Справа № 442/3100/24 Головуючий у 1 інстанції: Хомик А.П.
Провадження № 22-ц/811/2055/24 Доповідач в 2-й інстанції: Мікуш Ю. Р.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючої судді: Мікуш Ю.Р.,

суддів: Приколоти Т.І.,Савуляка Р.В.,

секретар Салата Я.І.

з участю: представника апелянта ОСОБА_1 -адвоката жайворонок В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу № 442/3100/24 за апеляційною скаргою особи, що не брала участі у справі ОСОБА_1 на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 травня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в :

28 березня 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.

Позовна заява мотивована тим, що 03 січня 2021 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інфінанс» та позичальником - ОСОБА_2 , на підставі Заявки-анкети №3416173 на умовах пропозиції (оферти) на укладення електронного Договору позики, що акцептована Відповідачем шляхом підписання електронним підписом відповідача, було укладено Договір надання позики, в тому числі на умовах фінансового кредиту №/7. Відповідно до умов якого ОСОБА_2 було надано кредит в розмірі 10000 грн, строком на 30 днів, строк дії Договору - 3 роки, відсоткова ставка - 1,75 % за один день користування кредитом.

11 лютого 2022 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інфінанс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» було укладено Договір факторингу № 11 лютого 2022 року, відповідно до якого Товариство з обмеженою відповідальністю «Інфінанс» відступило на користь Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» права грошової вимоги до Боржників за Договорами позики, у т.ч. за Договором позики №/7 від 19 липня 2019 року, що укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інфінанс» та ОСОБА_2 .

У свою чергу, Товариство з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до Боржників Товариству з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» відповідно до Договору відступлення права вимоги № 10-03/2023/01 від 10 березня 2023 року, у тому числі за вищевказаним Договором позики, що укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інфінанс» та ОСОБА_2 .

Відповідач взятих на себе зобов`язань за цим кредитним договором не виконав, станом на 15 березня 2024 року відповідач має перед позивачем прострочену заборгованість на загальну суму 201625 грн, з яких: 10000 грн. заборгованості за кредитом, 191625 грн. заборгованості за відсотками на дату відступлення права вимоги.

Просить стягнути заборгованість у розмірі 120356,00 грн., з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) 10000,00 грн., заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги від Товариством з обмеженою відповідальністю «Інфінтраст» 110356,00 грн.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 травня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» заборгованість за договором надання позики, в тому числі на умовах фінансового кредиту №/7 від 03 січня 2021 року в розмірі 120356 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» понесені ними судові витрати при зверненні до суду з позовом на суму 3028,00 грн сплачених судових витрат та 10000 грн витрат на правничу допомогу.

Рішення оскаржила особа, що не брала участі у справі ОСОБА_1 . В апеляційній скарзі зазначає, що оскаржуваним рішенням порушуються її права, інтереси та обов`язки. Зазначає, що на момент ухвалення оскаржуваного рішення її син ОСОБА_2 є особою, зниклою безвісти, що підтверджується Витягом з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин та Наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 03.10.2023 року. Станом на сьогодні з її сином немає зв`язку , а його зникнення за обставин, що загрожували смертю , дає підстави вважати його загиблим. У випадку набрання рішенням законної сили , кредитор зможе вимагати повернення боргу від неї та її чоловіка, як батьків боржника , що поряд із ситуацією обставин зникнення сина забере в неї життєві сили. Зазначає, що рішення буде мати негативні наслідки також на малолітню дочку її сина ОСОБА_3 , оскільки стягнення боргу вплине на її добробут та матеріальне забезпечення. Щодо незаконності рішення суду першої інстанції, зазначає, що судом не було належним чином повідомлено відповідача про місце, час та дату розгляду справи. Суд не взяв до уваги, що згідно з п.15 ст.14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» відповідачу не повинні були нараховуватися відсотки за невиконання зобов`язань, оскільки він є військовослужбовцем та бере участь у забезпеченні оборони України. Стверджує, що суд у порушення вимог процесуального закону належним чином не оцінив надані докази, зокрема розрахунок заборгованості за кредитом та правомірність нарахування процентів. Просить рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 травня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» надало письмові пояснення на апеляційну скаргу. У поясненнях зазначає, що рішення є законним та обгрунтованим. Зазначає, що проценти були нараховані до повномасштабного вторгнення та до набуття відповідачем статусу військовослужбовця, а тому посилання на ЗУ «Про соціальний статус і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» є безпідставним. Звертає увагу, що відповідач належним чином ознайомлений з умовами договору та в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження належного виконання умов договору. Апелянтом не надано доказів неправомірності нарахування відсотків, а тому просить рішення суду залишити без змін.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, хоч належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, що стверджується довідкою про доставку електронного документу-судової повістки до електронного кабінету (а.с.122).

Відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Щодо права на оскарження рішення матір`ю відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_1 , суд зазначає таке.

Відповідно до ч.1 ст.352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Як вбачається з матеріалів долучених до апеляційної скарги відповідач ОСОБА_2 має статус особи, що зникла безвісти за особливих обставин з 19.12.2023 року(а.с.88).

Частиною 1 ст.1 Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» (далі Закон) передбачено, що близькі родичі та члени сім`ї особи, зниклої безвісти за особливих обставин, - чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, рідний брат, рідна сестра, дід, баба, прадід, прабаба, внук, внучка, правнук, правнучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, особа, яка перебуває під опікою або піклуванням, а також особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом і мають взаємні права та обов`язки, у тому числі особи, які спільно проживають, але не перебувають у шлюбі.

Відповідно до ст.4 Закону України «Про правовий статус осіб, зниклих безвісти за особливих обставин» (далі Закон) особа набуває статусу такої, що зникла безвісти за особливих обставин, з моменту внесення про неї відомостей, що містяться у заяві про факт зникнення, до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин, у порядку, передбаченому цим Законом, та вважається такою, що зникла безвісти за особливих обставин, з моменту подання заявником заяви про факт зникнення особи.

Частинами 1,2 ст.5 Закону передбачено, що особа, зникла безвісти за особливих обставин, має всі права, гарантовані Конституцією та законами України.

Права та інтереси особи, зниклої безвісти за особливих обставин, а також її майно підлягають захисту до моменту припинення її розшуку у порядку, передбаченому цим Законом, або оголошення її померлою відповідно до законодавства.

Відповідно до ч.1,2 ст.8 Закону набуття правового статусу особи, зниклої безвісти за особливих обставин, не зменшує обсяг цивільної правоздатності такої особи.

З моменту внесення даних про особу, зниклу безвісти за особливих обставин, до Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин над майном такої особи може бути встановлено опіку в порядку, передбаченому Цивільним кодексом України.

Опікун над майном особи, зниклої безвісти за особливих обставин, здійснює управління цим майном, а також забезпечує виконання зобов`язань такої особи за рахунок цього майна.

Відповідно до ч.2 ст.9 Закону особам, які зникли безвісти за особливих обставин під час проходження військової служби, надаються гарантії, передбачені Законом України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" та іншими актами законодавства України.

З врахуванням наведених норм Закону та встановлених обставин, суд апеляційної інстанції вважає, що ОСОБА_1 , як близький родич зниклої безвісти за особливих обставин особи має право на оскарження рішення суду,яким стягнуто заборгованість з особи зниклої безвісти за позовом поданим у квітні 2024 року, тобто на час коли ОСОБА_2 набув статусу особи зниклої безвісти за особливих оставин 19 грудня 2023 року.

З врахуванням зазначеного, суд переглядає рішення в межах доводів апеляційної скарги.

Судом встановлено такі обставини.

03.01.2021 між ТОВ «Інфінанс» та ОСОБА_2 , на підставі Заявки-анкети №3416173 на умовах пропозиції (оферти) на укладення електронного Договору позики, що акцептована Відповідачем шляхом підписання електронним підписом укладено Договір надання позики, в тому числі на умовах фінансового кредиту №/7. (а.с.5-7) Відповідно до умов Договору позики, ОСОБА_2 надано кредит в розмірі 10000 грн. на платіжну картку (а.с.22 зворот).

Згідно з акцептом оферти серед основних умов кредиту (траншу) визначено: строк користування кредитом 30 днів, строк дії Договору 3 роки, відсоткова ставка 1,75% за один день користування кредитом застосовується за умови належного виконання умов договору та відсутності пролонгації, максимальна відсоткова ставка 3,5% за один день користування кредитом застосовується за умови неналежного виконання умов договору, річна відсоткова ставка 638,75% застосовується за умови належного виконання умов договору, максимальна річна відсоткова ставка 1277,5% застосовується за умови неналежного виконання умов договору, загальна вартість кредиту у грошовому вираженні становить 10500,00 грн., за умови неналежного виконання умов договору.

Підписанням Договору позики Відповідач, також підтвердив, що він повністю ознайомився з усіма його умовами, в тому числі з Правилами та йому було надана вся інформація, передбачена вимогами чинного законодавства (а.с.7).

Відповідно до п.6.4 Правил проценти за користування кредитом нараховуються щоденно.

Згідно з п.9.2 Правил позичальник, який прострочив виконання грошового зобов`язання з повернення кредиту та/або сплати процентів за користування кредитом на вимогу Товариства зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 1277,5% річних від простроченої суми, як плата за неправомірне користування чужими грошовими коштами (понадстрокове користування грошовими коштами) в розумінні ч.2 ст.625 ЦК України. Встановлені цим пунктом проценти нараховуються на прострочену суму кредиту та/або процентів за весь час прострочення, починаючи з першого дня прострочення по день фактичної сплати простроченої суми. .

11.02.2022 між ТОВ «Інфінанс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» укладено Договір факторингу № 11.02.2022, відповідно до якого ТОВ «Інфінанс» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової вимоги до Боржників за Договорами позики, у т.ч. за Договором позики № /7 від 19.07.2019, що укладений між ТОВ «Інфінанс» та ОСОБА_2 (а.с.25-33)

10.03.2023 року ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до Боржників Товариству з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» відповідно до Договору відступлення права вимоги №10-03/2023/01 від 10.03.2023 року, у тому числі за Договором позики №/7 від 19.07.2019 року, що укладений між ТОВ «Інфінанс» та ОСОБА_2 (а.с.34-40).

Таким чином, ТОВ «Коллект центр» наділено правом грошової вимоги до відповідача.

Ухвалюючи рішення про стягнення з відповідача ОСОБА_2 в користь позивача ТзОВ «Коллект центр» заборгованості, яка складається з 10000, 00 грн. тіла кредиту та 110356, 00 грн. відсотків на дату відступлення права вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до вимог ст.526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Апеляційний суд не в повній мірі погоджується з таким висновком суду першої інстанції, зокрема в частині стягнення заборгованості за відсотками в розмірі 110356,00 грн. відсотків, та витрат на правову домогу в розмірі 10000,00 грн. виходячи з таких вимог закону.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Частиною 3 ст. 215 ЦК України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

У статті 3 Закону України "Про електрону комерцію" зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України "Про електронну комерцію").

Частиною 5 ст.11 Закону України "Про електронну комерцію" встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.

Положеннями ст. 12 Закону України "Про електронну комерцію" визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Абзац 2 ч.2 ст.639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

З врахуванням викладеного слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статті 205, 207 ЦК України).

Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону.

Згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі.

Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом.

Відповідно до ч.1 ст.12 Закону України "Про електронну комерцію" моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору.

Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом.

При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення.

З матеріалів справи вбачається, що 03 січня 2021 року між ТОВ «ІНФІНАНС» та ОСОБА_2 було укладено договір надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №/7 та надання кредиту згідно Заявки-анкети № 3416173 від 03 січня 2021 року.

Відповідно до наведеного договору, відповідач отримав кредит на наступних умовах: розмір кредиту 10000,00 грн., строк користування кредитом 30 календарних днів, процентна ставка 638,75 річних (1,75% відсоткова ставка за один день користування кредитом), загальна вартість кредиту - 5250,00 грн., за умови належного виконання договору, реальна річна процентна ставка - 1277,5% за умови неналежного виконання умов договору, загальна вапрітість кредиту у грошовому вираженні становить 10500,00 грн. за умови неналежного виконання умов договору.

Таким чином, сторони погодили істотні умови договору позики, а саме розмір кредиту - 10000,00 грн., строк кредитування - 30 календарних днів та відсоткову ставку у розмірі 1,75% на кожен день користування кредитом.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів повернення відповідачем отриманих в позику коштів зі сплатою відсотків за користування кредитом, в межах визначеного сторонами строку кредитування, тобто протягом 30 календарних днів.

За наведеного, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» за договором №/7 в частині стягнення тіла кредиту в розмірі 10000,00 грн.

Разом з тим, суд першої інстанції в частині стягнення процентів за користування кредитом, не перевірив правомірності нарахування заборгованості за процентами, адже додані до позовної заяви розрахунки не містить усіх складових такої, зокрема не зазначено бази нарахування процентів, періоду нарахування процентів, розмір процентів, застосованого за період прострочення.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.1 статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з ч.1, ч.2 статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1, ч.2 статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

При цьому, необхідно зазначити, що нарахування відсотків поза межами строку користування кредитом, суперечить правовим висновкам, викладеним у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №342/180/17 та від 05.04.2023 року у справі №910/4518/16.

Таким чином, за період до прострочення боржником свого обов`язку підлягають стягненню лише проценти від суми позики (кредиту), відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України, як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, як грошова сума, яку боржник повинен передати кредитору, у разі порушення боржником зобов`язання, тобто, як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання.

Вказане узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 року у справі №912/1120/16.

Та обставина, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, не позбавляє позивача обов`язку надати суду належні та допустимі докази щодо розміру заборгованості за відсотками, оскільки саме таким чином діють принципи диспозитивності та змагальності сторін у цивільному процесі.

