провадження 2/175/1834/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2025 року Дніпропетровський районний суд

Дніпропетровської області

у складі: головуючого

судді Васюченко О.Г.

з секретарем Кульпіною Л.Г.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження з повідомленням сторін в приміщенні Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області в смт. Слобожанське цивільну справу за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу,

ВСТАНОВИВ:

МтСБУ звернулося до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про відшкодування шкоди в порядку регресу та судових витрат.

Позивач в своїх позовних вимогах посилався на те, що 14.12.2017 року 18:30 по вул. Українська, с. Новоолександрівка, Дніпровського району, Дніпропетровської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля ВАЗ (д.р.н. НОМЕР_1 ), яким керував водій ОСОБА_1 . Відповідач здійснила наїзд на пішохода ОСОБА_2 , який перебуваючи у положенні напівприсядкина правому узбіччі за напрямком руху автомобіля ВАЗ (д.р.н. НОМЕР_1 ), на межі границі з проїздною частиною вулиці впав на проїздну частину вказаної вулиці. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_2 загинув від отриманих тілесних ушкоджень. Відповідно до Постанови про закриття кримінального провадження Слідчого управління Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 20.12.2017 року кримінальне провадження було закрито в зв?язку з встановленням відсутності в діях відповідача, складу кримінального правопорушення. В порушення умов Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» цивільно-правову відповідальність відповідача за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на момент ДТП застраховано не було, про що свідчить відсутність інформації щодо страхування даного транспортного засобу в Єдиній централізованій базі даних МТСБУ. Представник потерпілої особи (дружини загиблого пішохода - ОСОБА_3 ) звернувся до МТСБУ з заявою про відшкодування заподіяної шкоди. Відповідно до Наказу N? 10837 від 28.11.2018 року, Наказу N? 6621 від 10.07.2018 року та Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», розмір регламентної виплати склав 38 400,00 грн. (тридцять вісім тисяч чотириста гривень 00 коп.), яке МТСБУ було сплачено потерпілій особі згідно платіжних доручень № 1014263 від 29.11.2018 року, № 909950 від 11.07.2018 року. Позивачем відповідно до Наказу № 6621 від 10.07.2018 року було сплачено потерпілій кошти у розмірі - 19 345,00 грн., як відшкодування витрат на поховання, а пізніше на підставі Наказу № 10837 від 28.11.2018 року позивачем було здійснено доплату потерпілій у розмірі - 19 055,00 грн. як відшкодування витрат на пам?ятник, у зв?язку з наданням потерпілої доказів щодо його вартості. Отже, позивачем були понесені витрати, пов?язані з регламентною виплатою, в розмірі 38 400,00 грн. а також судові витрати.

Представник позивача у позовній заяві просив суд розглядати справу без його участі.

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила; позовні вимоги фактично не визнала, дійсно з її (відповідачки) участю була дорожньо-транспортна пригода і її визнано винною у вказаній ДТП, шкода завдана, суму шкоди не відшкодувала і нічого не винна, заперечувала проти вимог і не заперечувала проти розгляду справи без її участі. Правом надання відзиву на позов не скористалася. Причини його (відповідача) та/або представника неявки в судове засідання судом визнаються не поважними, оцінюються судом як спосіб затягування розгляду справи і недобросовісне виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, оскільки таке намагання і перенесення слухання справи було вже неодноразово, доказів на підтвердження причини відсутності в засіданні сторона відповідача не надавала (з урахуванням зазначеного, відношення сторін до своїх процесуальних прав та обов`язків і тривалості розгляду справи, суд вважає, що чергова заява про перенесення слухання справи і відсутність відповідача не перешкоджає розгляду справи). Незалежно від явки чи неявки представника відповідача сама особа в судове засідання не з`явилася без поважних причин і навіть не повідомила суд про причини неявки в судове засідання. Отже, суд вважає можливим розгляд справи на підставі наявних матеріалів і доказів. При цьому суд звертає увагу на вимоги статті 121 ЦПК України про те, що справа має бути розглянута судом протягом розумного строку; не може бути залишене поза увагою положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також те, що в цивільному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи. При цьому слід керувався саме зазначеним, а не наявністю чи відсутністю права, що підлягає захисту, наявністю іншого спору, що начебто перешкоджає вирішенню цієї справи. Таким чином, суд вважає можливим слухання справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України.

Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

В судовому засіданні встановлено, що 14 грудня 2017 року 18:30 по вул. Українська, с. Новоолександрівка, Дніпровського району, Дніпропетровської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля ВАЗ (д.р.н. НОМЕР_1 ), яким керував водій ОСОБА_1 . Відповідач здійснила наїзд на пішохода ОСОБА_2 , який перебуваючи у положенні напівприсядкина правому узбіччі за напрямком руху автомобіля ВАЗ (д.р.н. НОМЕР_1 ), на межі границі з проїздною частиною вулиці впав на проїздну частину вказаної вулиці. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_2 загинув від отриманих тілесних ушкоджень.

Постанови про закриття кримінального провадження Слідчого управління Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 20 грудня 2017 року кримінальне провадження було закрито в зв`язку з встановленням відсутності в діях ОСОБА_1 , складу кримінального правопорушення.

В порушення умов Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» цивільно-правову відповідальність відповідача за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на момент ДТП застраховано не було, про що свідчить відсутність інформації щодо страхування даного транспортного засобу в Єдиній централізованій базі даних МТСБУ.

Також встановлено, що представник потерпілої особи (дружини загиблого пішохода - ОСОБА_3 ) ОСОБА_4 звернувся до МТСБУ з заявою про відшкодування заподіяної шкоди.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв?язку зі смертю потерпілого, страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам?ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред?явлення оригіналу свідоцтва про смерть.

Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Відповідно до Наказу № 10837 від 28.11.2018 року, Наказу N№ 6621 від 10.07.2018 року та Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», розмір регламентної виплати склав 38 400,00 грн. (тридцять вісім тисяч чотириста гривень 00 коп.), яке МТСБУ було сплачено потерпілій особі згідно платіжних доручень № 1014263 від 29.11.2018 року, № 909950 від 11.07.2018 року.

Позивачем відповідно до Наказу № 6621 від 10.07.2018 року було сплачено потерпілій кошти у розмірі - 19 345,00 грн., як відшкодування витрат на поховання, а пізніше на підставі Наказу № 10837 від 28.11.2018 року позивачем було здійснено доплату потерпілій у розмірі - 19 055,00 грн. як відшкодування витрат на пам?ятник, у зв?язку з наданням потерпілої доказів щодо його вартості. Отже, позивачем були понесені витрати, пов?язані з регламентною виплатою, в розмірі 38 400,00 грн.

Відповідно до положень п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», (надалі - Закон), при настанні страхового випадку страховик або МТСБУ відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров?ю, майну третьої особи.

Отже, розмір регламентної виплати МТСБУ з урахуванням понесених витрат склав суму 38400,00 грн.

Відповідно до вимог статті 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об?єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до вимог статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме:

1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою;

2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується;

3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Згідно з ч. 1ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до вимог статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов?язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до п. 39.1 ст. 39 Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об?єднанням страховиків, які здійснюють обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Основними завданнями МТСБУ є здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом (п.п. 39.2.1 п. 39.2. ст. 39 Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

Відповідно до підпункту «а» п. 41.1ст. 41 Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» Моторне (транспортне) страхове бюро України за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Згідно з ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до норм п. 38.2.1 статті 38 Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, та який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Акцентуємо увагу суду що, відповідно до вимог ч. 5 статті 1187 Цивільного кодексу

України - шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (автомобілем) відшкодовуються за умови, якщо водій не доведе, що шкоду було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Висновок, який робить вину водія автомобіля абсолютною. Даний висновок особливий тим, що відповідальність за завдану шкоду настає навіть у випадку наявності вини потерпілої особи (але за відсутності умислу у діях потерпілої особи). Мова у даному випаду йде, як правило, про наїзд на пішохода. Це зумовлено тим, що у випадку взаємодії двох джерел підвищеної небезпеки шкода відшкодовується на загальних підставах (тобто хто винен той і платить).

