Житомирський апеляційний суд
Справа №296/9154/23 Головуючий у 1-й інст. Шкиря В. М.
Категорія 47 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 лютого 2025 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Павицької Т.М., Шевчук А.М.,

розглянувши у письмовому провадженні у місті Житомирі цивільну справу №296/9154/23 за позовом ОСОБА_1 до Держави України в особі: Головного управління Національної поліції в Житомирській області, Головного управління державної казначейської служби України у Житомирській області, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконною бездіяльністю органу досудового розслідування,

за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції в Житомирській області на рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 12 листопада 2024 року, ухвалене під головуванням судді Шкирі В.М. у місті Житомирі,

в с т а н о в и в :

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, в якому просив стягнути на його користь із Головного управління Національної поліції в Житомирській області, Головного управління державної казначейської служби України у Житомирській області13 566,66 гривень відшкодування матеріальної шкоди, яка складається з вартості системного блоку - 10 333,00 грн та 3 233,33 грн ринкової вартості ноутбуку марки «Prestigio», а також моральну шкоду в сумі 5 000,00 грн та судові витрати.

Позов мотивувався тим, що Житомирським РУП ГУП в Житомирській області проводилось досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0002169 від 20 вересня 2021 року за частиною 1 статті 358 КК України.

Зазначав, що на підставі ухвали слідчого судді Богунського районного суду міста Житомира від 10 листопада 2021 року по місцю його проживання 18 листопада 2021 року у квартирі АДРЕСА_1 був проведений обшук, під час якого було вилучено наступне його майно: - системний блок, вартістю 19 510,00 грн та ноутбук марка «Prestigio», вартістю 5000,00 грн.

Ухвалою слідчого судді Богунського районного суду міста Житомира від 16 червня 2023 року було зобов`язано уповноважених осіб РУП ГУНП в Житомирській області повернути йому майно, вилучене 18 листопада 2021 року під час обшуку. Проте, зазначене вище майно йому не повернуто, що спричинило йому матеріальної та моральної шкоди.

Рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 12 листопада 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто за рахунок коштів Державного бюджету України на користь позивача 13 566,66 гривень в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 3 000, 00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, Головне управління Національної поліції в Житомирській області подало апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині задоволених позовних вимог. Судові витрати за подання апеляційної скарги компенсувати за рахунок держави в порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставин, що мають значення для справи, зокрема невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи призвели до порушення норм матеріального та процесуального права.

Зазначають, що позивач не звертався до правоохоронних органів із заявою щодо вчинення кримінального правопорушення за фактом відсутності в камері зберігання речових доказів, речей після їх вилучення співробітниками поліції. За вказаних обставин, відсутнє рішення суду про визнання дій посадових осіб ГУНП в Житомирській області протиправними або неправомірними, внаслідок чого порушено право позивача.

Наголошують на тому, що Територіальним управлінням ДБР, розташованому у місті Хмельницькому розпочато кримінальне провадження, проте відсутнє рішення щодо визначення винних осіб, тобто винуватість їх не встановлена судом на даний час.

Зазначають про те, що оскільки судовим рішенням не встановлено факту незаконних дій працівника правоохоронного органу, то відсутній причино-наслідковий зв`язок між діями ГУНП в межах відповідного кримінального провадження і негативними наслідками у вигляді завдання матеріальної шкоди.

З врахуванням викладеного ГУНП в Житомирській області вважає, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, які б вказували на завдання йому фізичних чи душевних страждань, або інших негативних явищ, внаслідок неповернення відповідачем вилученого майна та не свідчить про факт завдання позивачу моральної шкоди.

Ухвалами Житомирського апеляційного суду від 19 грудня 2024 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та справу призначено до розгляду.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно частини 3 статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України ( частина 1 статті 368 ЦПК України).

Враховуючи наведене, розгляд справи здійснюється без повідомлення учасників справи.

Згідно з частиною 5 статті 268, статті 381 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав відповідачу строк для подачі відзиву.

Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.

Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, колегія суддів апеляційного суду вважає за необхідне розглядати справу у порядку письмового провадження без участі сторін.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Як убачається із матеріалів справи, 10 листопада 2021 року слідчий суддя Богунського районного суду міста Житомира, в межах кримінального провадження №0002169 від 20 вересня 2021 року за частиною 1 статті 358 КК України надав дозвіл на проведення обшуків у квартирі АДРЕСА_1 , де проживав ОСОБА_1 , та в офісному приміщенні АДРЕСА_2 (а.с. 10, 11)

Згідно копій протоколів обшуків від 18 листопада 2021 року у вищевказаній квартирі вилучено: системний блок до комп`ютера, ноутбук марки «LENOVO Idea Pad 530S» та мобільний телефон марки «Sаmsung S 20», а в офісному приміщенні - ноутбук марки «Prestigio» (а.с. 87-88, 89-90).

13 квітня 2023 року постановою дізнавача СД Житомирського РУП ГУНП в Житомирській області кримінальне провадження №0002169 від 20 вересня 2021 року за частиною 1 статті 358 КК України закрито у зв`язку із відсутністю складу кримінального правопорушення (а.с.91-92).

