Справа № 199/4894/24
(2/199/332/25)
РІШЕННЯ

іменем України

28.01.2025

м. Дніпро

справа №199/4894/24

провадження №2/199/332/25

Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Подорець О.Б.

секретаря судового засідання Костючик В.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

відповідач ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом припинення права користування житлом та виселення, -

за участі учасників справи:

позивача ОСОБА_1 , представника позивача - адвоката Стасовської Є.А.

відповідача ОСОБА_2 , представника відповідача адвоката Капітанова Д.Г.

ВСТАНОВИВ:

У червні 2024 року позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом припинення права користування житлом та виселення.

В обґрунтування позову зазначила, що вона є власником квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 35,7 кв.м., житловою площею 18,4 кв.м. Дана квартира належить їй на підставі договору дарування від 29.12.1993, який було укладено між позивачем ОСОБА_1 та ТОВ СОЛМ ЛТД, посвідченого старшим державним нотаріусом Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Устиновою Т.Г. та зареєстрований у реєстрі за № 3-7727.

На сьогоднішній день ОСОБА_2 , яка є матір`ю позивача, та ОСОБА_3 , який є племінником позивача, тривалий час чинять перешкоди позивачу у вільному та безперешкодному користуванню її власністю.

ОСОБА_2 без згоди позивача мешкає в квартирі АДРЕСА_1 та самовільно заселила в спірну квартиру ОСОБА_3 .

На теперішній час у розумінні ст. 3 Сімейного кодексу України, відповідачі не є членами сім`ї позивача, не дивлячись на кровне споріднення, у них немає нічого спільного: ані спільного господарства, ані спільного бюджету.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вже тривалий час ігнорують прохання позивача віддати ключі та звільнити квартиру АДРЕСА_1 , яка їй належить.

Відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , які мешкають в даній квартирі на теперішній час, не сплачують комунальні послуги, у зв`язку з чим утворилася заборгованість за: послуги з постачання теплової енергії в розмірі 3 759,99 грн.; плату за абонентське обслуговування в розмірі 73,14 грн.; послуги з централізованого водопостачання в розмірі 1117,14 грн.; плату за абонентське обслуговування водовідведення в розмірі 165,46 грн.; електроенергію в розмірі 4 780,64 грн.

У зв`язку з тим, що позивач не може реалізувати своє право на житло, яке передбачено Конституцією України та Житловим кодексом України, вона 16.05.2024 звернулася до Дніпровського районного управління поліції ВП № 1 ГУНП в Дніпропетровській області стосовно виселення її племінника ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 , яка належить позивачу. Утім, 05.06.2024 нею отримано відповідь про те, що працівники поліції здійснили вихід за вищевказаною адресою: АДРЕСА_2 , але ОСОБА_4 , 1992 року народження, відмовився від будь-яких пояснень та з ним проведено профілактичну бесіду із роз`ясненням чинного законодавства. Також, повідомлено про те, що зазначені у звернені питання регулюються цивільним кодексом та вирішуються в приватному порядку в суді.

На підставі викладеного, позивач просила суд усунути для неї перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_1 шляхом припинення права користування даною квартирою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та виселити їх з даної квартири, а також стягнути з відповідачів судові витрати по справі (а.с.1-6).

Ухвалою суду від 26.06.2024 відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Витребувано з Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради інформацію про склад сім`ї або зареєстрованих в квартирі АДРЕСА_1 , а також інформацію про реєстрацію ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у квартирі АДРЕСА_3 . (а.с.30).

Ухвалою суду від 10.09.2024 витребувано у Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради належним чином засвідчену копію інвентаризаційної справи по квартирі АДРЕСА_4 (а.с.121).

Ухвалою суду від 10.10.2024 закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до розгляду по суті (а.с.126).

Ухвалою суду від 12.11.2024 виправлено описку в ухвалі Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10.09.2024 та витребувано у Комунального підприємства «Дніпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради належним чином засвідчену копію інвентаризаційної справи по квартирі АДРЕСА_1 (а.с.151).

28.01.2025 справа розглянута по суті з ухваленням рішення.

Позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Стасовська Є.А. у судовому засіданні підтримали позовну заяву з підстав викладених у ній та просили задовольнити її в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Капітанов Д.Г. заперечували проти задоволення позовних вимог, підтримавши наданий суду відзив. Додатково зазначили, що відповідач ОСОБА_2 працювала в ТОВ «СОЛМ ЛТД» з 01.07.1991 по 01.03.1997 на посаді головного бухгалтера. 14.07.1992 ОСОБА_2 було введено в склад засновників ТОВ «СОЛМ ЛТД» із визначенням розміру частки в статутному капіталі - 5 %. В 1992 році ТОВ «СОЛМ ЛТД» вирішило придбати у Дніпропетровської міської ради народних депутатів квартири для своїх працівників у кількості 5 квартир. Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів № 131 від 06.02.1992 виконавчий комітет вирішив продати у власність ТОВ «СОЛМ ЛТД» п`ять квартир, в тому числі і однокімнатну квартиру АДРЕСА_5 . 02.12.1992 відповідно до протоколу № 10 загальних зборів ТОВ «СОЛМ ЛТД» засновниками було прийняте рішення про передачу в дар ОСОБА_2 однокімнатної квартири АДРЕСА_5 . Відповідно до договору №018-92 від 02.12.1992 ТОВ «СОЛМ ЛТД» передало в дар ОСОБА_2 дану квартиру. В день укладення договору дарування зазначена квартира була знята з балансу ТОВ «СОЛМ ЛТД» у зв`язку із її відчуженням. В той же час в ТОВ «СОЛМ ЛТД» на посаді референта (секретаря) працювала донька головного бухгалтера ОСОБА_2 позивач по справі ОСОБА_1 . Ніяких квартир в дар від ТОВ «СОЛМ ЛТД» ОСОБА_1 в 1993 році не отримувала і фактично не могла отримати у зв`язку із відсутністю на балансі ТОВ «СОЛМ ЛТД» в 1993 році квартири АДРЕСА_1 . До моменту отримання копії позовної заяви позивач жодного разу не повідомляла ОСОБА_2 про те, що вона є власницею вищезазначеної квартири та не висувала вимоги про звільнення житла. Також, звернули увагу суду на пропуск позивачем строку позовної давності.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив.

Вислухавши учасників судового розгляду, допитавши свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 35,7 кв.м., житловою площею 18,4 кв.м., що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав №360026477 від 26.12.2023 (а.с.7).

Дана квартира належить їй на підставі договору дарування від 29.12.1993, який було укладено між нею та ТОВ «СОЛМ ЛТД», посвідченого старшим державним нотаріусом Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Устиновою Т.Г. та зареєстрований у реєстрі за № 3-7727 (а.с.8-9).

Згідно витягу з реєстру територіальної громади №2024/006856200 від 12.06.2024, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 25.02.1994 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.20).

Відповідно до листа ВП №1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області від 05.06.2024 вбачається, що 16.05.2024 ОСОБА_1 зверталась до ВП №1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області щодо виселення ОСОБА_3 з квартири, що їй належить. Працівники поліції здійснили вихід за адресою: АДРЕСА_2 , але, гр. ОСОБА_4 , 1992 року народження, відмовився від будь яких пояснень, з ним проведено профілактичну бесіду із роз`ясненням чинного законодавства (а.с.23).

Згідно відповіді відділу формування та ведення реєстру територіальної громади управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 13.08.2024 за вих.№6/5-2467, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_6 (а.с.78).

Стаття 47 Конституції України визначає, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення,призначені для постійного проживання.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1 ст. 319 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. ст. 386, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та 150 ЖК України та передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.

Відповідно до частини другої, шостої статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).

Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач ОСОБА_2 на підтвердження того, що це саме вона є власником квартири АДРЕСА_1 , надала до суду протокол загальних зборів ТОВ «СОЛМ ЛТД» № 10 від 02.12.1992, відповідно до якого засновниками було прийняте рішення про передачу в дар ОСОБА_2 однокімнатної квартири (а.с.68).

Відповідно до договору № 018-92 від 02.12.1992, наданого ОСОБА_2 , ТОВ «СОЛМ ЛТД» подарувало ОСОБА_2 однокімнатну квартиру АДРЕСА_5 , що знаходилась на балансі ТОВ «СОЛМ ЛТД» (а.с.69).

Також, відповідачем ОСОБА_2 надано до суду копію відповіді на запит Головного архітектурно-планувального управління департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 02.08.2024, згідно якого вбачається, що розпорядженням № 82/2р від 24.05.1989 житловому будинку «мкр. Фрунзенський-І, будівельний номер 5 «Г» було присвоєно адресу - АДРЕСА_7 (а.с.70).

Відповідно до вимог ст. 243 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Дарування громадянами майна державним, кооперативним або іншим громадським організаціям може бути обумовлено використанням цього майна для певної суспільно корисної мети.

За змістом ст.244 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Договір дарування громадянином майна державній, кооперативній або іншій громадській організації укладається в простій письмовій формі. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу.

Стаття 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) передбачалося, що договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

На підставі викладеного, суд не може взяти до уваги твердження відповідача ОСОБА_2 проте, що вона є власником спірної квартири на підставі договору № 018-92 від 02.12.1992. Крім того, відповідачем ОСОБА_2 визнано у судовому засіданні, що нею нотаріально договір дарування спірної квартири не укладався.

Із дослідженої у судовому засіданні інвентаризаційної справи на квартиру АДРЕСА_1 , вбачається, що власником спірної квартири на підставі договору дарування від 29.12.1993, посвідченого старшим державним нотаріусом Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Устиновою Т.Г. та зареєстрованого у реєстрі за № 3-7727 є позивач ОСОБА_1 (а.с.191-220).

Судом також було допитано свідків.

Так, свідок ОСОБА_5 в судовому засідання 12.11.2025 повідомила суду, що працювала економістом у ТОВ «СОЛМ ЛТД» протягом 1991-1994 років. Пам`ятає, що спірна квартира була подарована ОСОБА_1 . Чи виділялась квартира ОСОБА_2 не знає.

Допитаний в якості свідка в судовому засіданні 28.01.2025 ОСОБА_6 повідомив суду, що є чоловіком позивача. Зазначив, що спірна квартира була подарована його дружині ТОВ «СОЛМ ЛТД». У його дружини та тещі був конфлікт. Остання періодично виселяла ОСОБА_1 з даної квартири. Свідок з позивачем завезли в квартиру меблі та інше приладдя та якийсь час там проживали. Приблизно у 1994 році ОСОБА_2 забрала ключі від квартири. Рік тому дізналися, що на квартирі проживає ОСОБА_3 .

У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.

Враховуючи вищевикладене, на підставі наданих сторонами доказів, суд приходить до висновку, що права позивача є порушеними та такими, що підлягають захисту, а тому ОСОБА_1 слід усунути перешкоди у користуванні власністю квартирою АДРЕСА_1 шляхом припинення права користування даною квартирою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Суд не може погодитись з твердженням представника відповідача про сплив позовної давності у даній справі з огляду на те, що до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі, а тому допоки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення.

Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.06.2024 по справі № 645/4060/19 (п.98).

Згідно з частиною третьою статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3 без належних правових підстав проживає у спірній квартирі, а тому підлягає виселенню, а позов в цій частині задоволенню.

Що стосується позовної вимоги про виселення з квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_2 , суд вважає доцільним відмовити в її задоволенні, оскільки у судовому засіданні встановлено та визнається сторонами, що ОСОБА_2 у квартирі ніколи не проживала і не проживає.

У відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача по 605,60 грн. судового збору з кожного.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 19, 141, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 272, 273 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житлом шляхом припинення права користування житлом та виселення - задовольнити частково.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у користуванні власністю квартирою АДРЕСА_1 шляхом припинення права користування даною квартирою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Виселити ОСОБА_3 з квартири АДРЕСА_1 .

В іншій частині позову відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в розмірі по 605 (шістсот п`ять) грн. 60 коп. з кожного.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подання апеляційної скарги до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Копію судового рішення із викладом вступної та резолютивної частин видати учасникам справи, які були присутні у судовому засіданні, за їхньою заявою негайно після його проголошення.

Повний текст судового рішення складено 06 лютого 2025 року.

позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце реєстрації АДРЕСА_8 .

відповідач ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце реєстрації АДРЕСА_9 .

відповідач ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_3 , місце реєстрації АДРЕСА_9 .

Суддя О.Б. Подорець