ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/817/13/25 Доповідач - Храпак Н.М.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Храпак Н.М.

суддів - Гірський Б. О., Костів О. З.,

за участі секретаря Дідух М.Є.

та сторін представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Гриб О.В., представника відповідача ОСОБА_2 - адвоката Матвійчука В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, цивільну справу № 607/18392/23 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Гриб Олег Васильович, на рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 28 серпня 2024 року ухваленого суддею Німко Н.П. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної не поверненням отриманих у позику грошових коштів, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 90000 грн, -

В С Т А Н О В И В:

у вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди (майнового) збитку, заподіяної не поверненням отриманих у позику грошових коштів, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 90000 грн.

В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що він є власником вантажного автомобіля, яким, під керуванням відповідача, перевозив вантаж за межі України. 31 липня 2023 року, за наслідкам контролю за експлуатацією вказаного транспортного засобу на території Чеської Республіки, поліцією було складено протокол, у якому зазначено ряд вчинених відповідачем порушень експлуатації вказаного вантажного автомобіля.

За наслідками проведеної перевірки було вилучено документи на автомобіль та документи, пов`язані із перевезенням вантажу. Також було прийняте рішення про запобіжний захід до внесення застави у розмірі 50000 чеських крон, подальший рух вказаного т/з заборонявся. Про такі обставини відповідач повідомив позивача, як власника автомобіля. Оскільки у відповідача не було коштів для внесення застави, сторони домовилися, що позивач перерахує вказану суму коштів для застави на банківський рахунок відповідача, а той внесе ці кошти, як заставу. Після цього відповідач повинен був продовжити рух автомобілем, завершити рейс й після повернення в Україну повернути позивачу згадані перераховані для застави кошти, оскільки саме у зв`язку із протиправними діями відповідача, позивач ОСОБА_1 поніс збитки. Цього ж дня він перерахував відповідачу 90000 грн. (гривневий еквівалент 50000 чеських крон), які той вніс, як заставу за автомобіль. Однак, після повернення в Україну, всупереч домовленості, відповідач не повернув позивачу згадані кошти, чим завдав матеріальну шкоду у розмірі 90000 грн.

Рішенням Бережанського районного суду Тернопільської області від 28 серпня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до відповідача ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди (майнового) збитку, заподіяної не поверненням отриманих у позику грошових коштів, шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 90000 грн відмовлено.

У задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 адвоката Гриба Олега Васильовича про відшкодування та стягнення судових витрат із відповідача - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Гриб О.В. просить апеляційну скаргу задовольнити. Рішення Бережанського районного суду від 28 серпня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 на його користь грошові кошти у розмірі 90000 грн.

В обґрунтування апеляційної скарги представник заявника зазначив, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та прийняте за невірно з`ясованих обставин справи та з порушенням норм матеріального права.

Зазначає, що суд першої інстанції прийшов до хибного висновку про те, що договір позики, який було укладено 31 липня 2023 року на суму 90 000 грн., між сторонами є неукладеним, оскільки він не був укладений у письмовій формі.

Вказує, що 31 липня 2023 року ОСОБА_1 перерахував на банківський рахунок ОСОБА_2 , як позику грошові кошти в сумі 90000 грн, що підтверджується платіжною інструкцією P24AD6386 від 31.07.2023р, яка наявна у матеріалах справи та подавалась позивачем при поданні позовної заяви. Вказана платіжна інструкція P24AD6386 від 31.07.2023р є підписаною платником - ОСОБА_1 о 13:03.

Підпис платника, який було здійснено за допомогою технічних засобів, ОСОБА_1 на банківському платіжному документі інструкції P24AD6386 від 31.07.2023р був проаналізований банком, визнаний належний та дійсним, внаслідок чого банк дозволив та провів банківську трансакцію, трансфер коштів на банківський рахунок позичальника ОСОБА_2 .

Відповідач ОСОБА_3 отримав у позику грошові кошти на його банківський рахунок у сумі - 90000 грн, які надійшли від ОСОБА_1 , зняв їх та скористався ними для оплати своїх потреб. Факт отримання коштів та їх використання для внесення застави у розмірі 50000 чеських крон, відповідач не заперечував.

Окрім того вказує, що ним було додано до позовної заяви як доказ підтвердження про отримання застави 006918 від 31.07.2023р та його переклад на українську мову.

Верховний Суд у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду у постанові по справі № 355/385/17 від 23 січня 2019 року (провадження № 61-30435сво18), дає наступний висновок, - реальним (від латинського res - річ) вважається договір, що є укладеним з моменту передачі речі або вчинення іншої дії. Для укладення реального договору необхідна наявність двох юридичних фактів: а) домовленість між його сторонами стосовно істотних умов договору; б) передача речі однією стороною іншій стороні або вчинення іншої дії. Наведені істотні умови були власне обговорені та погоджені сторонами: позикодавцем - ОСОБА_1 та позичальником ОСОБА_2 при укладенні договору позики 31.07.2023р.

Вважає, що між ним та позичальником ОСОБА_2 за попередньої домовленості щодо всіх істотних умов, 31.07.2023р було укладено договір позики, згідно якого позивачем було надано відповідачу у позику грошові кошти в сумі - 90000 грн., шляхом їх перерахунку на банківський рахунок відповідача. Отриману позику ОСОБА_2 повинен був повернути після його повернення в Україну. Однак по поверненні в Україну відповідач не повернув кошти, як домовлялись сторони, тим самим задав йому матеріальної шкоди у розмірі 90000 грн.

20 грудня 2024 року ОСОБА_2 подав відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Гриба О.В., у якому зазначив, що він перебуває у фактичних (без юридичного оформлення) відносинах із позивачем, регулярно виконуючи обов`язки із перевезення вантажів, здійснює доставку товарів, зокрема, у міжнародних напрямках. З метою здійснення чергового перевезення вантажу, він отримав від ОСОБА_1 транспортний засіб сідельний тягач DAFSCHMITZCARG0BULL, реєстраційний номер НОМЕР_1 із причепом реєстраційний номер НОМЕР_2 , який був йому ввірений для виконання замовлення із перевезення вантажу (соняшникова олія) за маршрутом Рава Руська (Україна) Усті над Лабем (Чеська Республіка).

31 липня 2023 року при перетині ним кордону із Чеською Республікою транспортний засіб яким він керував, було зупинено представниками поліції у місці контролю Дечі, Устецка 1/62 для проведення контролю за експлуатацією вантажного автотранспорту.

Встановлене у транспортному засобі реєструвальне обладнання тахограф цифровий G1 неодноразово мав проблеми зі збереженням даних, прийомом та поновленням інформації у ньому. Так, відповідно до виписки із записів тахографа мають місце факти перебоїв із живленням реєстраційного обладнання, зокрема, 18.03.2023 року.

Його вини у накладенні застави у розмірі 50000 чеських крон, що еквівалентно 90000 грн немає, адже ОСОБА_1 не було належним чином проведено йому інструктажу щодо порядку перевезення вантажів у міжнародному сполучені та порядку використання цифрового тахографа, не забезпечено транспортний засіб ще одним змінним водієм. Тахограф не зафіксував вчинення ним будь-яких порушень 31.07.2023, що становить під сумнів його справність/наявність сертифіката якості тощо.

Вимоги ОСОБА_1 є неправомірними, адже, він лише водій, якого позивач найняв на вантажне перевезення, при цьому трудовий чи цивільно-правовий договори відсутні.

Що ж до передачі коштів та виникнення між сторонами правовідносин щодо позики, то тут слід зазначити, що кошти не були передані йому в строкове користування із обов`язком повернення таких із настанням певної події/закінчення строку. Кошти були спрямовані на оплату штрафу та розблокування транспортного засобу ОСОБА_1 із його продукцією, а тому, це не отримання ним коштів для задоволення власних потреб.

Жодного документа, який містив би зобов`язання із повернення коштів ОСОБА_1 із визначенням строку такого повернення ним не було підписано. Платіжна квитанція про переказ йому позивачем коштів не може вважатися розпискою, адже нею не встановлено жодних обов`язків для нього із повернення таких коштів.

23 грудня 2024 року від представника ОСОБА_1 - адвоката Гриба О.Б. надійшло заперечення щодо прийняття відзиву на апеляційну скаргу, у зв`язку із пропуском встановленого судом строку.

Згідно з ч. 3 ст. 359 ЦПК України в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, крім іншого, зазначається строк для подання учасниками справи відзиву на апеляційну скаргу.

Частиною 1 статті 360 ЦПК України визначено, що учасники справи мають право подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, встановленого судом апеляційної інстанції в ухвалі про відкриття апеляційного провадження.

Заяви, клопотання і заперечення подаються в письмовій або усній формі. У випадках, визначених цим Кодексом, заяви і клопотання подаються тільки в письмовій формі (ч.2 ст.182 ЦПК України).

В силу ч. 1 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Відповідно до ч. 2 ст. 127 ЦПК України встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Таким чином, законодавець розмежовує поняття строків на «встановлені законом» та «встановлені судом» та відрізняє види звернення з відповідними клопотаннями та терміном їх подання.

Строк на подання відзиву встановлюється судом, отже його поновлення чинним процесуальним законом не передбачено, а положеннями ч. 2 ст. 127 ЦПК України передбачено саме продовження такого строку з врахуванням терміну подання відповідного клопотання до закінчення визначеного судом строку.

Як вбачається з матеріалів справи, апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Гриб Олег Васильович, на рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 28 серпня 2024 року було відкрите ухвалою апеляційного суду від 03 жовтня 2024 року та надано учасникам справи строк 15 днів з дня отримання ухвали для подання відзиву.

Дана ухвала була направлена ОСОБА_2 04 жовтня 2024 року на поштову адресу, рекомендованим листом про вручення, однак повернулася до суду із відміткою Укрпошти за закінченням терміну зберігання.

10 грудня 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Матвійчук В.В. подав до суду заяву про ознайомлення із матеріалами справи, з якими ознайомився 12 грудня 2024 року, що підтверджується відміткою на заяві. Отже, останнім днем подачі відзиву є 27 грудня 2024 року. Відзив поданий 20 грудня 2024 року. Також у судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Матвійчук В.В. заявив усне клопотання щодо продовження строку на подання відзиву до суду.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що заперечення представника ОСОБА_1 - адвоката Гриб О.В., щодо не прийняття до розгляду відзиву, поданого ОСОБА_2 , не заслуговують на увагу, оскільки відзив на апеляційну скаргу був поданий суду апеляційної інстанції у визначений термін та приймається судом.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Гриб О.В. у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав, зіславшись на викладені у ній доводи.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Мельничук В.О. у судовому засіданні апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Гриба О.В. не визнав, вважаючи рішення суду законним та обґрунтованим.

Розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників сторін, проаналізувавши матеріали справи, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником транспортного засобу - сідельного тягача DAFSCHMITZCARGOBULL державний номерний знак НОМЕР_1 та причепу НОМЕР_3 .

Даним транспортним засобом здійснювалось перевезення вантажу, соняшникової олії, за маршрутом Рава Руська (Україна) - Усті над Лабем (Чеська Республіка). Водієм що здійснював перевезення був відповідач ОСОБА_2 .

31 липня 2023р. автомобіль DAFSCHMITZCARG0BULL д.н.з. НОМЕР_1 , причеп НОМЕР_4 був зупинений поліцією Чеської Республіки у місці контролю, Дєчін, Устецка 1/62 (Котва, Чехія), для проведення контролю за експлуатацією вантажного автотранспорту.

Вході проведення контролю інспекторами поліції було складено протокол № KRPU-/PR -2023-0402206 від 31.07.2023р.