Фактично водієві від такої відповідальності ніяк не можна ухилитися. Адже підстав для відсутності відповідальності всього-на-всього дві: це завдання шкоди внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Непереборна сила - це подія, об?єктивно невідворотна за певних умов не тільки для цього заподіювача шкоди, а й для інших осіб при досягненому рівні розвитку науки і техніки; надзвичайна подія, яка не може бути передбачена заподіювачем шкоди; завжди зовнішня подія по відношенню до діяльності заподіювача шкоди. Як підстава звільнення особи, що порушила зобов?язання, від відповідальності непереборна сила характеризується двома ознаками: надзвичайністю та невідворотністю. Обов?язок доведення непереборної сили законом покладається на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Також, на просторах інтернету часто можна зустріти відео записані на відеореєстратор де під автомобілі «кидаються» пішоходи та імітують жахливу аварію. Ось це і буде умислом потерпілого, який полягає у навмисному свідомому завданню собі тілесних ушкоджень з метою отримання страхової виплати чи відшкодування збитків за рахунок водія. Нижченаведені рішення стосуються ситуацій де водії були виправдані та фактично встановлені факти порушення правил дорожнього руху з боку пішоходів (без умислу), проте, суди стягують розмір завданої шкоди на користь таких осіб в не залежності від їх вини у спричиненні ДТП.

До таких висновків прийшли судді Верховного Суду у постановах: N? 285/2654/16-ц від 03.10.2019 року; N? 447/2438/16-ц від 02.10.2019 року; N? 465/1551/17 від 02.10.2019 року; N? 204/7925/16-ц від 28.08.2019 року; N? 712/14046/18 від 21.08.2019 року; N? 394/512/16-ц від 06.03.2019 року (висновок стосується наїзду одного автомобіля на інший припаркований та розписано підходи відшкодування шкоди внаслідок дії одного джерела підвищеної небезпеки та декількох між собою); N? 500/2095/15-ц від 10.01.2019 року; N? 274/4882/17 від 10.01.2019 року.

Шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується на безумовній підставі, навіть, у випадку наявності вини потерпілого. Відповідальність за шкоду завдану джерелом підвищеної небезпеки не настає лише у випадку непереборної сили чи умислу потерпілого.

Висновок, який можна зустріти і в минулорічних постановах Верховного Суду. Він полягає у тому, що вина водія резюмується (за виключенням, якщо у ДТП задіяні два транспортних засоби). Тобто, якщо ти пішохід і на тебе наїхав автомобіль, то в незалежності від того чи це автомобіліст зазівався чи ти перебіг дорогу в невстановленому місці, то всеодно шкоду повинен буде відшкодувати автомобіліст. Виключення тільки непереборна сила та умисел потерпілого (якщо пішохід дійсно кидався під колеса автомобіля).

До такого правового висновку прийшов Верховний Суд у постановах: N? 742/637/19 від 07.10.2020 року; N? 285/4223/17 від 07.10.2020 року; N? 345/3335/17 від 03.06.2020 року; N? 532/1374/18 від 10.04.2020 року (відмовили у стягненні через необачність пішохода).

Таким чином до МТСБУ у порядку регресу перейшло право вимоги на отримання від Відповідача компенсації у повному обсязі регламентної виплати - матеріальної шкоди, заподіяної потерпілій особі (дружині загиблого пішохода), внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 14.12.2017 року о 18:30 в вул. Українська, с. Новоолександрівка, Дніпровського району, Дніпропетровської області.

