Справа № 127/4505/24
Провадження № 22-ц/801/421/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондаренко О. І.
Доповідач:Сопрун В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2025 рокуСправа № 127/4505/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:

головуючого Сопруна В.В.,

суддів Матківської М.В., Стадника І.М.

за участю секретаря судового засідання Пантелеймонової А.І.,

за участю сторін: представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Пунько І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу №127/4505/24 запозовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третьої особи Служби у справах дітей Вінницької міської ради про встановлення місця проживання дитини з батьком,

за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Пунько Ірини Валеріївни на заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 03 грудня 2024 року, яке ухвалила суддя Бондаренко О.І. в Вінницькому районному суді Вінницької області, повний текст судового рішення складено 03 грудня 2024 року,

в с т а н о в и в :

В лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи Служби у справах дітей Вінницької міської ради про встановлення місця проживання дитини з батьком, мотивуючи позовні вимоги тим, що 27 липня 2014 року між сторонами було укладено шлюб, який рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 серпня 2023 року (справа № 127/12936/23) був розірваний.

У шлюбі народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Враховуючи робочу зайнятість відповідача ОСОБА_2 , остання, починаючи з 2019 року тривалий час перебуває за межами території України, що відповідно впливає на виконання нею своїх материнських обов`язків, адже остання не мала змоги піклуватись про сина, відповідно на час відсутності відповідача син проживав разом з позивачем. Відрядження відповідача мають систематичний та досить тривалий характер, син весь час проживає разом з батьком, який повністю ним опікується, займається його навчанням та розвитком.

Зазначені факти можна розцінювати, як ухилення від виховання матір`ю, свідомого нехтування нею своїх обов`язків, що підтверджується відсутністю серйозного ставлення до своїх батьківських обов`язків, тому просив визначити місце проживання сина разом з батьком.

Заочним рішенням Вінницького районного суду Вінницької області від 03 грудня 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із вказаним заочним рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 адвокат Пунько І.В. подала апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним, висновки суду є необґрунтованими, судом першої інстанції було порушено норми матеріального права. Просила заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 03 грудня 2024 рокускасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на ті ж обставини, що і у позовній заяві. Зокрема зазначила, що оскаржуваним заочним рішенням суду не захищено права та інтереси малолітньої дитини.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, заслухавши осіб, які з`явились в судове засідання, дослідивши матеріали справи, прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення за таких підстав.

Згідно ч.1-3, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам судове рішення відповідає, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено, що 27 липня 2014 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було укладено шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Вінницького міського управління юстиції у Вінницької області за актовим записом № 1752.

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 02 серпня 2023 року (справа № 127/12936/23) шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - розірваний.

У шлюбі в сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .

Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи № 829 від 14 серпня 2020 року, вбачається, що ОСОБА_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно договору переуступки права вимоги до Договору про сплату пайових внесків у ЖБК «Новобод-3» № 4.10.1.011 від 24 лютого 2016 року, укладеного 06 жовтня 2023 року, позивач набув право вимоги на отримання у власність квартири АДРЕСА_2 . Загальна площа даної квартири, яку має отримати у власність ОСОБА_1 становить 51,31 кв.м.

Фактично ОСОБА_1 з сином проживають за адресою АДРЕСА_3 , що підтверджується відповідним договором позички від 01 вересня 2023 року.

ОСОБА_1 повністю сином опікується, займається його навчанням та розвитком, що підтверджується відповідною довідкою, згідно якої саме позивач займається навчанням, вихованням та відвідуванням батьківських зборів.

Факт перетину державного кордону України протягом 2022-2024 років ОСОБА_2 , громадянка України, ІНФОРМАЦІЯ_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 , паспорт для виїзду за кордон № НОМЕР_3 , підтверджено Державною прикордонною службою України листом від 24 травня 2024 року.

З довідки від 06 жовтня 2023 року вбачається, що ОСОБА_1 сплатив пайовий внесок на будівництво квартири за адресою: АДРЕСА_4 .

Вінницькою міською радою надано висновок від 12 вересня 2024 року №01/00/011/160573 про недоцільність визначення місяця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_1 .

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Частинами 6, 8 ст. 7 СК України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Згідно із ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті (ч. 1 ст. 157 СК України).

Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

За ч. ч. 1, 2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Європейський суд з прав людини у справі «М. С. проти України» (рішення від 11 липня 2017 року, заява N 2091/13) вказав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

У постанові від 14 лютого 2020 року у справі № 574/886/18 Верховний Суд зазначив, що під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Частинами четвертою та п`ятою статті 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20 (провадження № 61-3587св22), зазначено, що рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. Норми міжнародного права та національне законодавство не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

З матеріалів справи вбачається, що на час звернення ОСОБА_1 до суду з позовом про визначення місця проживання дитини, яка фактично проживала і проживає разом з ним, між батьками дитини відсутній спір щодо його місця проживання, оскільки мати дитини не вимагає від батька дитини змінити його місце проживання, не порушує в судовому порядку питання щодо відібрання дитини у позивача, не зверталася до суду з позовом про визначення місця проживання дитини разом з нею, а тому вимоги про визначення місця проживання дитини заявлені позивачем передчасно, дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Крім того, апеляційний суд враховує наданий Вінницькою міською радою висновок від 12 вересня 2024 року №01/00/011/160573 про недоцільність визначення місяця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 з батьком ОСОБА_1 .

Зокрема, на засіданні комісії мати дитини ОСОБА_2 пояснила, що до суду чи до органу опіки та піклування з питання визначення місця проживання дитини ОСОБА_5 не зверталась, повідомила, що у зв`язку із особливостями трудової діяльності вона часто змінює місце проживання, зазначила, що всі питання, які стосуються сина вони з ОСОБА_1 вирішують спільно.

03 вересня 2024 року на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті ВМР з`ясовано, що спір між батьком ОСОБА_1 та матір`ю ОСОБА_2 щодо визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , відсутній.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів вчинення відповідачкою будь-яких дій, спрямованих вчинення перешкод у проживанні дитини з батьком. Доводи апеляційної скарги також не містять посилань на такі докази.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що між сторонами склались правовідносини щодо визначення місця проживання дитини, які ґрунтуються на їх спільній згоді, а тому, права позивача щодо визначення місця проживання його дитини не є порушеними, невизнаними або оспорюваними.

Таким чином, доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав вважати, що судом допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення спору, а тому підстави для його скасування відсутні.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 374 ЦПК України, апеляційний суд за результатами розгляду апеляційної скарги має право, зокрема, залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд,

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Пунько Ірини Валеріївни залишити без задоволення.

Заочне рішення Вінницького районного суду Вінницької області від 03 грудня 2024 рокузалишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів до Верховного Суду з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 05 лютого 2025 року.

Головуючий Сопрун В.В.

Судді Матківська М.В.

Стадник І.М.