Таким чином, колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем належним чином доведено розмір заборгованості за процентами, адже додані до позовної заяви розрахунки заборгованості не містить усіх складових такої, зокрема не зазначено бази нарахування процентів, періоду нарахування процентів, розмір процентів, застосованого за період прострочення.

Крім цього, суд зазначає, що до позову позивачем додано роздруківку Правил надання грошових коштів у позику, в тому числі, і на умовах фінансового кредиту за умовами "MoneyBOOM Loyal" (а.с. 8-21).

При цьому, матеріали справи не містять в собі підтверджень, що саме додані до позовної заяви Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі, і на умовах фінансового кредиту за умовами "MoneyBOOM Loyal" розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заявку-анкету та акцепт оферти, а також підтверджень того, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, і щодо нарахування відсотків за користування поточною сумою фінансового кредиту з дня отримання, включно та по день фактичного повернення, включно, виходячи із максимальної відсоткової ставки (п.6.1. Правил).

Крім того, роздруківка із сайту позивача не може бути належним доказом у справі, оскільки даний доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони - позикодавця, яка може вносити і вносить відповідні зміни у зазначені Правила.

У зв`язку із наведеним, Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі, і на умовах фінансового кредиту за умовами " MoneyBOOM Loyal ", які наявні у матеріалах справи та не містять підпису відповідача, не можна розцінювати, як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 03 січня 2021 року. За даних обставин, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді обов`язок нарахування відсотків поза межами строку користування кредитом.

Встановивши, що ОСОБА_2 належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання з повернення кредиту (позики) та сплати процентів, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитним договором (договором позики), право вимоги за яким набув позивач, суд першої інстанції дійшов загалом правильного висновку про наявність підстав для задоволення позову. Однак, з огляду на те, що позивачем належним чином не доведено розмір заборгованості за процентами, оскільки доданий до позовної заяви розрахунок заборгованості не містить усіх складових такої, зокрема не зазначено бази нарахування процентів, періоду нарахування процентів, розмір процентів, застосованого за період прострочення, колегія суддів приходить до висновку, що до стягнення підлягає сума виданого тіла кредит в розмірі 10 000 грн.00 коп.

У задоволенні решти позовних вимог, зокрема, про стягнення заборгованості за процентами в сумі 110356 грн. 00 коп., слід відмовити за їх недоведеністю.

Рішення в частині стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 10000 грн. також підлягає до скасування, оскільки суд першої інстанції не звернув увагу на те, що в матеріалах справи відсутні докази надання правової допомоги адвокатом.

Відповідно до ч.1 ,3 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до ч.4 ст.62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються одним з таких документів: 1) довіреністю; 2) ордером, виданим відповідно до Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"; ) дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, виданим відповідно до Закону України "Про безоплатну правничу допомогу".

Разом з тим в матеріалах наявний лише договір з адвокатським об`єднанням та відсутній ордер чи інший документ,який підтверджує повноваження адвоката,який надав правову допомогу позивачу, однак суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, тому підстав для стягнення витрат на правничу допомогу у цій справі немає.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За приписами частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги знайшли своє часткове підтвердження під час апеляційного розгляду, відтак таку слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову про стягнення заборговантс іза процентами за користування кредитом скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні цих позовних вимог. В частині задоволення позову про стягнення заборгованості за основною сумою боргу рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (частина перша статті 141 ЦПК України).

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (частина друга статті 133 ЦПК України).

З урахуванням наслідків розгляду справи апеляційним судом - часткове задоволення позову товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект центр», з відповідача у користь позивача підлягає стягненню 121 грн 12 коп. за розгляд справи судом першої інстанції.

Зважаючи на те, що резолютивна частина рішення викладена судом першої інстанції узагальнено, суд вважає, що за результати апеляційного розгляду таку слід викласти у новій редакції.

Керуючись ст.ст. 374 ч.1 п. 2; 376 ч.1,п.п.3,4; 383; 384; 389-391 ЦПК України,- суд апеляційної інстанції

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 травня 2024 року скасувати в частині стягнення з ОСОБА_2 110356,00 грн. заборгованості за відсотками згідно фінансового кредиту № /7 від 03.01.2021 станом на дату відступлення права вимоги від ТОВ «Інфінтраст», 3028 грн. судових витрат понесених при подачі позову та 10000 витрат на правову допомогу та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Залишити без змін рішення суду першої інстанції в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь Товариства з обмеженою відповідальність «Коллект Центр» 10000 грн. заборгованості за тілом кредиту.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальність «Коллект Центр» () 121,12 коп. витрат по оплаті судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в порядку, визначеному ст. ст. 389-391 ЦПК України.

Повний текст постанови складений 06.02.2025 року.

Головуюча суддя Ю.Р.Мікуш

Судді: Т.І.Приколота

Р.В.Савуляк