П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2025 року м. Київ

Справа № 752/3089/22

Провадження: № 22-ц/824/1760/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т. О.,

суддів Нежури В. А., Соколової В. В.

секретар Сакалош Б. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу адвоката Холостенка Олексія Васильовича в інтересах ОСОБА_1

на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 червня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Хоменко В. С.,

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна, набутого під час шлюбу, та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ придбаного майна за час шлюбу,

у с т а н о в и в:

У лютому 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що з 28.04.2009 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох спільних дітей. Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 10.07.2020 року шлюб між ним і ОСОБА_1 розірвано. Зауважує, що за час спільного проживання сторін, ними за спільні кошти набуто спільне майно: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , земельну ділянку, площею 0,25 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий № :03:001:0001, земельну ділянку, площею 0,2274 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий № :03:001:0002, та квартиру АДРЕСА_2 . Оскільки, вказане нерухоме майно було придбано в період зареєстрованого шлюбу, тому на нього розповсюджується режим спільної сумісної власності. Незважаючи на це, вони не дійшли згоди щодо порядку поділу нерухомого майна. За викладених обставин, просив суд,в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя: визнати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , земельну ділянку, площею 0,25 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий № :03:001:0001, земельну ділянку, площею 0,2274 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий № :03:001:0002 та квартиру АДРЕСА_2 , об`єктами спільної сумісної власності його та ОСОБА_1 ; визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , земельну ділянку, площею 0,25 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий № :03:001:0001, земельну ділянку, площею 0,2274 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:001:0002, та на 48,5/100 часток квартири АДРЕСА_2 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 51,5/100 часток квартири АДРЕСА_2 .

У серпні 2022 року ОСОБА_1 звернулась із зустрічним позовом до ОСОБА_2 , мотивуючи його тим, що за час спільного проживання сторін, ними набуто майно: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , земельну ділянку, площею 0,25 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий № :03:001:0001, земельну ділянку, площею 0,2274 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий № :03:001:0002, автомобіль марки HONDACR-W, 2015 року виписку, та автомобіль марки CHRISLER200, 2016 року випуску, указане майно зареєстроване за ОСОБА_2 , та квартира АДРЕСА_2 , зареєстрована за ОСОБА_1 . Вказує, що за домовленістю з ОСОБА_2 , який не приймав спільної участі коштами або працею у придбанні майна, нею передано йому 50000 доларів США за частку в квартирі. За викладених обставин, просила судв порядку поділу спільного сумісного майна подружжя: визнати за ОСОБА_2 право власності на автомобіль марки Honda СR-V, 2015 року випуску, автомобіль марки Chrysler 200, 2016 року випуску, житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , земельну ділянку, площею 0,25 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:001:0001, земельну ділянку, площею 0,2274 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:001:0002; визнати за нею право власності на квартиру АДРЕСА_2 ; стягнути з ОСОБА_2 на її користь компенсацію вартості 1/2 частки майна в розмірі 634 091 грн 20 коп.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 11 червня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ придбаного майна за час шлюбу задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, площею 0,25 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:001:0001.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на земельну ділянку, площею 0,2274 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:001:0002.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 47/100 часток квартири АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку автомобіля марки Honda СR-V, 2015 року випуску, об`єм двигуна 2 359 см куб.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку автомобіля марки Chrysler 200, 2016 року випуску, об`єм двигуна 2 360 см куб.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 53/100 частки квартири АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку автомобіля марки Honda СR-V, 2015 року випуску, об`єм двигуна 2 359 см куб.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку автомобіля марки Chrysler 200, 2016 року випуску, об`єм двигуна 2 360 см куб.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3 721 грн 50 коп. сплаченого судового збору.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 12 000 витрат на правову допомогу.

