Провадження № 22-ц/802/232/25 Доповідач: Матвійчук Л. В.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Матвійчук Л. В.,

суддів - Федонюк С. Ю., Осіпука В. В.,

з участю секретаря судового засідання Губарик К. А.,

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника відповідача (в режимі відеоконференції) ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 грудня 2024 року

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2023 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 04 січня 2021 року уклала з ОСОБА_4 договір позики, згідно умов якого вона надала, а відповідач отримав у позику грошові кошти у розмірі 15 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 04 січня 2022 року, зі сплатою 2,4% в місяць за користування позикою. Укладення договору позики підтверджується письмовою розпискою відповідача про отримання грошових коштів у борг.

Позивач зазначала, що відповідач ОСОБА_4 взяті на себе зобов`язання за договором не виконав, позику у строк, встановлений договором, не повернув. Вона зверталася до відповідача з вимогою повернути отримані ним у борг грошові кошти з метою досудового врегулювання спору, однак, на її звернення останній не відреагував.

Ураховуючи наведене, ОСОБА_3 просила суд стягнути з ОСОБА_4 на свою користь заборгованість за договором позики від 04 січня 2021 року у розмірі 20 443 доларів США, з яких: 15 000 доларів США - сума основного боргу, 5 443 доларів США проценти за користування позикою, а також понесені по справі судові витрати по сплаті судового збору.

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 грудня 2024 року позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 04 січня 2021 року у розмірі 15 000 доларів США.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В апеляційній скарзі представник відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 , посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов ОСОБА_3 задовольнити частково, стягнути на з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 04 січня 2021 року у розмірі 7 289,44 доларів США, а також понесені в суді апеляційної інстанції судові витрати по сплаті судового збору.

На переконання скаржника, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача суми основного боргу за договором позики у розмірі 15 000 доларів США. Суд залишив поза увагою те, що ОСОБА_4 частково погашав безпосередньо ОСОБА_3 та через третіх осіб наявну у нього заборгованість за договором позики від 04 січня 2021 року у період з травня 2021 року по липень 2023 року, у зв`язку з чим сума основного боргу за вказаним договором становить 7 289,44 доларів США.

Відзивів на апеляційну скаргу позивач та її представник не подавали.

Згідно із частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Рішення суду першої інстанцій апеляційним судом у цій справі переглядається лише в частині задоволення позову про стягнення з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_3 суми основного боргу за договором позики у розмірі 15 000 доларів США, оскільки в іншій частині судове рішення не оскаржується.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції належить змінити в частині розміру заборгованості за договором позики та судового збору, виходячи з таких мотивів.

Судом першої інстанції встановлено, що 04 січня 2021 року між позивачем ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_4 був укладений договір позики, згідно з умовами якого позичальник отримав у позику від позикодавця грошові кошти у розмірі 15 000 доларів США, які зобов`язався повернути до 04 січня 2024 року, зі сплатою 2,4% в місяць за користування позикою.

Факт передачі позивачем у борг відповідачу та отримання ним визначеної договором позики суми грошових коштів підтверджується письмовою розпискою останнього від 04 січня 2021 року та сторонами по справі не заперечується (а.с.7).

Однак, відповідач ОСОБА_4 у визначений у письмовій розписці від 04 січня 2021 року строк, а саме до 04 січня 2022 року, грошові кошти у розмірі 15 000 доларів США позивачу не повернув, на звернення позивача щодо погашення заборгованості за вказаним договором позики не реагував.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ст. 15 ЦК України).

Згідно з частинами 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків ст. 11 ЦК України визначає договори та інші правочини.

Підставою позову у цій справі є невиконання відповідачем зобов`язання щодо повернення позивачу грошових коштів.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з статтями 509, 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг.

Таким чином, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. З метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця.

Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки.

Наведений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц та від 06 квітня 2020 року у справі № 464/5314/17.

Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю на виконання умов цього договору грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором, укладення якого може підтверджуватися розпискою позичальника або іншим документом.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_4 основної суми боргу в 15 000 доларів США за договором позики від 04 січня 2021 року, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів позивачу у визначений договором строк не виконав. При цьому відповідач не надав суду доказів, які б свідчили про повернення позивачу позики чи її частини.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з відповідача заборгованості за основною сумою боргу внаслідок невиконання взятих перед позивачем зобов`язань за договором позики щодо повернення позичених у борг грошових коштів. Однак, не може погодитися із визначеним судом розміром такої заборгованості.

Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно зі статтями 76, 77, 79 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

У справі, яка переглядається апеляційним судом в оскаржуваній частині судового рішення, відповідачем ОСОБА_4 на підтвердження заперечень щодо заявленої позивачем суми заборгованості було надано скріншоти з мобільного додатку-месенджера «Вайбер», в яких відображена переписка між сторонами по справі щодо заборгованості за договором позики. Згідно з повідомленням від 24 червня 2022 року позивач ОСОБА_3 визнавала, що у відповідача існує борг за згаданим договором позики станом на 01 липня 2022 року за тілом позики у розмірі 10 000 доларів США. Відповідач стверджував, що зазначена переписка з позивачем стосується саме укладеного 04 січня 2021 року договору позики. При цьому відповідач не заперечував щодо наявності у нього станом на 01 липня 2022 року заборгованості у вказаному розмірі. Крім того, апеляційним судом встановлено, що матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували погашення відповідачем заборгованості за договором позики після 01 липня 2022 року, зокрема 05 липня 2023 року на суму 285 євро, 21 липня 2023 року на суму 300 євро. Також апеляційний суд не враховує до суми погашення заборгованості кошти, які відповідач повертав матері позивача.

Водночас представник позивача у суді апеляційної інстанції у своїх поясненнях не заперечував, що зазначений у скріншоті номер мобільного телефону дійсно належить позивачу ОСОБА_3 , а тому суд апеляційної інстанції відхиляє доводи апеляційної скарги, що переписка між сторонами в мобільному додатку-месенджері «Вайбер» є неналежним доказом на підтвердження погашення заборгованості за договором позики.

Разом з тим твердження представника позивача, що зазначена переписка між сторонами по справі стосується інших укладених між ними усних договорів позики жодними належними та допустимими доказами не підтверджені.

Ураховуючи встановлені апеляційним судом у цій справі обставини, які підтверджуються вищенаведеними доказами, визначений судом першої інстанції розмір заборгованості за договором позики, яка підлягає стягненню з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 , належить змінити та стягнути заборгованість за договором позики у розмірі 10 000 доларів США, що складається з заборгованості за основною сумою боргу станом на 01 липня 2022 року, яку визначила позивач та не заперечував відповідач.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зважаючи на вищенаведене, рішення суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. 376 ЦПК України, належить в частині визначення розміру заборгованості змінити та стягнути з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 04 січня 2021 року у розмірі 10 000 доларів США

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з частинами 1, 13 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційним судом у цій справі оскаржуване рішення суду змінюється, тому відповідно до наведених положень ЦПК України суд змінює розподіл судових витрат.

З відповідача ОСОБА_4 на користь позивача ОСОБА_3 підлягають стягненню понесені останньою пропорційно розміру задоволених позовних вимог судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у розмірі 3 698 грн 61 коп., а з позивача ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у розмірі 4 044 грн 11 коп.

Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

Враховуючи наведене та положення ч. 10 ст. 141 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне зобов`язати позивача ОСОБА_3 , на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю судових витрат відповідачу ОСОБА_4 у розмірі 345 грн 50 коп. (4 044 грн 11 коп. - 3 698 грн 61 коп.).

Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_4 - ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 03 грудня 2024 року у цій справі в частині розміру заборгованості за договором позики та судового збору змінити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики від 04 січня 2021 року у розмірі 10 000 (десять тисяч) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судовий збір у розмірі 345 (триста сорок п`ять) гривень 50 (п`ятдесят) копійок.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя

Судді: