акт виконаних робіт по Договору про надання інформаційно-консультаційних послуг б/н від 12.11.2023 за змістом якого виконавець надав а замовник прийняв послуги згідно із Договором , та сторони підтверджують відсутність претензій з приводу виконаних робіт.

У подальшому при зверненні ОСОБА_2 для оформлення надання грошей у рамках Програми було з`ясовано про наявність у реєстрі речових прав на нерухоме майно та єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна , іпотечного обтяження на продаж квартири стосовно якої ОСОБА_2 виступав в якості покупця. Після звернення ОСОБА_2 до агентства нерухомості із питаннями про наявність такого обмеження та не отримавши зрозумілої, для нього, відповіді щодо механізму та часу зняття наявного арешту яке перешкоджає як самому придбанню квартири так і отримання позитивного висновку щодо отримання коштів на придбання житла по вказаної Програмі, у письмовому повідомленні через месенджер «Вайбер» ОСОБА_2 повідомив виконавця про відмову від подальшої співпраці та про відмову від угоди. З боку Виконавця, зі змісту наданої до суду переписки, вбачається розуміння позиції Заявника та наявна пропозиція зустрітись із продавцем в офісі агентства для з`ясування всіх обставин.

19 грудня 2023 року ОСОБА_2 звернувся до іншого агентства нерухомості з яким уклав договір про надання послуг з придбання нерухомості, при виконанні якого відповідачем та членами його сім`ї 22.12.2023 року, у рівних частках, була придбана квартира АДРЕСА_1 , після того як з реєстрів була вилучені відомості про наявність обтяження, продавцем були сплачені всі заборгованості по житлово-комунальним послугам та вказане придбання було погоджено відповідними органами у рамках Програми.

Суд критично відноситься до тверджень представника позивача про те, що позивачем ( Виконавцем ) було вчасно виправлені виявлені обставини, які перешкоджали остаточному укладенню договору купівлі-продажу квартири, так як з наданих доказів, підтверджуючих факт зняття іпотечних обтяжень з об`єкта нерухомості , не можливо встановити що обтяження були знати діями позивача в рамках виконання Договору та про цей факт своєчасно було повідомлено Замовника ( відповідача).

Крім того пояснення представника позивача про те, що сам факт наявності іпотечного обтяження як і наявність на момент підписання Попереднього договору несплаченої продавцем заборгованості за житлово-комунальні послуги жодним чином не впливали на можливість отримання згоди відповідних органів на здійснення переведення коштів у відповідності до Програми в рамках якої намагався придбати житло відповідач ( про що замовнику було достеменно відомо) , не можуть прийматись судом, так як наявний факт існуючої на той момент обтяження і заборгованості підтверджується письмовими доказами а твердження сторони позивача обґрунтовано лише припущеннями, що у відповідності до вимог ч.6 ст. 81 ЦПК України не може бути прийнято як доказ.

Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ).

На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова ВС від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц)

При розгляді даної справи судом встановлено що правовідносини яки виникли між сторонами стосуються виконання зобов`язань за договором та врегульовані Цивільним кодексом України( далі ЦК України).

Як зазначено вище предметом позовних вимог є невиконання відповідачем умов Договору про надання інформаційно-консультаційних послуг б/н від 12.11.2023, по якому ОСОБА_2 , як замовник, отримавши всі обумовлені послуги від Виконавця ( позивача) власні зобов`язання щодо оплати вартості цих послуг не виконав.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

У постанові ВП ВС від 01 червня 2021 року (справа № 910/12876/19) викладені такі висновки про межі свободи договору.

«7.7. Особам надається право вибору: використати вже існуючі диспозитивні норми законодавства для регламентації своїх відносин або встановити для себе правила поведінки на свій розсуд. Відтак цивільний (господарський) договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, виявляє автономію волі сторін щодо врегулювання їхніх правовідносин на власний розсуд (у межах, встановлених законом), тобто є актом встановлення обов`язкових правил для сторін договору, регулятором їх відносин.

7.8. Приписи частин другої та третьої статті 6 та статті 627ЦК України визначають співвідношення між актами цивільного законодавства і договором. Допустимість конкуренції між актами цивільного законодавства і договором випливає з того, що вказані норми передбачають ситуації, коли сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства та врегулювати свої відносини на власний розсуд, і коли вони не вправі цього робити.

7.9. Свобода договору, як одна з принципових засад цивільного законодавства, є межею законодавчого втручання у приватні відносини сторін. Водночас сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, коли такий відступ неможливий в силу прямої вказівки акта законодавства, а також якщо відносини сторін регулюються імперативними нормами.

7.10. Відповідно сторони не можуть врегулювати свої відносини (визначити взаємні права та обов`язки) у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, порушує положення Конституції України, не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим статтею 3 ЦК України, які обмежують свободу договору (справедливість, добросовісність, розумність). Домовленість сторін договору про врегулювання своїх відносин всупереч існуючим у законодавстві обмеженням не спричиняє встановлення відповідного права та/або обов`язку, як і його зміни та припинення.»

Цивільний Кодекс України не містить окремих вимог до договору про надання інформаційно-консультаційних послуг, у главі 63 ЦК України викладені загальні положення про договір надання послуг.

Відповідно до ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.

Статтею 902 ЦК України встановлено, що виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право обов`язковість договору.

Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; розірванні договору в судовому порядку; відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; припиненні зобов`язання на підставах, що містяться в гл.50 ЦК України; недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Щодо заперечень сторони відповідача про невідповідність умов Договору вимогам Закону України « Про захист прав споживачів», суд зауважує,що розгляд цивільних справ відбувається судом лише у межах заявлених сторонами вимог, а з боку відповідача заяв по суті справи щодо визнання Договору недійсним повністю або у окремій частині не заявлялось.

