РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2025 року

м. Рівне

Справа № 569/9686/24

Провадження № 22-ц/4815/143/25

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Хилевича С. В., Шимківа С. С.

учасники справи:

апелянт - ОСОБА_1 ,

позивач - ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 жовтня 2024 року у складі судді Ковальова І. М., ухвалене у м. Рівне об 11 годині 13 хвилин, відомості про дату складення повного тексту рішення відсутні,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 червня 2005 року, від якого мають неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Рішенням Рівненського міського суду від 12 грудня 2014 року шлюб між сторонами розірвано, неповнолітній син залишений на проживанні з матір`ю. Між сторонами відсутня домовленість (договір) щодо сплати аліментів на утримання дитини. Просила суд стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 в розмірі частки заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення сином повноліття з проведенням індексації відповідно до закону.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 17 жовтня 2024 року вказаний позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частки всіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду - 23 травня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_5 судовий збір в розмірі 1211,20 грн. та зараховано до спеціального фонду Державного бюджету України.

Рішення суду першої інстанції вмотивоване передбаченим законом обов`язком батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття, та обґрунтовано тим, що відповідач є фізично здоровою особою працездатного віку та спроможний і зобов`язаний утримувати свою неповнолітню дитину незалежно від працевлаштування, наявності постійного заробітку чи доходу, а також перебування у шлюбі з матір`ю цієї дитини. Судом враховано також принципи рівності обов`язків батьків по утриманню дитини, добросовісності та розумності.

Вважаючи рішення суду незаконним, необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, ОСОБА_3 та ОСОБА_1 оскаржили його в апеляційному порядку.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_3 пояснює, що місцевим судом не було враховано тієї обставини, що стягнення аліментів оскаржуваним рішенням стосується не лише його сина ОСОБА_6 , а й двох дітей від іншого шлюбу: ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

Додає, що коли у відповідача є декілька дітей від різних шлюбів та суд прийняв рішення про стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 в розмірі 1/4 частки всіх видів його заробітку (доходу), то інші двоє дітей будуть мати дискримінаційні умови в порівнянні із своїм братом, витрати відповідача на їх утримання об`єктивно будуть обмежені, що є очевидним та безспірним порушенням прав цих дітей. Непокоїться, що така ситуація в майбутньому однозначно і безспірно негативно вплине на їхні відносини, а також спричинить позов про стягнення аліментів від матері цих двох дітей. Наголошує, що він не ухиляється від свого обов`язку по утриманню сина ОСОБА_4 і за домовленістю з позивачкою щомісячно сплачує кошти на його утримання. Так, в 2023 році сплатив 67 500 грн, або по 5625 грн в місяць; за шість місяців 2024 року відповідач сплатив 38 000 грн, в січні - 6 000 грн, в лютому - 6 500 грн, в березні - 7 500 грн, в квітні - 5 500 грн, в травні - 6 000 грн, в червні - 6 500 грн і далі продовжує сплачувати. Додає, що 15.08.2020 року придбав у страхового посередника ТОВ «Старлайф» для ОСОБА_6 поліси страхування життя і здоров`я (№ 100743639 на суму 9792 грн та № 100743640 на суму 2692 грн, загалом - 12484 грн), терміном на 17 років і оплачує їх (вказані поліси гарантують те, що при досягненні ОСОБА_9 25 років він матиме дохід в розмірі понад 1 500 000 грн.). Наголошує, що ці обставини беззаперечно вказують на те, що він як батько добровільно взяв на себе піклування та відповідальність за життя і здоров`я ОСОБА_4 до 25 років, а не лише до досягнення тим повноліття, що, в свою чергу, вказує на безпідставність стягнення з нього аліментів оскаржуваним рішенням. Вказує на процесуальні порушення. Допущені місцевим судом, а саме: вважає, що суддя Ковальов І.М. був зобов`язаний заявити самовідвід, оскільки представник позивача адвокат Рибачик О.А. працювала секретарем судових засідань у Рівненському міському суді саме у цього судді; суд залишив поза увагою, що позовна заява підписана не позивачкою, а її адвокатом; суд не встановив до початку розгляду справи наявності домовленості між батьками щодо утримання дитини; взагалі не дав оцінки аргументам відповідача, порушивши принцип рівності учасників процесу. Зазначає, що фактично на його утриманні перебуває троє неповнолітніх дітей: окрім сина ОСОБА_4 , в другому шлюбі в нього народилися син ОСОБА_11 та дочка ОСОБА_12 , а сам він має проблеми зі здоров`ям, які вимагають витрат на лікування, обстеження та реабілітацію. Вважає, що рішення суду про стягнення з нього аліментів на сина ОСОБА_4 за своєю суттю буде подвійним стягненням, адже він вже надає йому утримання та продовжуватиме надавати згідно домовленості з позивачкою. З наведених міркувань просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції порушує законні права та інтереси інших малолітніх дітей відповідача - ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , матір`ю яких вона є, і наявність яких місцевим судом була цілком проігнорована попри надані докази. Додає, що судом визначено розмір аліментів на утримання ОСОБА_4 без врахування інших двох дітей платника аліментів, тоді як законом визначено, що стягнення аліментів на одного з дітей не повинно погіршувати матеріальний стан інших дітей. Наголошує, що жодна законодавча норма не закріплює можливості визначати різні права для різних дітей, адже всі діти однакові і рівні у своїх правах. Сплата аліментів у розмірі, визначеному судом в тому числі і за період коли батько добровільно, на достатньому рівні фінансував витрати на утримання сина (що підтверджено доказами) призведе до обмеження витрат на утримання інших дітей відповідача, що є очевидним порушенням прав інших дітей, щодо яких відповідач також має обов`язок по утриманню та забезпеченню гармонійного та всебічного розвитку. Додає, що рішення суду про сплату аліментів у розмірі, який може дискримінувати інших дітей, призведе до порушення прав дітей, зокрема, передбаченого ст.259 СК України права на спілкування з братами і сестрами, оскільки несправедливий розподіл коштів на їх утримання може призвести до неприязні між ними. З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник ОСОБА_2 - адвокат Рибачик Олена Анатоліївна вважає рішення суду першої інстанції законним, обґрунтованим, просить залишити його без зміни, а апеляційну скаргу - без задоволення, а також стягнути витрати на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 3 000,00 грн..

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 не підлягає задоволенню, а апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 підлягає закриттю з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що сторони у справі ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 червня 2005 року, від якого мають спільного неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим 01 листопада 2011 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Рівненського міського управління юстиції, актовий запис №2783.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 12 грудня 2014 року по цивільній справі №569/14146/14-ц шлюб, зареєстрований 10 червня 2005 року відділом РАЦС Рівненського міського управління юстиції за актовим записом №630 між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано. Неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишено на проживанні з матір`ю.

Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. ст. 150, 180 Сімейного кодексу України передбачають, що батьки повинні проявляти турботу про дітей, утримувати їх до досягнення повноліття.

Згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно з частиною 2 статті 3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (частина 2 статті 6 Конвенції про права дитини).

Частиною 1 та 2 статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Частиною 2 статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Згідно із ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

У відповідності до ч.1 ст. 182 СК України, при призначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружину, батьків, дочки, сина, наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів та інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч.2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», встановлено прожитковий мінімум дітей віком до 6 років - 2563 гривні, дітей віком від 6 до 18 років - 3196 гривень.

Отже, гарантований державою мінімум для утримання дитини віком до 6 років, зважаючи на принцип рівності батьків по утриманню дітей, становить 2563 грн. на місяць.

Законодавцем гарантовано необхідний мінімальний розмір, однак ця сума не є рекомендованою. Мінімальний рекомендований розмір аліментів дорівнює 100% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Згідно із статті 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло.

Розмір аліментів з урахуванням статті 48 Конституції України має забезпечувати такий достаток, який би забезпечив покриття поточних основоположних життєвих потреб.

Крім того, стаття 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначає, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

В Декларації прав людини проголошено, що дитині законом та іншими заходами повинен бути забезпечений соціальний захист та надані можливості та умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та в соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом, що дитина повинна рости під піклуванням та відповідальністю своїх батьків та у будь-якому разі в атмосфері матеріальної забезпеченості, що суспільство та органи публічної влади повинні здійснювати особливе піклування про дитину, яка не має достатніх коштів для існування, що дитина за будь-яких обставин повинна бути серед тих, хто першим отримує захист та допомогу.

Апеляційний суд враховує, що виховування дитини одним із батьків, коли інший проживає окремо, створює додаткове навантаження по догляду та вихованню дитини, а особливо на перших роках її життя, у зв`язку із чим певним чином з`являється дисбаланс між зусиллями, які мають прикладати обоє батьків для розвитку дитини таким чином, що тягар здебільшого лягає лише на одного, в даному випадку - на позивачку.

Викладені в апеляційній скарзі відповідача посилання на те, що він надає щомісячне матеріальне забезпечення своєму сину ОСОБА_4 за домовленістю з позивачкою, а також застрахував життя і здоров`я сина, як на підставу відмови у позові апеляційним судом відхиляються як такі, що не можуть слугувати для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції. Чинним сімейним законодавством, зокрема ч. 1, 2 ст. 181 СК України, передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Існування між сторонами домовленості не позбавляє позивачку, з якою проживає дитина, заявити позов до суду до батька дитини про стягнення аліментів в примусовому порядку. Окрім того, апелянтом не надано жодних доказів укладення договору між ним і позивачкою про участь у витратах на дитину, який би був оформлений у встановленому законом порядку або обставин визнання недійсним такого договору.

Покликання відповідача на те, що стягнення з нього аліментів на утримання сина ОСОБА_4 у судовому порядку може негативно позначитися на взаємовідносинах між ним та його братом і сестрою ОСОБА_13 , апеляційним судом оцінюються критично з тих підстав, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи відповідача про те, що оскаржуваним рішенням порушуються права його двох неповнолітніх дітей на належне утримання, про те, що судом не взято до уваги їх існування при визначенні розміру аліментів апеляційним судом відхиляються як такі, що суперечать положенням сімейного законодавства. Так, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно ч.5 ст.183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Виходячи з наведених обставин, апеляційний суд приходить до переконання, що стягнення аліментів в розмірі 1/4 частини заробітку відповідача на неповнолітнього сина сторін ОСОБА_4 відповідає чинним нормам Сімейного кодексу України та не порушує прав позивачки як отримувача і прав відповідача як платника аліментів.

Оцінивши обставини справи у взаємозв`язку із нормами закону, що регулює дані правовідносини, апеляційний суд приходить до переконання, що визначений місцевим судом розмір аліментів, які підлягають до стягнення з відповідача на користь позивачки на неповнолітню дитину є достатнім та справедливим, не порушує прав ні отримувача, ні платника аліментів, а також забезпечуватиме належний рівень життя, розвитку їхньої спільної дитини.

Покликання ОСОБА_3 на те, що розгляд справи відбувся неналежним складом суду і суддя Ковальов І.М. був зобов`язаний заявити собі самовідвід апеляційним судом відхиляються з наступних міркувань.

Підстави для відводу (самовідводу) судді визначені частиною першою статті 36 ЦПК України, якою встановлено, що суддя не може розглядати справу і підлягає відводу (самовідводу), якщо: 1) він є членом сім`ї або близьким родичем (чоловік, дружина, батько, мати, вітчим, мачуха, син, дочка, пасинок, падчерка, брат, сестра, дід, баба, внук, внучка, усиновлювач чи усиновлений, опікун чи піклувальник, член сім`ї або близький родич цих осіб) сторони або інших учасників судового процесу, або осіб, які надавали стороні або іншим учасникам справи правничу допомогу у цій справі, або іншого судді, який входить до складу суду, що розглядає чи розглядав справу; 2) він брав участь у справі як свідок, експерт, спеціаліст, перекладач, представник, адвокат, секретар судового засідання або надавав стороні чи іншим учасникам справи правничу допомогу в цій чи іншій справі; 3) він прямо чи побічно заінтересований у результаті розгляду справи; 4) було порушено порядок визначення судді для розгляду справи; 5) є інші обставини, що викликають сумнів в неупередженості або об`єктивності судді.

Згідно з підпунктами 1, 2 частини сьомої статті 56 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя зобов`язаний справедливо, безсторонньо та своєчасно розглядати і вирішувати судові справи відповідно до закону з дотриманням засад і правил судочинства; дотримуватися правил суддівської етики, у тому числі виявляти та підтримувати високі стандарти поведінки у будь-якій діяльності з метою укріплення суспільної довіри до суду, забезпечення впевненості суспільства в чесності та непідкупності суддів.

Приймаючи присягу, суддя бере на себе зобов`язання, зокрема, безсторонньо, неупереджено та незалежно здійснювати правосуддя.

У рішенні у справі «Білуха проти України» від 9 листопада 2006 року Європейський суд з прав людини зазначив, що стосовно суб`єктивного критерію особиста безсторонність суду презюмується, поки не надано доказів протилежного (пункт 50).

Суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи в тому випадку, якщо для нього не є можливим винесення об`єктивного рішення у справі, або в тому випадку, коли у стороннього спостерігача могли б виникнути сумніви в неупередженості судді. Саме така позиція відображена у пункті 2.5 Бангалорських принципів поведінки суддів, схвалених резолюцією Економічної та Соціальної Ради ООН від 27 липня 2006 року № 2006/23, та статті 15 Кодексу суддівської етики, затвердженого ХІ черговим з`їздом суддів України 22 лютого 2013 року.

Статтею 15 Кодексу суддівської етики передбачено, що неупереджений розгляд справ є основним обов`язком судді. Суддя має право заявити самовідвід у випадках, передбачених процесуальним законодавством, у разі наявності упередженості щодо одного з учасників процесу, а також у випадку, якщо судді з його власних джерел стали відомі докази чи факти, які можуть вплинути на результат розгляду справи. Суддя не повинен зловживати правом на самовідвід. Суддя заявляє самовідвід від участі в розгляді справи у разі неможливості ухвалення ним об`єктивного рішення у справі.

Наведені апелянтом обставини, які, на його думку, свідчать про необ`єктивність суду при ухваленні оскаржуваного рішення, не спростовують вказаних норм закону, а тому такі посилання відхиляються.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом

на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Вирішуючи апеляційну скаргу особи, яка не була залучена до участі в справі - ОСОБА_1 , апеляційний суд доходить наступних висновків.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_3 , від якого вони мають двох дітей - сина ОСОБА_14 та дочку ОСОБА_12 , які не досягли повноліття.

У пункті 8 частини другої статті 129 Конституції України визначено, що однією з основних засад судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи.

Європейський суд з прав людини вказує, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (Volovik v. Ukraine, № 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Відповідно до статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Аналіз частини першої статті 352 ЦПК України дозволяє зробити висновок, що ця норма визначає коло осіб, які наділені процесуальним правом на апеляційне оскарження судового рішення і які поділяються на дві групи: учасники справи, а також особи, які участі у справі не брали, але судове рішення стосується їх прав, інтересів та (або) обов`язків.

На відміну від оскарження судового рішення учасником справи, не залучена до участі у справі особа повинна довести наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або наступні обставини: судове рішення безпосередньо стосується її прав, інтересів та обов`язків, тобто судом вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або у рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.

Рішення є таким, що прийняте про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо у мотивувальній частині рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав про права та обов`язки таких осіб. У такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їхні процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між заявником і сторонами спору не може братися до уваги.

Тобто, особи, які не брали участь у справі, мають право оскаржити в апеляційному порядку лише ті судові рішення, які безпосередньо встановлюють, змінюють або припиняють їх права та/або обов`язки, або породжують для особи правові наслідки.

Верховний Суд неодноразово у своїх рішеннях вказував, що вирішення питання про те, чи стосується прав та інтересів особи, яка не була залучена до участі справі, рішення суду першої інстанції є першочерговим завданням для апеляційного суду та виключно у разі встановлення, що рішення суду першої інстанції порушує права та інтереси особи, яка подала апеляційну скаргу, апеляційний суд наділений повноваженнями здійснювати перегляд по суті рішення суду першої інстанції у апеляційному порядку. Натомість у разі, якщо апеляційний суд встановить, що рішення суду першої інстанції не порушує прав та інтересів особи, яка звернулася із апеляційною скаргою, апеляційне провадження підлягає закриттю, а рішення суду першої інстанції не має переглядатися по суті.

Згідно з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 20 серпня 2019 року по справі №910/13209/18 підставою участі у справі такої третьої особи є її заінтересованість у результатах вирішення спору, а саме - ймовірність виникнення в неї у майбутньому права на позов або можливості пред`явлення до неї позовних вимог зі сторони позивача чи відповідача. Водночас предмет спору повинен перебувати поза межами цих правовідносин, в іншому разі така особа може мати самостійні вимоги на предмет спору. Для таких третіх осіб у принципі неможливий спір про право з протилежною стороною у відповідному судовому процесі. Якщо зазначений спір допускається, то ця особа обов`язково повинна мати процесуальний статус (становище) співвідповідача у справі, а не третьої особи.

За таких обставин під час апеляційного розгляду цієї справи встановлено, що оскарженим рішенням суду першої інстанції не вирішувалося питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки ОСОБА_1 , а тому відповідно до п.3 ч.1 ст.362 ЦПК України апеляційне провадження за її апеляційною скаргою на рішення суду першої інстанції підлягає закриттю.

Відповідно до вимог ч.3 ч.1 ст. 362 ЦПК України, суд апеляційної інстанції закриває апеляційне провадження у разі, якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, встановлено, що судовим рішенням питання про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося.

Закриваючи апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 17 жовтня 2024 року, апеляційний суд також бере до уваги викладений у постанові Верховного Суду від 24 грудня 2024 року у справі № 404/7235/22 висновок про те, що зміст статті 352 ЦПК України свідчить про те, що право апеляційного оскарження рішення суду першої інстанції особи, яка не брала участі у справі, ґрунтується не на гіпотетичній зацікавленості, а на правовій зацікавленості, яка обумовлюються змістом норм матеріального права.

Лише встановивши, що оскаржуване рішення безпосередньо встановлює, змінює або припиняє права та/або обов`язки особи, яка не брала участь у розгляді справи, або породжує для цієї особи правові наслідки, апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції за апеляційної скарги такої особи.

Положення чинного законодавства не визначають як підставу для зменшення розміру аліментів на утримання дітей факт постановлення судом рішення про стягнення з платника аліментів на користь інших осіб, перебування яких на утриманні платника враховано судом при вирішенні спору про стягнення аліментів на дітей.

Таким чином у отримувача аліментів відсутня необхідність оскаржувати в апеляційному порядку наступні рішення про стягнення аліментів на користь інших утриманців платника, яких останній був зобов`язаний утримувати в силу закону і на час вирішення спору про стягнення аліментів, оскільки суд при визначені розміру аліментів на дітей зобов`язаний в силу положень статті 182 СК України враховувати наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, баби/діда, прабаби/прадіда і такі обставини не є підставою для зменшення розміру раніше призначених аліментів.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку, що судом першої інстанції були правильно, всебічно і повно встановлені обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та застосовано правові норми, які підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Вирішуючи питання про стягнення витрат на правничу допомогу, клопотання про що було заявлене представником позивачки адвокатом Рибачик Оленою Анатоліївною у відзиві на апеляційні скарги, суд приходить до наступних висновків.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини перша-друга статті 133 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:

1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України);

2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України)

3) Розподіл судових витрат між сторонами (стаття 141 ЦПК України).

Відповідно до частини першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При цьому, в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення.

Наведене правове обґрунтування надає можливість суду ефективно захистити порушені права заявника, забезпечити реалізацію принципу цивільного судочинства - відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення, але у порядку, передбаченому законом.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18).

На підтвердження понесених в апеляційній інстанції витрат на правничу допомогу стороною позивача надано: Ордер №1152523 від 09.12.2024р. про надання правничої допомоги ОСОБА_2 адвокатом Рибачик Оленою Анатоліївною у Рівненському апеляційному суді; Акт про надання правничої допомоги від 29.01.2025р., рахунок від 29.01.2025р. на суму 3 000,00 грн. в якості фіксованого гонорару за надання правничої допомоги в суді апеляційної інстанції згідно договору №05-23/05/23 від 23.05.2024р.

Зазначені документи були надіслані відповідачу, що підтверджується відповідними квитанціями, однак заперечень проти заявлено суми від нього суду не надходило.

Таким чином, заявлений розмір витрат на правничу допомогу підтверджений належними і достовірними доказами, у розмірі 3000,00 грн., у зв`язку з чим вони підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки.

Керуючись ст. ст. 137, 362, 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 жовтня 2024 року залишити без змін.

Апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 17 жовтня 2024 року закрити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у вигляді витрат на правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції, в розмірі 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 07 лютого 2025 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Хилевич С. В.

Шимків С. С.