Таким чином неправомірними діями відповідача, пов`язаними з використанням джерела підвищеної небезпеки (транспортного засобу) ОСОБА_1 було завдано шкоду, яку знаходяться в безпосередньому причинному зв`язку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

Позивач відповідно до Наказу № 6621 від 10.07.2018 року було сплачено потерпілій кошти у розмірі - 19 345,00 грн., як відшкодування витрат на поховання, а пізніше на підставі Наказу № 10837 від 28.11.2018 року позивачем було здійснено доплату потерпілій у розмірі - 19 055,00 грн. як відшкодування витрат на пам?ятник, у зв?язку з наданням потерпілої доказів щодо його вартості.

Отже, розмір регламентної виплати МТСБУ з урахуванням понесених витрат склав суму 40498 грн. 76 коп.

В добровільному порядку питання не вирішене, виник спір і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В судовому засіданні встановлено, що 14 грудня 2017 року 18:30 по вул. Українська, с. Новоолександрівка, Дніпровського району, Дніпропетровської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля ВАЗ (д.р.н. НОМЕР_1 ), яким керував водій ОСОБА_1 . Відповідач здійснила наїзд на пішохода ОСОБА_2 , який перебуваючи у положенні напівприсядкина правому узбіччі за напрямком руху автомобіля ВАЗ (д.р.н. НОМЕР_1 ), на межі границі з проїздною частиною вулиці впав на проїздну частину вказаної вулиці. Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_2 загинув від отриманих тілесних ушкоджень.

Постанови про закриття кримінального провадження Слідчого управління Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області від 20 грудня 2017 року кримінальне провадження було закрито в зв`язку з встановленням відсутності в діях ОСОБА_1 , складу кримінального правопорушення.

Отже, відповідальною особою за завдані збитки є відповідач по справі ОСОБА_1 , однак на дату скоєння цієї пригоди водій, ОСОБА_1 , не мала чинного договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, про що свідчить відсутність інформації щодо страхування даного транспортного засобу в Єдиній централізованій базі даних МТСБУ, яка є у вільному доступі на сайті МТСБУ.

Так, в результаті вищевказаної пригоди пішохід ОСОБА_2 загинув від отриманих тілесних ушкоджень.

В порушення умов Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» цивільно-правову відповідальність відповідача за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на момент ДТП застраховано не було, про що свідчить відсутність інформації щодо страхування даного транспортного засобу в Єдиній централізованій базі даних МТСБУ.

Також встановлено, що представник потерпілої особи (дружини загиблого пішохода - ОСОБА_3 ) ОСОБА_4 звернувся до МТСБУ з заявою про відшкодування заподіяної шкоди.

Відповідно до ст. 27 Закону України «Про обов?язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв?язку зі смертю потерпілого, страхове відшкодування (регламентна виплата) виплачується, якщо смерть потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди настала протягом одного року після дорожньо-транспортної пригоди та є прямим наслідком цієї дорожньо-транспортної пригоди.

Страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам?ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред?явлення оригіналу свідоцтва про смерть.

Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку.

Відповідно до Наказу № 10837 від 28.11.2018 року, Наказу № 6621 від 10.07.2018 року та Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», розмір регламентної виплати склав 38 400,00 грн. (тридцять вісім тисяч чотириста гривень 00 коп.), яке МТСБУ було сплачено потерпілій особі згідно платіжних доручень № 1014263 від 29.11.2018 року, № 909950 від 11.07.2018 року.

Позивачем відповідно до Наказу № 6621 від 10.07.2018 року було сплачено потерпілій кошти у розмірі - 19 345,00 грн., як відшкодування витрат на поховання, а пізніше на підставі Наказу № 10837 від 28.11.2018 року позивачем було здійснено доплату потерпілій у розмірі - 19 055,00 грн. як відшкодування витрат на пам?ятник, у зв?язку з наданням потерпілої доказів щодо його вартості.

Отже, розмір регламентної виплати МТСБУ з урахуванням понесених витрат склав суму 38 400,00 грн.

Згідно пп. 38.2.1 п. 38.2 ст. 38 Закону МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у п. 13.1 ст. 13 цього Закону. Після виплати вказаної суми позивач відповідач не сплатив, виник спір.

Таким чином неправомірними діями відповідача, пов`язаними з використанням джерела підвищеної небезпеки (транспортного засобу) ОСОБА_1 було завдано шкоди, які знаходяться в безпосередньому причинному зв`язку зі вказаними діями відповідача і підлягають повному відшкодуванню за рахунок винної особи.

Позивач згідно платіжних доручень № 1014263 від 29.11.2018 року, № 909950 від 11.07.2018 року виплатив потерпілому (дружини загиблого пішохода - ОСОБА_3 ) ОСОБА_4 суму страхового відшкодування відповідно до закону в межах закону в загальному розмірі 38 400,00 грн. Після виплати вказаної суми відповідач не сплатив її позивачу. В добровільному порядку питання не вирішене, виник спір і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду.

Згідно ст. 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Згідно статті 22.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Після виплати вказаного страхового відшкодування позивач отримав право вимоги до відповідача на підставі наступних норм законодавства: згідно ст. 1188 ЦК України шкода завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Згідно ст. 27 Закону України «Про страхування» (та ст. 993 ЦК України) до страховика, який здійснив виплату страхового відшкодування за договором майнового страхування в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до ч. 2. ст. 38 Закону № 1961-IV МтСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

Положеннями п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про ОСЦПВ» на страховика (у випадках передбачених ст. 41 нього Закону МТСБУ) покладено обов`язок протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у ст. 35 нього Закону, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

Відповідно до пп. 38.2.1 п. 38.2 ст. 38 Закону України «Про ОСЦПВ», МтСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у п. 13.1 ст. 13 цього Закону.

Положеннями ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Таким чином, у відповідності до пп. 38.2.1 п. 38.2 ст. 38 Закону України «Про ОСЦПВ» та ч. 1 ст. і 191 ЦК України у Моторного (транспортного) страхового бюро України виникло право зворотної вимоги до винної особи.

Таким чином відповідач, особа, що спричинила завдання збитки, зобов`язана відшкодувати в порядку зворотної вимоги шкоду завдану, смертю пішохода ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю.

Тобто, відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача. Однак, жодних доказiв відповідачем до суду не надано. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi домовленості i зобов`язання стосовно відповідача (крім передбачених законом) відносно суми позову, предмета спору, а відповідача не довів незаконність дій позивача. Твердження можливе відповідача про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог - є припущенням.

Не може суд прийняти до уваги можливе не визнання відповідачем позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджена. Позовні вимоги не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЩІК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Положеннями ч. 1 ст. 1 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що судовий збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат.

Відповідно до пп. 1) гг, 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою, ставка судового збору встановлюється в розмірі 1.5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 176 ЦПК України, у позовах про стягнення грошових коштів ціна позову визначається сумою, яка стягується чи оспорюваною сумою за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцентному) порядку.

При таких обставинах суд вважає можливим стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України завдану шкоду в порядку регресу у розмірі 38400 грн. і витрати на судовий збір 3028 грн., а всього 41428 грн.

Таким чином, викладені позивачем обставини знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, позовна заява ґрунтується на законі та підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 41, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 13, 25, 27 Закону України «Про страхування», ст. 15, 16, 22, 979, 1166, 1187, 1188, 1191 ЦК України, Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь Моторного (транспортного) страхового бюро України () завдану шкоду в порядку регресу у розмірі 38400 грн. і витрати на судовий збір 3028 грн., а всього 41428 грн.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 273 ЦПК України.

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Суддя О.Г. Васюченко