Не погодившись із таким судовим рішенням адвокат Холостенко О. В. в інтересах ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просив рішення районного суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити вимоги зустрічного позову в повному обсязі та стягнути з відповідача витрати на правничу допомогу.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що судом першої інстанції належним чином не досліджено відсутність доказів щодо понесення ОСОБА_2 коштів на придбання спірної квартири та не досліджено джерело набуття спірного майна. Також вважає, що судом першої інстанції помилково визначено вартість спірної квартири, не взявши при цьому надані докази, отримані від ТОВ «ТМО «ЛІКО-ХОЛДИНГ», зокрема, попередній договір №1593/16/L-985 до договору купівлі - продажу майнових прав від 24 березня 2016 року, додаток до попереднього договори, договір купівлі - продажу майнових прав №1593/16/L-985 та інші документи, за яких вартість спірної квартири становить 1 888 6840 грн.

Серед іншого також вказує, що суд першої інстанції належним чином не дослідив отримання позивачем коштів у розмірі 50000 доларів США, як компенсацію половини вартості квартири.

Вказує, що автомобіль Honda СR-V, 2015 року випуску, та автомобіль Chrysler 200, 2016 року випуску є неподільними речами, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про поділ таких автомобілів між подружжям.

Також, вказує, що суд безпідставно відмовив відповідачу у компенсації понесених нею витрат на правничу допомогу, оскільки представник відповідача мав на меті звернутись до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення та подати відповідні документи після ухвалення судом рішення.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 02 вересня 2024 року відкрито апеляційне провадження та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат Божко А. В. в інтересах ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін. Вказує, що набуте сторонами, як подружжям, під час перебування їх у шлюбі за спільні грошові кошти подружжя майно, в тому числі квартира АДРЕСА_2 , є об`єктом права спільної сумісної власності позивача та відповідача. При цьому, зі змісту зустрічної позовної заяви вбачається, що відповідач визнавала факт того, що майно, зокрема, квартира є спільною сумісною власністю колишнього подружжя. Вважає, правильним здійснений судом першої інстанції поділ транспортних засобів, оскільки автомобіль Honda СR-V, 2015 року випуску перебуває у розшуку та не перебуває у володінні та користуванні позивача.

В судовому засіданні адвокат Холостенко О. В. в інтересах ОСОБА_1 апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити.

Адвокат Божко А. В. в інтересах ОСОБА_2 заперечував проти апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 28.04.2009 року Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї, за актовим записом № 714 між ОСОБА_2 та відповідачкою зареєстровано шлюб.

Від шлюбу сторони мають двох дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

09.10.2014 року на підставі договору купівлі-продажу № 1824 від 09.10.2024 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень (т. 1, а. с. 48).

Крім того, 09.10.2014 року на підставі договору купівлі-продажу № 1825 від 09.10.2024 року за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на земельну ділянку, площею 0,25 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:001:0001, а також 09.10.2014 року на підставі договору купівлі-продажу № 1826 від 09.10.2024 року за позивачем зареєстровано право власності на земельну ділянку, площею 0,2274 га, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :03:001:0002, (т. 1, а.с. 48 зв. 65).

Згідно звіту про оцінку, виконаного 10.12.2021 року ФОП ОСОБА_6 , станом на 08.12.2021 року загальна ринкова вартість вище переліченої нерухомості становить 130 263 грн, з яких вартість житлового будинку - 99 324 грн, земельної ділянки, площею 0,25 га - 19 132 грн та земельна ділянка, площею 0,2274 га - 11 807 грн (т. 1, а. с. 10-34, 35-51, 52-68).

12.06.2017 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на квартиру АДРЕСА_2 . (т. 1, а.с. 9, 9 зв.).

Згідно звіту про оцінку майна, виконаного ФОП ОСОБА_7 01.11.2021 року, ринкова вартість квартири АДРЕСА_2 , станом на 01.11.2021 року, становить 4 440 546 грн (т. 1, а.с. 69-85).

Згідно з відомостями Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві від 02.08.2022 року № 31/26-258аз на ім`я ОСОБА_2 07.09.2017 року зареєстровано автомобіль Honda СR-V, 2015 року випуску, та 28.05.2020 року зареєстровано автомобіль марки Chrysler 200, 2016 року випуску (т. 1, а. с. 172-173).

При цьому, як убачається з інформації, витребуваної судом від Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві, відомості про вартість автомобіля Honda СR-V, 2015 року випуску, об`єм двигуна 2 359 см куб, який 07.09.2017 року перереєстровано на ОСОБА_2 , в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів не зазначено; вартість автомобіля марки Chrysler 200, 2016 року випуску, під час його реєстрації 28.05.2020 року за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу № 8045/2020/2017292 від 28.05.2020 року, зазначено 337 500 грн (т.1, а. с. 217).

Згідно з повідомленням Голосіївського УП ГУНП України в м.Києві, автомобіль Honda СR-V, 2015 року випуску, сірого кольору, номер шасі НОМЕР_1 , р.н. НОМЕР_2 , оголошено в розшук під час здійснення розслідування кримінального провадження № 0009935 від 27.10.2018 року, внесеного до ЄРДР за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 289 КК України (т. 1, а. с. 225).

Задовольняючи позов в частині позовних вимог щодо поділу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами та земельних ділянок, суд першої інстанції виходив з того, що вказане майно відповідно до ст. 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу, ураховуючи висловлену єдину позицію кожного з подружжя щодо вказаної нерухомості, яка влаштовує обох, відсутність оспорювання та спростувань зі сторони відповідача щодо визначеної позивачем їх ринкової вартості на момент розгляду справи, суд вважав ефективним та таким, що буде виправдовувати цілі, які кожен із сторін ставить перед судом, в порядку поділу майна подружжя, визнати за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельних ділянок, площею 0,25 га та 0,2274 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в цій частині, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Відповідно дост. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності.

На підставі ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом ст. ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено уст. 69 СК України.

Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.ч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України).

Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт у судовому порядку. Водночас, тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 року в справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06.02.2018 року в справі № 235/9895/15-ц, від 05.04.2018 року в справі № 404/1515/16-ц, від 29.01.2020 року в справі № 205/1255/17.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абз. 1 п. 22постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11).

Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом.

У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Згідно з положеннями ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що вказане майно відповідно дост. 60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя, а відтак є таким, що підлягає поділу, що також і не заперечувалось сторонами в ході судового розгляду.

Ураховуючи єдину позицію сторін щодо вказаної нерухомості, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ефективним та таким, що буде виправдовувати цілі, які кожен із сторін ставить перед судом, в порядку поділу майна подружжя є правильним визнати за ОСОБА_2 право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельних ділянок, площею 0,25 га та 0,2274 га, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .

Задовольняючи частково позовні вимоги щодо заявленої сторонами до поділу квартири АДРЕСА_2 , то суд першої інстанції вважав, що вказана нерухомість придбана подружжям за час шлюбу, тому частки в квартирі АДРЕСА_2 дружини та чоловіка є рівними, однак, частка ОСОБА_2 у праві власності на спірну квартиру підлягає зменшенню на вартість, отриманих у власність житлового будинку та земельних ділянок, тобто, 47/100, у зв`язку з чим, частка відповідачки в квартирі збільшується за рахунок вказаного майна ОСОБА_2 та становить 53/100.

Перевіряючитакі висновки суду щодо поділу квартири, колегія суддів виходить з наступного.

Як зазначено вище та встановлено судом, вказана нерухомість придбана подружжям за час шлюбу. право власності оформлено на відповідачку.

З матеріалів справи убачається, що сторони добровільно не домовилися про розмір часток, які мають бути визначені кожному з них успірній квартирі.

Поряд з цим, відповідачкою не було надано суду доказів, що вказана квартира придбана за її особисті кошти, або доказів, що нею було компенсовано позивачу розмір його частки у спільній сумісній власності, а такожне доведено жодних інших обставин для відступлення від засад рівності часток подружжя.

За таких обставин, обгрунтованим є висновок суду про те, що частки в квартирі АДРЕСА_2 дружини та чоловіка є рівними.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачкою було компенсовано позивачу 50 000 доларів США за вказану квартиру не знайшли свого підтвердження в ході апеляційного перегляду справи, колегія суддів відмічає, що не можуть вважатися належними доказами скрін-шоти преписки з мережі «messenger», оскільки роздруківки електронного листування не є ані письмовими доказами, ані електронними документами які могли б достовірно підтвердити факти передачі або отримання грошових коштів в конкретних відносинах.

Схожий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду у справі 916/3027/21 від 21 червня 2023 року.

Крім того, відповідачкою не було спростовано оцінку вартості цієї квартири, здійснену позивачем, і будь-яких доказів на підтвердження іншої ринкової вартості цього нерухомого майна на момент розгляду справи зі сторони ОСОБА_1 не надано.

Колегія суддів відмічає, що є усталеною позицією те, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

Відтак, колегія суддів, дослідивши зміст звіту про оцінку майна, виконаного ФОП ОСОБА_7 01.11.2021 року, погоджується з висновком суду про те, що грошовий еквівалент 1/2 частки квартири АДРЕСА_2 , що належить кожному із подружжя, становить 2 220 273,00 грн (4 440 546,00 грн : 2).

Поряд з цим, з урахуванням визнання за позивачем права власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельних ділянок, з метою забезпечення рівності часток обох з подружжя під час поділу спільного майна, є обгрунтованим висновок суду щодо збільшення частки відповідачки в спірній квартирі за рахунок вартості,отриманого позивачем у власність нерухомого майна, про що також і не заперечував ісам ОСОБА_2 в суді першої інстанції.

На підставі викладеного, розрахунок суду щодо розміру часток виглядає наступним чином:

100 %(4 440 546грн - ринкова вартість квартири) = грошовий еквівалент 1 % (44 405,46 грн), тобто вартість 1/100 частки квартири;

130 263грн (ринкова вартість житлового будинку та земельних ділянок) : 44 405,46 грн (грошовий еквівалентквартири) =3 % (2,93 % округлення до найближчого цілого) - тобто, процентне співвідношення ринкової вартості отриманого позивачем у власність майна до ринкової вартості квартири становить 3/100 її частки.

Колегія суддів перевірила правильність розрахунку суду першої інстанції щодо визначення розміру часток на майно та вважає його обгрунтованим, у зв`язку з чим погоджується з висновком суду про те,щочастка ОСОБА_2 у праві власності на спірну квартиру підлягає зменшенню на вартість отриманих у власність житлового будинку та земельних ділянок, тобто, становить 47/100, відповідно, часткавідповідачкищодо квартири збільшується за рахунок вказаного майна ОСОБА_2 та становить 53/100.

Суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висноку про задоволення в цій частині позовних вимог первісного та зустрічного позовів частково, шляхом визнання за позивачем права власності на 47/100 часток та за відповідачкою на 53/100 часток квартири АДРЕСА_2 .

Колегія суддів також погоджується із тим, що суд залишив поза увагою реальну вартість придбання спірної квартири та помилково зазначив, що її ціна придбання становила згідно акту прийому-передачі від 22.05.2017 року - 629 200 грн, при цьому не взяв до уваги акт виконання до договору доручення від 24.03.2016 року на суму 125760 грн, тобто, вартість квартири, за яку вона була придбана складає 1 886 840 грн. При цьому, колегія суддів зауважує, що така прогалина, допущена судом першої інстанції в ході судового розгляду, не впливає на поділ майна, оскільки, як вже було зазначено вище, суд, при поділі майна має виходити з дійсної його ринкової вартості на час розгляду справи, що, в данному випадку, підтверджується відповідним звітом, який в свою чергу не був спростований відповідачкою.

Не приймаються колегією суддів до уваги посилання відповідачки на те, що суд першої інстанції не врахував дохід ОСОБА_2 по відношенню до вартості розподіленого майна, з оляду на те, що таке майно визнано спільною сумісною власністю подружжя, а при поділі спільного майна подружжя, згідно положень ст. 60, 63, 68 СК України дружина та чоловік мають рівні права на таке майно.

При цьому, жодних доказів щодо існування та моменту виникнення вказаних обставин чи наявності особистих коштів відповідачка не надає.

Поряд з цим, колегія суддів бере до уваги те, що презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі, в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. До такого правового висновку прийшов Верховний Суд у постановах від 12.10.2020 року в справі №345/5108/18, від 25.07.2018 року в цивільній справі № 308/11958/14-ц.

У постанові Верховного Суду від 02.06.2021 року у справі № 394/876/17 акцентується увага на тому, що презумпція спільності майна має бути спростована належними доказами.

Тому, при відсутності доказів щодо фактичного припинення шлюбних відносин, суд зазначає, що на момент придбання нерухомого майна між сторонами продовжували існувати сімейні правовідносини та, відповідно, виникати відповідні права та обов`язки подружжя.

Не знайшли свого підтвердження доводи скаржниці про збільшення вартості майна, а саме квартири, внаслідок спільних трудових чи грошових затрав, оскільки, зновж таки, такі твердження грунтуються лише на припущеннях відповідачки, а відтак, за відсутності належних жоказів у справі колегія суддів не приймає такі доводи до уваги.

Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 в частині розподілу автомобілів марки Honda СR-V, 2015 року випуску та Chrysler 200, 2016 року випуску, суд першої інстанції виходив з того, що ці транспортні засоби придбані сторонами під час шлюбу, а отже є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягають поділу між ними в рівних частках, а саме по 1/2 частці автомобіля кожному із подружжя, оскільки, жодною із сторін будь-яких доказів на підтвердження дійсної ринкової вартості цих транспортних засобів на час розгляду справи надано не було, в зв`язку із чим, суд був позбавлений можливості врахувати їх вартість при поділі майна подружжя.

Перевіряючи такі висновки суду колегія суддів зазначає про таке.

Так, з матеріалів справи убачається, що автомобілі Honda СR-V, 2015 року випуску, та Chrysler 200, 2016 року випуску, були придбані сторонами під час шлюбу, а отже є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, як правильно встановлено судом першої інстанції. За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду про те, що вказані транспорті засоби підлягають поділу між сторонами в рівних частках, а саме по 1/2 частці автомобіля кожному із подружжя, оскільки, жодною із сторін будь-яких доказів на підтвердження дійсної ринкової вартості цих транспортних засобів на час розгляду справи надано не було, в зв`язку із чим, суд обгрунтовано був позбавлений можливості врахувати їх вартість при поділі майна подружжя.

Щодо доводів скаржниці про те, що спірні автомобілі не підлягають поділу, оскільки є неподільними речами, з урахуванням того, що автомобіль Honda СR-V перебуває у розшуці, а автомобіль Chrysler 200 фактично перебуває у користуванні позивача, колегія суддів зазначає про наступне.

Так, є встановленою обставина, що автомобіль Honda СR-Vперебуває у розшуці з 2018 року.

При цьому, колегія суддів зазначає про те, що факт перебування автомобіля у розшуці не може впливати на факт набуття майна у власність в період перебування у шлюбі, як і не може впливати і на сам статус майна як спільного майна подружжя.

У зв`язку з тим, що один автомобіль перебуває у розшуці, тобто, його немає в наявності та користуванні сторін, що в свою чергу позбавило суд можливості вирішити питання щодо реального поділу автомобілів, виділивши один із об`єктів на користь одного із подружжя.

Так, судом першої інстанції встановлено, що в користуванні позивача перебуває автомобіль Chrysler 200, сторонни цей факт не заперечували, а відповідачка на це майно не претендувала, поряд з цим, виділ такого майна одному з подружжя відбувається шляхом стягнення компенсації, а оскільки сторони під час розгляду справи не визначили дійсну вартість автомобіля на момент поділу майна, що позбавило суд можливості вирішити питання щодо стягнення компенсації.

При цьому, колегія суддів відмічає, що зазначена вартість автомобіля марки Chrysler 200, 2016 року випуску, в договору купівлі-продажу № 8045/2020/2017292 від 28.05.2020 року, в розмірі 337 500 грн також не має правового значення для вирішення вказаного спору, оскільки, як зазначено вище, вартість майна, що підлягає поділу, визначається, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи, а не на момент придбання.

Доводи скаржниці щодо неврахування судом обставин про понесені нею витрати на спірні автомобілі в загальному розмірі 34 600 доларів США жодними доказами не підтверджені, як і не підтверджені належними доказами обставини проведення ремонтних робіт щодо вказаних автомобілів, відтак, такі доводи скаржниці не заслуговують на увагу суду.

Крім того, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у відшкодуванні витрат на правничу допомогу, з огляду на наступне.

Слід розуміти, що витрати на професійну правничу допомогу відносяться до витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 2 ст. 133 ЦПК України).

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1 ст. 137 ЦПК України).

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (ч. 2 ст. 137 ЦПК України).

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами у тому випадку, коли недотримано вимоги ч. 4 ст. 137 ЦПК України.

Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із сладністю справи та наданих адвокатом послуг; часом, витраченим адвокатом на виконання робіт; обсягом наданих послуг; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що сторона зробила про це відповідну заяву. При цьому, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Так, кожною із сторін заявлено про стягнення витрат на правову допомогу.

На підтвердження витрат на правничу допомогу позивач надав суду копію договору про надання правової допомоги № 33/29092021 від 29.09.2021 року, додаткову угоду № 1 від 13.12.2021 року до вказаного договору, в якій сторони визначили: підготовка позовної заяви 11 000 грн, ознайомлення з відзивом та підготовка відповіді на відзив - 2 000 грн та за участь та представництво під час підготовчих/судових засідань - з розрахунку 1 000 грн, рахунок № 1/33/29092021 від 11.01.2022 року на оплату правової допомоги за договором про надання правової допомоги № 33/29092021 від 29.09.2021 року на суму 18 000 грн, платіжне доручення № 85537120 від 12.2022 року на суму 18 000 грн, а також акт про надання адвокатських послуг № 1 до договору про надання правової допомоги № 33/29092021 від 29.09.2021 року на суму 15 000 грн, тобто, витрати понесені ОСОБА_2 на правничу дпоомогу підтверджені належними доказами.

В свою чергу, адвокат Холостенко О. В. в інтересах ОСОБА_1 просив зменшити витрати на правничу допомогу.

За таких обставин, ураховуючи заяву про зменшення витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про зменьшення заявленного розміру витрат на правничу допомогу ОСОБА_2 та покладення таких витрат на ОСОБА_1 у розмірі 12 000 грн.

В той час, відповідачкою заявлено про попередній розмір,понесених витрат на отримання професійної допомоги, в розмірі 11 000 грн, на підтвердження чого булонадано копію договору № 51 про надання правової допомоги від 27.12.2021 року, ордера № 1073609 від 17.07.2022 року та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії ДН № 6033 від 28.04.2021 року, однак, документального підтвердження та доведення витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, не надано, а відтак, оскільки скаржницею, в порушення вимог ст. 137 та 141 ЦПК України не надано суду належних доказів понесення нею витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні її вимоги про стягнення таких витрат, у зв`язку з їх недоведенням.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Ураховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких обставин апеляційна скарга адвоката Холостенка О. В. в інтересах ОСОБА_1 підлягає залишенню без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 червня 2024 року залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу адвоката Холостенка Олексія Васильовича в інтересах ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 11 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції з підстав, визначених ч. 2 ст. 389 ЦПК України.

Повне судове рішення складено 07 лютого 2025 року.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді В. А. Нежура

В. В. Соколова