Протоколом встановлено, що водій - відповідач ОСОБА_2 вчинив наступні правопорушення: не вів облік часу керування транспортним засобом, кількості перерв на відпочинок та їх тривалості, чим порушив розділ 34/1 постанови Європейського Парламенту та Ради № 165/2014, щодо тахографів у автомобільному транспорті, розділ 12/2 додатку до Європейської угоди про роботу екіпажів автотранспортних засобів при міжнародних автоперевезеннях; не надав записи про облік часу керування автомобілем та про облік кількості перерв на відпочинок та їх тривалості, чим порушив розділ 36 постанови Європейського Парламенту та Ради № 165/2014 щодо тахографів у автомобільному транспорті, розділ 12/7 додатку до Європейської угоди про роботу екіпажів автотранспортних засобів при міжнародних автоперевезеннях; водій відійшов від автомобіля, не ввівши при цьому інформацію про це у цифровий тахограф, чим порушив розділ 34/З постанови Європейського Парламенту та Ради № 165/2014, щодо тахографів у автомобільному транспорті, розділ 12/2 додатку до Європейської угоди про роботу екіпажів автотранспортних засобів при міжнародних автоперевезеннях (а.с. 11-12).

Внаслідок проведення перевірки транспортного засобу DAFSCHMITZCARGOBULL д.н.з. НОМЕР_5 , причепу НОМЕР_6 інспекторами Чеської поліції було прийнято рішення про вилучення документів на автомобіль, документів пов`язаних зі здійсненням перевезення, а саме свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_7 , НОМЕР_8 , міжнародну товарно-транспортну накладну CMR20072023-3.

Було також прийнято рішення про запобіжний захід: необхідність внесення відповідачем застави у сумі 50 000 чеських крон.

Транспортний засіб DAFSCHMITZCARGOBULL д.н.з. НОМЕР_5 , причеп НОМЕР_2 було не допущено до подальшого руху та примусово запарковано у м. Дєчін, вул. Устецка (Котва, Чеська Республіка), о 9:30, 31.07.2023р. за допомогою використання блокувального технічного засобу, аж до моменту внесення застави (а.с. 17).

В той же день, ОСОБА_2 звернувся до ОСОБА_1 та повідомив що автомобіль DAFSCHMITZCARGOBULL д.н.з. НОМЕР_5 , причеп НОМЕР_2 є примусово зупинено до внесення застави у сумі 50000 чеських крон. Також повідомив, що таких коштів у нього немає і щоб позивач, який є власником автомобіля, вніс заставу за автомобіль.

ОСОБА_1 , 31 липня 2023 року перерахував на картковий рахунок відповідача ОСОБА_2 грошові кошти у іноземній валюті, й розмір перерахованої грошової суми у гривневому еквіваленті становив 90000 грн (а.с. 19).

Метою такої транзакції для позивача було внесення відповідачем зазначених коштів, як застави для забезпечення розгляду справи про порушення вимог закону при проведенні контролю та державного технічного нагляду й задля звільнення з-під арешту транспортного засобу позивача. Зазначені кошти відповідач отримав і передав їх працівникам поліції в якості застави, задля досягнення зазначеної вище мети. Як наслідок транспортний засіб позивача було звільнено з-під арешту і, під керуванням відповідача як водія, він був повернутий в Україну (а.с. 18).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що стороною позивача не надано належних і допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог та не доведено, що відповідачем порушені його цивільні права, які підлягають захисту та поновленню. Суд вважав, що позивачем не доведено факту наявності між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики зі встановленням обов`язку для відповідача повернути грошові кошти у строк, погоджений сторонами.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується колегія суддів з огляду на таке.

За ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Договір, в тому числі і договір позики, є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків.

В силу частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

У відповідності до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Нормою ст. 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями Глави 71 ЦК України.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

За своїми ознаками договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права, а також реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, строковим або безстроковим.

Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України).

Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1 ст. 207 ЦК України).

Частиною першою ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором.

Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Однак такий доказ повинен містити в собі визначені законом і сторонами істотні умови правочину.

Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, необхідно виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.

Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

Для цього, з метою правильного застосування ст. ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Відповідно до частин першої-третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 (провадження № 14-400цс19) сформульовано висновки про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину потрібно доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний.

Звернувшись до суду із позовом, ОСОБА_1 послався на укладення з відповідачем 31 липня 2023 року усного договору позики, під час якого він передав ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 90 000 грн, які той зобов`язався повернути позивачу після повернення в Україну.

Не заслуговує на увагу посилання заявника на те, що між сторонами у справі, за попередньої домовленості щодо всіх істотних умов, 31 липня 2023 року було укладено саме договір позики, згідно якого позивачем було надано відповідачу грошові кошти у сумі 90000 грн, шляхом їх перерахунку на банківський рахунок ОСОБА_2 , оскільки як вбачається із матеріалів справи, що дані кошти були спрямовані на внесення застави за траспортний засіб у Чеській Республіці, власником якого є саме позивач. Факт здійснення ОСОБА_2 повного розрахунку із сплати застави підтверджується документами по справі та не заперечується сторонами.

В матеріалах справи відсутні розписка або інший документ, який посвідчував передання коштів позивачем (позикодавцем) відповідачу (позичальнику).

Платіжна інструкція про переказ грошових коштів на рахунок відповідача не є підставою виникнення між сторонами договірних відносин і не підтверджує факту домовленості щодо всіх істотних умов договору позики.

Тому, виходячи з правової природи договору позики, подана позивачем платіжна інструкція про перерахування ОСОБА_2 90000 грн, не може слугувати підставою виникнення між сторонами договірних відносин та обов`язок одержувача повернути отримані кошти.

Ураховуючи вищевикладене, ОСОБА_1 не підтвердив свого права вимагати від ОСОБА_2 виконання боргового зобов`язання, оскільки позивачем не надано письмового договору, який би посвідчував правову природу укладеного договору позики та підтверджував би факт укладання договору, містив би умови із зобов`язанням її повернення. Самі по собі усні домовленості між сторонами на суму коштів у вигляді 90000 грн, суперечить вимогам статті 1047 ЦК України, оскільки кошти передані від фізичної особи обов`язково повинні підтверджуватися письмовою розпискою, яка в свою чергу підтверджує факт укладання договору позики, зміст його умов та факт отримання відповідачем певної грошової суми.

Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18) вказав, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Зокрема поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики.

Крім цього, заявник в апеляційній скарзі вказує про те, що якщо суд першої інстанції вважав, що між сторонами не було укладено договору позики, то відповідач ОСОБА_2 набув спірні кошти без достатньої правової підстави, в зв`язку з чим суду слід було застосувати статтю 1212 ЦК України.

Колегія суддів вважає, що зазначені доводи апеляційної скарги є безпідставними з огляду на те, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок розглядати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі, та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Формування змісту й обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно в межах заявлених ними вимог і наданих доказів (статті 12, 13 ЦПК України). Враховуючи те, що позивач у суді першої інстанції не заявляв позовної вимоги про стягнення з відповідача спірних коштів як безпідставно набутих, тому з огляду на обраний позивачем спосіб захисту своїх прав, суд розглянув позов в межах заявлених вимог.

Оскаржуване судове рішення містить вичерпні висновки, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи, та обґрунтування щодо доводів сторін по суті позову, що є складовою вимогою частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Таким чином, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Гриб О.В. слід залишити без задоволення, а рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 28 серпня 2024 року залишити без змін, оскільки висновки місцевого суду відповідають обставинам справи, узгоджуються з нормами матеріального права, які судом застосовані правильно, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.

Судові витрати за розгляд в апеляційній інстанції покласти на позивача в межах ним понесених.

Керуючись ст. ст. 35, 259, 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якого представляє адвокат Гриб Олег Васильович залишити без задоволення.

Рішення Бережанського районного суду Тернопільської області від 28 серпня 2024 року залишити без змін.

Судові витрати покласти на позивача в межах ним понесених.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення виготовлений 30 січня 2025 року.

Головуюча Н.М. Храпак

Судді: Б.О. Гірський

О.З. Костів