КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 369/9203/24 Головуючий у суді першої інстанції - Янченко А.В.
Номер провадження № 22-ц/824/4493/2025 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Русан А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 вересня 2024 року та за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , поданою представником ОСОБА_4 , на протокольну ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітніх дітей, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про визначення місця проживання малолітніх дітей, у якому просила суд: визначити місце проживання малолітнього сина, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітньої доньки, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із нею, за її місцем проживання або перебування у встановленому законом порядку та стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

23 вересня 2024 року до суду від позивача надійшла заява про забезпечення позову, в якій вона просить суд вжити заходи забезпечення позову, шляхом встановлення графіку, а саме: встановити безперешкодні зустрічі відповідача із донькою, ОСОБА_5 , у її присутності, щопонеділка та щосереди кожного тижня місяця з 18 год. 00 хв. до 19 год. 00 хв. за місцем її проживання: АДРЕСА_1 .

Зазначала, у разі, якщо зустріч відповідача з дитиною, стає об`єктивно неможливою, із-за хвороби дитини, інших форс-мажорних обставин, батьки узгоджують інший день зустрічі.

Заява про забезпечення позову обґрунтована тим, що в провадженні Києво-Святошинського районного суду Київської області перебуває цивільна справа № 369/9203/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання малолітніх дітей.

Предметом позову у цій справі є визначення місця проживання малолітніх дітей.

Позивачка у вказаній заяві вказує, що звернулася до суду виходячи із дотримання найкращих інтересів дітей.

Крім того, позивачка вказує, що вона не чинить перешкод відносно побачень батька з дітьми, навпаки, всіляко сприяє тому, щоб відповідач спілкувався з ними.

Проте, протягом тривалого часу (більше року) відповідач чинить дії, які негативно впливають на дітей, їх уподобання, звичний спосіб життя.

Позивач звертає увагу суду на те, що такий графік забезпечення позову унеможливить самовільному визначенню відповідачем способів побачень з малолітньою донькою у спосіб, який вигідний та зручний йому, та зовсім не враховує особливостей однорічної дитини, її психоемоційного стану, а тому буде травматичним та стресовим для дитини.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 вересня 2024 року у задоволенні заяви позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову - відмовлено.

Протокольною ухвалою від 13 листопада 2024 року судом відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви та повернуто заявнику.

Не погоджуючись із ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 вересня 2024 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 подала апеляційну скаргу, у якій просила суд скасувати ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 вересня 2024 року та постановити нову, якою задовольнити в повному обсязі заяву позивача про забезпечення позову.

Обґрунтовуючи доводи, викладені у апеляційній скарзі апелянт посилалася на обставини, викладені у заяві про забезпечення позову.

Наголошує, що відповідач протягом тривалого часу чинить дії, які негативно впливають на дітей, їх вподобання, звичний спосіб життя, тому вважає, що суд першої інстанції помилково дійшов до висновку про відсутність зв`язку між заходами забезпечення позову, обраним позивачем і предметом позову.

Вказує, при встановленні графіку зустрічей із дитиною, необхідно порівнювати негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням законного інтересу, за захистом якого заявник звертається до суду.

23 грудня 2024 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , у якому просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 вересня 2024 року - без змін.

Заперечуючи проти доводів, викладених у апеляційній скарзі вказує, що апеляційна скарга не містить посилань на норми права, які були порушені чи не вірно застосовані судом першої інстанції.

Разом з тим, вказує, що ОСОБА_1 не зазначено та не доведено, з яких саме підстав має бути обмежено право батька на побачення з дітьми.

Не погоджуючись із протокольною ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 листопада 2024 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_4 подав апеляційну скаргу, у якій просив ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 листопада 2024 року - скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для подальшого розгляду.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що в підготовчому судовому засіданні 13 листопада 2024 року зустрічну позовну заяву було повернуто ОСОБА_3 з причин порушення правил підсудності.

Вважає, що повертаючи зустрічну позовну заяву, в якій останній просив визначити місце проживання дітей разом із ним, суд обмежив його право на доступ до правосуддя.

Звертає увагу суду, оскільки даний позов мав зустрічний характер, то така обставина вказує на наявність спору між сторонами, відтак заява не може розглядатися в порядку окремого провадження.

07 січня 2025 року від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на адресу апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану ОСОБА_4 , у якій просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а протокольну ухвалу Києво-Святошинського районного суду м. Києва від 13 листопада 2024 року - без змін.

Заперечуючи проти доводів, викладених у апеляційній скарзі вказує, що зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 було повернуто через недотримання саме строку на подання зустрічної позовної заяви.