16 червня 2024 року слідчий суддя Богунського районного суду міста Житомира у справі №296/7616/23 зобов`язав уповноважених осіб РУП ГУ НП в Житомирській області повернути ОСОБА_1 вилучене 18 листопада 2021 року у нього під час обшуку майно: мобільний телефон марки «Sаmsung S 20», ноутбук марки «LENOVO Idea Pad 530S»та ноутбук марки «Prestigio» (а.с. 17-18).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що внаслідок неповернення ГУНП в Житомирській області позивачу тимчасово вилученого майна в рамках кримінального провадження, що передбачено кримінально-процесуальним законодавством, останньому спричинено матеріальну шкоду у межах вартості вказаного майна та моральну шкоду.

Колегія суддів погоджується із такими висновками місцевого суду з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Частиною першою статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Згідно статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Відповідно до загальних підстав відшкодування шкоди, передбачених частиною другою статті 1167, статтями 1173, 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади відшкодовується державою незалежно від вини цих органів чи осіб.

За змістом статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Статтею 13 Конвенції регламентовано, що кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У рішенні у справі «Свіргунець проти України» від 30 квітня 2020 року (Заява № 38262/10), Європейський суд з прав людини вказав, що: «…конфіскація майна та відмова держави повернути це майно заявниці чи відшкодувати їй його вартість після припинення застосування цього заходу становило втручання в її майнові права відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції; тривале позбавлення заявниці її майна та нездатність держави-учасниці відшкодувати його вартість було незаконним; цих міркувань достатньо для встановлення Судом порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції. І хоча обставини у даній справі не є повністю релевантними до обставин, встановлених у рішенні Європейського суду з прав людини, їх сутність зводиться до того, що втручанням в майнові права відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції, є відмова держави повернути майно особі чи відшкодувати їй його вартість після припинення застосування заходів, що стали підставою для його утримання».

Частинами 1 та 2 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_1 обґрунтовував його тим, що у зв`язку із протиправною бездіяльністю службових осіб Житомирського РУП ГУП в Житомирській області після вилучення належного йому майна, тривалий час воно не було повернуто на підставі рішення суду. Він був позбавлений можливості користуватись належними йому на праві власності речами, що є для нього суттєвим погіршенням його майнового стану, оскільки до вилучення вказана техніка використовувалась для роботи. Пізніше вказане майно взагалі виявилося відсутнім, що викликало у позивача душевні страждання, розчарування та зневіру у справедливість.

Також він обґрунтовував свої вимоги не окремими фактами бездіяльності Головного управління Національної поліції в Житомирській області у межах кримінального провадження, а неефективністю роботи органів досудового розслідування в цілому, оскільки незалежно від того, до якого із наведених державних органів звертався позивач із заявами про повернення належних йому речей і які мали бути повернуті відповідно до судового рішення слідчого судді від 16 червня 2023 року, речі повернуті йому не були.

Згідно Висновку судового експерта Стецик Ю.М №10411 від 23 серпня 2024 року за результатами проведення судової товарознавчої експертизи встановлено, що ринкова вартість системного блоку з комплектацією станом на липень 2023 року становила 10 333,00 грн, а ринкова вартість ноутбуку марки «Prestigio» 3 233,33 грн (а.с.126-142).

Таким чином, колегія суддів вважає, що позивачем належним чином доведено розмір заподіяної матеріальної шкоди, який підлягає стягненню.

Щодо відшкодування заподіяної ОСОБА_1 моральної шкоди апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Згідно з частиною першою статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (у тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У пунктах 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану.

При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Прецедентною практикою Європейського суду з прав людини і на законодавчому рівні в України, у тому числі частиною другою статті 1166 ЦК України, згідно з якою особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини, закріплено дію презумпції моральної шкоди. Тобто, моральна шкода вважається завданою позивачу, якщо відповідачем не доведено належними доказами відсутність його вини у завданні такої шкоди.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року по справі № 761/24143/19.

Обгрунтовуючи вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач посилався на те, що він тривалий час не мав можливості повернути своє майно, витрачав час і нерви на звернення до відповідача, які залишалися без належного реагування. Вилучене посадовими особами відповідача майно має істотну вартість для позивача, а саме воно використовувалось ним для роботи. Коли він дізнався про його втрату був і перебуває в пригніченому стані, що всі його зусилля виявились марними, тому він вимушений вживати зусиль щодо відновлення своїх порушених відповідачем прав у зв`язку із чим переживав душевні страждання. Від самого моменту закриття кримінального провадження органами досудового розслідування не вчинено жодних процесуальних дій щодо повернення йому майна. Не дивлячись намагання позивачем повернути майно шляхом зверненням із запитами до органів ГУ НП в Житомирській області, поданням скарг, йому майно не повернуте. Більш того, майно було втрачене через необачливі, протиправні дії посадових осіб органу досудового розслідування щодо незабезпечення зберігання майна у відповідності до вимог закону.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 3000 грн, місцевий суд обґрунтовано виходив з глибини моральних та душевних страждань позивача, їх негативних наслідків для нього, а також вимог справедливості та розумності.

Доводів, які б спростовували такий висновок суду першої інстанції, апеляційна скарга не містить.

Згідно норм статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

З урахуванням вище наведеного, колегія суддів вважає, що розглядаючи спір суд першої інстанції повно і всебічно дослідив та оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги правильності висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідно до пункту 2 частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не підлягають касаційному оскарженню. Малозначними, зокрема, є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (пункт 1 частини 6 статті 19 ЦПК України). Дана справа є малозначною в сили вимог закону.

За приписами частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, немає.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Житомирській області залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 12 листопада 2024 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Головуючий Судді