печерський районний суд міста києва
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2025 року Печерський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді - Ільєвої Т.Г.,

при секретарі судових засідань - Ємець Д.О.,

розглянувши у судовому засіданні в спрощеному провадженні в залі суду в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» про визнання кредитного договору недійсним та зобов`язати вчинити дії, -

В С Т А Н О В И В :

03.12.2024 до Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 , згідно вимог якої просить суд:

- визнати кредитний договір, укладений між ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК ПРИВАТБАНК Код () недійсним;

- зобов`язати АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАРЖ ПРИВАТБАНК Код () закрити кредитний договір та списати поточну заборгованість, яка складає 60 450, 75 грн( шістдесят тисяч чотириста п`ятдесят гривень сімдесят п`ять копійок);

- стягнути з АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК ПРИВАТБАНК Код (), на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), судовий збір у сумі 1211,20 грн.

Мотивуючи позовну заяву ОСОБА_1 вказує, що 09 листопада 2024 року вона перейшла за посиланням у мережі Інтернет, після чого з її банківської картки НОМЕР_2 , було списано кошти на загальну суму 52 260 грн (п`ятдесят дві тисячі двісті шістдесят гривень). Кошти з банківської картки були списані 09 листопада 2024 року у період з 17:04 - 17:15 годинами, що підтверджується випискою по витратам по картці/ рахунку за період 09.11.2024- 11.11.2024 року.

09 листопада 2024 року відповідно до виписки по витратам по картці/ рахунку за період 09.11.2024 - 11.11.2024 року(, з банківської картки НОМЕР_3 , були списані кошти на загальну суму 8 190, 75 грн( вісім тисяч сто дев`яносто гривень сімдесят п`ять копійок). Кошти з банківської картки були списані 09 листопада 2024 року о 17:17 годині.

В загальному з обох рахунків НОМЕР_2 та НОМЕР_3 було списано 60 450, 75 грн.( шістдесят тисяч чотириста п`ятдесят гривень сімдесят п`ять копійок).

Вказані обставини в сукупності послугувало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 09.12.2024 року відкрито провадження та призначено розгляд за правилами спрощеного провадження, з повідомленням сторін.

27.12.2024 до суду надійшло клопотання позивача про розгляд справи за наявними матеріалами справи.

27.01.2025 представником відповідача було подано відзив на позовну заяву, в якому представник просив відмовити у задоволенні позовних вимог, так як відсутні належні та допустимі докази, які б свідчили про порушення прав позивача, про які він заявляє в позові.

15.08.2024 до суду надійшла заява представника позивача про проведення судового засідання без участі сторони позивача, позовні вимоги підтримав.

29.01.2025 до суду з`явилась представник відповідача та подала заяву про проведення судового засідання без фіксації технічними засобами, позовні вимоги не визнала з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

У відповідності до ч.1 ст. 223 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та у відсутність нез`явившихся осіб.

Суд, заслухавши позицію учасників розгляду, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві, з урахуванням обставин викладених у відзиві на позов, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення.

Частиною 1 статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція), кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Вказані принципи знайшли своє втілення і в нормах цивільного процесуального законодавства, а саме ст. ст. 2, 12, 13 ЦК України.

Судовим розглядом встановлено, що 14.12.2017 року, шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, позивач приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг тій редакції, що діяла на дату підписання та розміщена на сайті банку https://privatbank.ua/terms.

З моменту підписання позивачем Заяви про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг, між Банком та позивачем був укладений договір № б/н від 14.12.2017 в порядку ч. 1 ст. 634 ЦК України, шляхом приєднання клієнта до запропонованого Банком договору.

В процесі користування рахунком, 20.05.2021 р. позивачем підписано Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, на підставі якої позивач отримав додаткову кредитну картку з новим строком дії, а також погоджені інші суттєві умови користування кредитним рахунком.

Заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 20.05.2021 року підписано позивачем власноруч на планшеті, що відповідає вимогам Постанови НБУ від 13.12.2019 151 "Про затвердження Положення про застосування цифрового власноручного підпису в банківській системі України" .

Заява про приєднання до Умов та правил надання від 20.05.2021 року є частиною договору б/н від 14.12.2017 року та відповідно до ч. 3 статті 631 ЦК України має силу письмової домовленості сторін про зміну/встановлення умов кредитування по вже існуючим кредитним правовідносинам.

Розділом 1 Заяви про приєднання до Умов та Правил надання послуг передбачено Істотні умови Договору «Кредитні картки», серед яких зокрема основні умови кредитування щодо типу кредиту, суми/ліміту кредиту, строку кредитування; інформацію щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача; порядок повернення кредиту та інші умови.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Так, відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до ч. І ст.217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Згідно ч. І ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом ст. 627 ЦК України зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України, публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Відповідно до ч. 2 ст. 642 ЦК України, якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Відповідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.І ст.1048 ЦК України).

Договір є обов`язковим до виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Згідно ст.ст.526, 530, 610, ч.І ст. 612 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Як зазначає позивач, 09.11.2024 року перейшла за посиланням в мережі інтернет, після чого відбулись списання з її карток на загальну суму 60450,75 грн. Тобто, позивач визнає, що в результаті її дій здійснено перекази грошових коштів, проте звернулась з позовом про визнання недійсним кредитного договору, не вказавши ні номер договору, ні дати укладення такого договору, а також, з яких підстав договір підлягає визнанню недійсним. Крім того, на підтвердження позовних вимог позивачем до матеріалів справи надано лише копію паспорту та виписку по рахунку.

Так, у виписці по рахунку НОМЕР_3 (кредитна картка) зазначено договір від 14.12.2017 року. Позивачем не заперечується отримання кредитної картки та користування кредитним лімітом.

Статтею 13 ЦПК України передбачено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 12 ЦПК). Натомість роль суду зводиться до керування ходом судового процесу; роз`яснення у випадку необхідності учасникам судового процесу їхніх процесуальних прав та обов`язків, наслідків вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК (п.п. 1, 3, 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК).

Відповідно до п. 2. ч. 1 ст. 43 ЦПК України, учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями ст. 44 повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Відповідно до п. 2 та 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази.

Законодавцем визначено, а саме ч. 1 ст.79 ЦПК України, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 95 ЦПК України, письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Частиною другою статті 77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до ч.1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

З матеріалів справи вбачається, що на момент укладення вказаного кредитного договору до відома позивача були належним чином доведені всі умови договору, підписано сторонами, їх волевиявлення було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення кредитного договору не заявляв додаткових вимог або заперечень щодо умов договору, будь-яких претензій та незгоди з окремими пунктами договору або щодо нерозуміння ним окремих його частин не надходило.

Позивачем жодним чином не доведено, що кредитний договір від 14.12.2017 року не відповідає нормам ст. ст. 203, 634, 642, 1054, 1066-1069 Цивільного кодексу України, тому відсутні підстави для визнання його недійсним.

Поряд з вимогами про визнання недійсним кредитного договору (якого саме не визначено позивачем), позивач також заявляє вимоги про закриття кредитного договору та списання заборгованості у розмірі 60450,75 грн. Проте, позивач не зазначає норму права, якою передбачено обов`язок відповідача вчинити такі дії.

Законодавство України не містить такого поняття як "закриття договору". Крім того, позивачем не надано доказів наявності заборгованості у розмірі 60450,75 грн, у порушення умов якого договору вказана заборгованість виникла та підстави для її списання. Як видно з виписок по рахунку, наданих позивачем до матеріалів справи, по картці НОМЕР_2 існує позитивний залишок у розмірі 496,64 грн, а по картці НОМЕР_3 - від`ємний залишок у розмірі 14452,83 грн.

Встановлені під час судового розгляду обставини свідчать про відсутність належних та допустимих доказів, які б свідчили про порушення прав позивача, про які він заявляє в позові.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.

Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення.

Так, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29).

Керуючись ст. 129 Конституції України, 2, 12, 13, 202, 203, 215, 234, 610, 611, 628, 629, 638, Цивільного Кодексу України, ст. 4, 12, 13, 19, 60, 76, 81, 89, 95, 141, 263-265, 267, 273, 354, 355 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В :

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства комерційного банку «ПРИВАТБАНК» про визнання кредитного договору недійсним та зобов`язати вчинити дії.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , серія та номер паспорту: НОМЕР_4 , виданий Шевченківським РВЛМУ РУМВС України у Львівській області, 17 березня 2011 року, РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Відповідач : Акціонерне товариство комерційного банку «ПРИВАТБАНК», , поштовий індекс 01001, м. Київ, вул. М. Грушевського, буд. 1-Д; поштовий індекс 49094, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 50.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання до Київського апеляційного суду апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст судового рішення складено та підписано 29 січня 2025 року.

Суддя Тетяна ІЛЬЄВА