Відтак зазначає, що із матеріалів справи вбачається, 19 липня 2024 року представник відповідача подав клопотання про ознайомлення із матеріалами справи, отже, вже 19 липня 2024 року сторона відповідача була обізнана з наявністю справи, а тому, вважає, що строк подання зустрічної позовної заяви закінчився 08 серпня 2024 року. Разом з тим, вказує, що стороною відповідача не було надано клопотання про поновлення процесуального строку, з огляду на це, у суду є обов`язок повернути зустрічний позов заявнику.

При апеляційному розгляді справи позивач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали, доводи викладені в апеляційній скарзі на ухвалу про забезпечення позову, та просила її задовольнити, а ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове, яким задовольнити заяву про забезпечення позову, щодо апеляційної скарги відповідача на протокольну ухвалу про відмову у прийнятті зустрічної позовної заяви заперечили щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі та просила її залишити без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Відповідач та його представник будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи не з`явились. Подані представником відповідача клопотання про відкладення розгляду справи судом визнанні не поважними.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 , дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 залишити без задоволення, а апеляційна скарга ОСОБА_3 , подана представником ОСОБА_4 підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, суд першої інстанції виходив з відсутності зв`язку між заходом забезпечення позову та обраним позивачем предметом позову.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову відповідає з огляду на наступне.

На підставі частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи подальше вчинення дій, що можуть порушити права та інтереси позивача, поновлення яких є предметом судового розгляду.

Згідно із пунктом 3 частини першої статті 150 ЦПК України позов забезпечується встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин.

При цьому заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (частина третя статті 150 ЦПК України).

Обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі у разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведе до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер.

У постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі № 754/4437/18 (провадження № 61-47464св18) зроблено висновок про те, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Таким чином, важливими умовами для вжиття заходів забезпечення позову є наявність між сторонами дійсного спору та реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду у разі задоволення позову. Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу. Забезпечення позову спрямоване насамперед проти несумлінних дій відповідача, який за час розгляду справи може, зокрема, вчиняти дії на порушення прав, свобод чи законних інтересів позивача, які він має намір захистити (поновити).

Предметом судового розгляду в межах даної справи є немайнові вимоги у сімейних правовідносинах, які виникли між сторонами щодо того, з ким саме будуть проживати малолітні діти.

Звертаючись з заявою про забезпечення позову заявниця посилається, що вона не чинить перешкоди відносно побачень батька з дітьми, навпаки, всіляко сприяє спілкуванню батька.

Проте вважає, оскільки в іншій справі за позовом відповідача ОСОБА_3 до ОСОБА_1 третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та її виховання 29 липня 2024 судом постановлено ухвалу про забезпечення позову, якою заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено частково та зобов`язано ОСОБА_1 забезпечити побачення батька ОСОБА_3 з малолітнім ОСОБА_1 , тому є підстави для задоволення заяви про забезпечення позову і в даній справі щодо встановлення графіку побачення з донькою.

В заяві про забезпечення вказала, що відповідно до висновку Органу опіки та піклування Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації від 11 квітня 2024 року встановлено графік побачень ОСОБА_3 із донькою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

В заяві про забезпечення позову ОСОБА_1 зазначає, що наразі ОСОБА_3 зневажає висновок Органу опіки та піклування Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації щодо зустрічей з донькою в присутності з матір`ю та вважає, що оскільки суд не встановлював то це рекомендація для суду, а не для батьків.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову бути домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Необхідність застосування заходів забезпечення позову випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цих заходів призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Забезпечення позову не порушує принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін. Заходи забезпечення позову мають тимчасовий характер і діють до виконання рішення суду, яким закінчується розгляд справи по суті.

Мета забезпечення позову - це хоча і негайні, проте тимчасові заходи, направлені на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акту, а також перешкоджання спричинення значної шкоди позивачу.

Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 30 червня 2021 року у справі № 523/11320/19 (провадження № 61-6385св21).

При розгляді заяви про забезпечення позову вирішується лише питання про наявність підстав для вжиття заходів забезпечення позову і не вирішуються матеріально-правові вимоги та наперед результат розгляду справи по суті позову.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

У статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Судове рішення про визначення місця проживання дитини і відібрання дитини від батька (матері) без позбавлення батьківських прав спрямовано на передачу дитини від однієї особи (батька/матері) до іншої особи (матері/батька).

Заходи ж забезпечення позову, що полягають у визначенні часу та місця побачення і спілкування дитини з одним із батьків, який на час розгляду справи про визначення місця проживання дитини проживає окремо від неї, спрямовані на усунення перешкод у спілкуванні дитини з цим із її батьків на час вирішення по суті спору щодо місця її проживання.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), практика якого відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України та статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується судами як джерело права, зауважує, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у найкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі за заявою «MAMCHUR v. UKRAINE», № 10383/09, § 100).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі за заявою «HANT v. UKRAINЕ», № 31111/04, § 54).