З огляду на презумпцію правомірності правочину (ст.204 ЦК України) і вимоги закону про обов`язковість договору (ст.629 ЦК України) фактичні обставини у справі та наявні у сторін договору зобов`язання суд оцінює у розрізі умов, які узгоджені сторонами у Договорі договором про надання інформаційно-консультаційних послуг б/н від 12.11.2023.

Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку ( ч.ст. 509 ЦК України).

Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї ( ч.3 ст. 510 ЦК України).

Згідно ч.1,2 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події 9 ч.1 ст. 530 ЦК України).

У відповідності до вимог ст. 538 ЦК України: 1.Виконання свого обов`язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов`язку, є зустрічним виконанням зобов`язання. 2.При зустрічному виконанні зобов`язання сторони повинні виконувати свої обов`язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту. 3. У разі невиконання однією із сторін у зобов`язанні свого обов`язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов`язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов`язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

У даному випадку стороною виконавця взяти на себе зобов`язання які пов`язані із наданням Замовнику допомоги із придбання об`єкта нерухомості, при цьому хоча у договорі визначені відокремлені послуги вони охоплюються загальним зобов`язанням надання допомоги по придбанню житла : вартість кожної послуги, термін та порядок і строк їх виконань не визначені, а підтверджуючий виконання послуг Акт виконаних робіт визначений сторонами лише один, як такий що встановлює виконання всієї сукупності послуг. Також сторонами Договору було узгоджено що подією , з якою безпосередньо пов`язано момент підтвердження Актом виконання всіх послуг, є момент укладення Замовником Попереднього договору по придбанню підібраного за допомогою агентства (ФОП) об`єкта нерухомості.

У свою чергу у Замовника , за умовами Договору, після фактичного отримання послуг наданих Виконавцем , про що повинні свідчить укладені Попередній договір та Акт виконаних робіт, виникають зобов`язання по оплаті наданих та прийнятих послуг вже у момент укладення остаточного договору по придбанню об`єкта нерухомості , згідно якого було укладено Попередній договір.

Для визначення факту належного виконання позивачем ( як виконавцем до Договору ) своїх зобов`язань по наданню послуг, що є моментом виникнення у відповідача зустрічних зобов`язань, суд враховує наступне.

Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ст. 657 ЦК України ).

Про необхідність нотаріального посвідчення угод про відчуження або заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку,гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна наголошує і ст. 55 Закону України "Про нотаріат".

Цей погляд цілком поділяє і судова практика. Наприклад, рішення колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 06 лютого 2008 року.

Так, у відповідному рішенні зазначено, що відповідно до вимог статей 635, 657 ЦК України попередній договір купівлі-продажу квартири має бути укладений у письмовій формі з обов`язковим нотаріальним посвідченням, оскільки основний договір укладається у формі з обов`язковим нотаріальним посвідченням, попередній договір укладається у формі, встановлений для основного договору. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ст. 220 ЦК України).

Згідно ч.2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

У даному випадку вимог про визнання дійсним Попереднього договору б/н від 14.11.2023 не заявлялось і не було предметом розгляду, тому його недійсність як нікчемного договору презюмується.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю ( ч.1 ст. 216 ЦК України).

При цьому положеннями ч.5 ст. 216 ЦК України визначено, що вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою, а крім того суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Враховуючи викладене та аналізуючи надані сторонами докази а саме як зміст Договору про надання інформаційно-консультаційних послуг так і Попередній договір , суд приходить до висновку , що вказаний Попередній договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який укладено у простій письмовий формі, є нікчемним договором який не створює юридичних наслідків та не може вважатись підтвердженням належного виконання своїх зобов`язань Виконавцем по Договору про надання інформаційно-консультаційних послуг, а тому і Акт виконаних робіт від 14.11.2023, не відповідає вимогам Договору так як без укладення Попереднього договору не може свідчить про повне і належне виконання своїх обов`язків виконавцем.

У свою чергу, визнання судом що Виконавцем по Договору про надання інформаційно-консультаційних послуг б/н від 12.11.2023 не було належним чином виконані свої зобов`язання ( відсутність обов`язкового для підтвердження таких обставин Попереднього договору ) свідчить про те що у Замовника по Договору не виникло зустрічних зобов`язань по оплаті послуг.

Враховуючи , що сама дія Договору про надання інформаційно-консультаційних послуг була розірвана Замовником, шляхом відмови від його продовження у односторонньому порядку , а продовження дії Договору є неможливим внаслідок відсутності предмета цього Договору ( придбання Замовником квартири) то у Виконавцю наявне лише право на компенсаторне повернення фактично понесених витрат, відповідно до загальних умов договірних зобов`язань, у випадку доведеності що розірвання Договору відбулось не з вини замовника.

Враховуючи що зазначених вимог при розгляді даної справи не заявлялось, суд, який «знає закон» , не має можливості виходити за межі заявлених вимог, то вказаним обставинам суд не дає правову оцінку та не розглядає їх у цієї справі.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК України , належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача ( ч.1,2 ст. 141 ЦПК України ).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України зазначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258,259, 263-265,268,273,354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_3 ) до ОСОБА_2 ( РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ) про стягнення заборгованості за договором про надання інформаційно-консультаційних послуг б/н від 12.11.2023 у загальному розмірі 269 714,14 грн.

Питання розподілу судових витрат вирішити у порядку визначеному ч.8 ст. 141 ЦПК України.

Повний текст рішення буде виготовлено протягом десяти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 06.02.2025

Суддя В. О. Луняченко