Також ЄСПЛ наголошував на необхідності та важливості контакту дитини з кожним із батьків під час тривалого судового процесу та відсутності остаточного рішення щодо визначення місця проживання дитини. Так, у рішенні «Крістіан Кетелін Унгуряну проти Румунії» від 4 вересня 2018 року ЄСПЛ вказав, що тривалий судовий процес, пов`язаний, у тому числі зі встановленням графіка відвідування дитини, невиправдано позбавив батька можливості бачитися з сином протягом чотирьох років, що свідчить про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод щодо права на повагу до його приватного і сімейного життя, а тому є допустимим встановлення такого графіка до закінчення розгляду справи по суті.

У даній справі, вирішуючи питання про необхідність застосування заходів забезпечення позову, судом встановлено, що між сторонами справи склалися стосунки, які позбавляють можливості добровільно вирішити питання з яким саме будуть проживати діти на час вирішення спору щодовизначення місця проживання малолітніх дитітей в судовому порядку.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 25 листопада 2020 року у справі № 760/15413/19 (провадження № 61-9164св20), від 17 травня 2021 року в справі № 761/25101/20 (провадження № 61-1092св21), від 15 вересня 2021 року в справі № 752/6099/20 (провадження № 61-13598св20).

Системний аналіз наведених норм права та судової практики дає підстави вважати, що батько, який на час вирішення справи про визначення місця проживання дітей проживає окремо від дітей, також має право на особисте спілкування з ним, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дітьми та брати участь у їх вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дітей і таке спілкування відбувається саме в інтересах дітей.

Враховуючи наведене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні заяви про забезпечення позову у спосіб запропонований позивачем, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову шляхом встановлення для батька графіку зустрічей із донькою.

Також слід зазначити, що апеляційний суд врахував, що цивільний процесуальний закон не зобов`язує суд при розгляді питань про забезпечення позову перевіряти обставини, які мають значення для справи, а лише запобігає ситуації, при якій може бути утруднено чи стане неможливим виконання рішення у разі задоволення позову. Види забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, а таке рішення може бути постановлено тільки відповідно до заявлених позовних вимог.

Тобто, питання обґрунтованості позовних вимог перевіряються судом під час розгляду справи по суті і не мають розглядатися при забезпеченні позову, оскільки дана процесуальна дія є оперативним заходом, що вживається для забезпечення виконання рішення суду у разі його потенційного задоволення.

Водночас слід звернути увагу, що згідно зі статтею157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Відповідно до частин першої і другої статті15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

У відповідності до статті 4 Конвенції про контакт з дітьми, дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків.

З огляду на викладене колегія суддів вважає, що суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову ОСОБА_1 , дійшов правильного висновку про відсутність підстав для забезпечення позову у спосіб обраний позивачем та предметом позову.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують, а тому апеляційна скарга не може бути задоволена.

Ухвала суду першої інстанції про відмову у задоволенні заходів забезпечення позову постановлена з додержанням норм процесуального права і підстави для її скасування відсутні.

Згідно зі статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла до висновку, що при розгляді вказаного клопотання суд першої інстанції дотримався вимог процесуального закону, а тому оскаржувана ухвала як така, що постановлена відповідно до вимог закону підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга ОСОБА_1 , подана представником ОСОБА_2 без задоволення.

Вирішуючи питання щодо наявності процесуальних підстав для оскарження ухвали суду першої інстанції, занесеної до протоколу судового засідання, апеляційний суд виходить із наступного.

Процедурні питання, пов`язані з рухом справи в суді першої інстанції, клопотання та заяви осіб, які беруть участь у справі, питання про відкладення розгляду справи, оголошення перерви, зупинення або закриття провадження у справі, залишення заяви без розгляду, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, вирішуються судом шляхом постановлення ухвал (частина друга статті 258 ЦПК України).

Відповідно до частин четвертої, п`ятої та восьмої статті 259 ЦПК України ухвали суду, які оформлюються окремим документом, постановляются в нарадчій кімнаті, інші ухвали суд може постановити, не виходячи до нарадчої кімнати.

Ухвали суду, постановлені окремим документом, підписуються суддею (суддями) і приєднуються до справи. Ухвали, постановлені судом, не виходячи до нарадчої кімнати, заносяться до протоколу судового засідання.

Усі судові рішення викладаються письмово у паперовій та електронній формах.

Постановлення судом першої інстанції ухвали про відмову у прийнятті до спільного розгляду зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визначення місця проживання дітей та повернення даної позовної заяви не змінює вимоги пункту 28 частини першої статті 353 ЦПК України про те, що такий вид ухвал підлягає апеляційному оскарженню окремо від рішення суду та не може бути перешкодою у реалізації однієї з основних засад судочинства - забезпечення апеляційного оскарження судового рішення.

Положення частин четвертої, п`ятої статті 259 та частини першої статті 353 ЦПК України не ставлять можливість реалізації учасником справи права на апеляційне оскарження певного кола ухвал місцевого суду в залежності від їх поділу на протокольні та такі, що оформлені окремим документом, як і не містять заборони оскарження в апеляційному порядку протокольних ухвал.

Подібний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 05 лютого 2019 у справі № 903/381/18, від 23 вересня 2020 року в справі № 756/12128/15-ц, від 11 листопада 2020 року у справі № 925/1142/18, від 20 травня 2021 року у справі № 904/4013/20, від 29 червня 2022 року в справі № 554/7291/19 (провадження № 61-771св22).

Відтак, ухвали суду першої інстанції, занесені до протоколу судового засідання, підлягають оскарженню в загальному порядку.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається, що у травня 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_3 про визначення місця проживання малолітніх дітей, у якому просила суд: визначити місце проживання малолітнього сина, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та малолітньої доньки, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із нею, за її місцем проживання або перебування у встановленому законом порядку та стягнути з відповідача на її користь судові витрати. (а. с. 3 - 12 т. 1).

Ухвалою Києво - Святошинського районного суду Київської області від 31 травня 2024 року відкрито провадження в справі (а. с. 74 - 76 т. 1).

З матеріалів справи вбачається, що згідно супровідного листа від 31 травня 2024 року Києво - Святошинським районним судом Київської області направлено на адресу відповідача копію ухвали про відкриття провадження та копію позовної заяви з додатками.

Згідно конверту, який міститься в матеріалах цивільної справи він повернувся до суду без вручення з відміткою на конверті «за закінченням терміном зберігання». (а.с. 87 т.1)

Ухвалою Києво - Святошинського районного суду Київської області від 13 вересня 2024 року занесеною до протоколу судового засідання, було відмовлено в прийнятті зустрічну позовну заяву. (а. с. 199 т. 1).

Апеляційний суд не може погодитися з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 193 ЦПК України, відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин, або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

Відповідно до ст. 120 ЦПК України строки, в межах яких вчиняються процесуальні дії, встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені, - встановлюються судом.

Відповідно до ст. 126 ЦПК України право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 191 ЦПК України відзив на позовну заяву відповідач має право надіслати суду у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі.

Відповідно до ч. 3 ст.194 ЦПК України зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 ЦПК України зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову.

За змістом ч. 2 ст. 193 ЦПК України однією з умов прийняття зустрічного позову є доцільність сумісного розгляду основного і зустрічного позовів. Доцільно їх розглядати в одному процесі тоді, коли це дозволить більш повно і об`єктивно дослідити обставини справи, встановити справжні взаємини сторін, виключити винесення взаємо суперечливих або взаємовиключних судових рішень. І, навпаки, недоцільно розглядати ці вимоги сумісно тоді, коли це затягне розгляд справи, а вимоги повністю можуть бути розглянуті окремо.

Взаємний зв`язок первісного і зустрічного позову може виявлятись у тому, що зустрічна вимога виключає вимогу первісну, або обидва випливають з однієї підстави, або взаємний зв`язок виникає з однорідності обставин виникнення взаємних матеріально-правових вимог між позивачем і відповідачем. Первісний і зустрічний позов можуть бути взаємозв`язаними і тоді, коли підстава зустрічного позову паралізує підставу первісного позову, а тому задоволення вимог відповідача виключає задоволення вимог позивача.

Як вже зазначалось предметом первісного позову та зустрічного позову в межах даної справи є немайнові вимоги у сімейних правовідносинах, які виникли між сторонами щодо того, з ким саме будуть проживати малолітні діти.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ЦПК України відповідач має пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву.

З матеріалів справи вбачається, що провадження у справі відкрито ухвалою суду від 31 травня 2024 року та відповідачу надавався строк для подачі відзиву протягом 15-ти днів з дня отримання копії вказаної ухвали. Разом із тим із матеріалів справи вбачається, що копія ухвали про відкриття провадження разом з позовною заявою повернулась на адресу суду без вручення. Відтак підстав вважати, що заявником порушено строк подачі зустрічного позову немає.

Крім того із матеріалів справи вбачається, що судом 19 вересня 2024 року було вручено представнику позивача ОСОБА_1 , адвокату Гнатюк Т.В. зустрічну позовну заяву із додатками (а.с. 100 т.1) чим суд здійснив дій по його прийняттю.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала постановлена із порушенням норм процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 379, 381, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 вересня 2024 року про відмову у задоволенні заяви про забезпечення позову, залишити без змін.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану представником ОСОБА_4 , задовольнити.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 листопада 2024 року про відмову у прийнятті зустрічної позовної заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської РДА в м. Києві про визначення місця проживання дитини, скасувати, а матеріали вказаної справи повернути до суду першої для продовження розгляду.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 07 лютого 2025 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв