Справа № 545/3597/24
Провадження № 2/545/190/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31.01.2025 Полтавський районний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді - Стрюк Л.І.,

з участю секретаря - Гаврися В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Полтава цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за спожитий природний газ, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи тим, що ОСОБА_1 відповідно до договору купівлі продажу від 19.08.2022 є власником нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 акцептував договір шляхом фактичного споживання природного газу, здійснивши частково оплату за споживання природного газу. За вказаною адресою відповідачем спожито природного газу в період з вересня 2022 по липень 2024 на загальну суму 22 984,95грн, вартість якого не сплачена.

Просив стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України» заборгованість за спожитий природний газ у розмірі 22 984,95 грн та судовий збір у розмірі 3028,00 грн.

Відповідач надав відзив на позов та заперечення, в яких зазначив, що позовні вимог не визнає в повному обсязі, оскільки позивачем не надано ліцензії на здійснення господарської діяльності на постачання природного газу; постанови НКРЕКП, на які посилається позивач, є нікчемними, так як не зареєстровані в Єдиному державному реєстрі нормативно-правових актів. Позивач повинен був надати всі існуючі у нього докази згідно з ч.2 ст. 83 ЦПК України, зокрема, що підтверджують надсилання та одержання пропозиції укласти договір; також відсутня заява-приєднання, не додано доказів ознайомлення його з умовами договору. Тому вважає, що відповідно до ст. 527 Цивільного Кодексу України він не є належною стороною щодо виконання неіснуючого зобов`язання. Щодо перерахунку грошових сум на розрахунковий рахунок ТОВ «ГК Нафтогаз України» зазначив, що наданий позивачем «Фінансовий стан» не може підтверджувати існування заборгованості, оскільки не є первинним бухгалтерським документом та не підтверджено, на підставі яких первинних документів він складений. Просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

У судове засідання представник позивача не з`явилася, попередньо надавши заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує повністю, просить задовольнити.

Відповідач у судове засідання не з`явився, попередньо надавши заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги не визнав у повному обсязі, просить відмовити в їх задоволенні з підстав, викладених у запереченні та відзиві на позов.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до таких висновків.

Судом встановлено, що згідно із витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 25.07.2023, 13.11.2015 зареєстровано юридичну особу ТОВ «Газопостачальна компанія «Нафтогаз України», , вид економічної діяльності торгівля газом через місцеві (локальні) трубопроводи (основний) (а.с.12-13).

ОСОБА_1 є власником нерухомого майна, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується договором купівлі-продажу від 19.08.2022 (а.с.18-22), відповідач споживав природний газ у період з серпня 2025 по липень 2024; заборгованість складає 22 984,95 грн (а.с.16).

Отже, відповідач є побутовим споживачем у розумінні п. 23 ст. 1 Закону України «Про ринок природного газу», йому присвоєний персональний код ідентифікації споживача як суб`єкта ринку природного газу або його точки комерційного обліку (ЕІС-код - EnergyIdentificationCode) - 56ХМ26І011448072, що підтверджується інформаційною довідкою від 09.08.2024 (а.с.23-24).

У порядку досудового врегулювання спору позивачем на адресу відповідача було направлено вимогу про сплату заборгованості за спожитий природний газ №119/4.2.1-29449- 2024/260168820 від 06.06.2024 в сумі 27 269,08 грн (а.с.25).

Згідно із наданим розрахунком, споживач ОСОБА_1 за період з серпня 2022 року по липень 2024 року (включно) за адресою: АДРЕСА_1 , має заборгованість за спожитий природний газ в розмірі 22 984,95 грн (а.с.16).

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язаний вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

За нормами статей 526,629 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Відповідно до ст.714 ЦК України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Спірні правовідносини сторін регулюються не лише загальними нормами ЦК України, а й спеціальними нормами, передбаченими Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Законом України «Про ринок природного газу», Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», Кодексом газорозподільних систем, затвердженим постановою національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року №2494, Правилами постачання природного газу, затвердженими постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року №2496, а також умовами Типового договору постачання природного газу побутовим споживачам, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року №2500.

Правові засади функціонування ринку природного газу України, заснованого на принципах вільної конкуренції, належного захисту прав споживачів та безпеки постачання природного газу, а також здатного до інтеграції з ринками природного газу держав - сторін Енергетичного Співтовариства, у тому числі шляхом створення регіональних ринків природного газу, визначає Закон України «Про ринок природного газу».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про ринок природного газу» побутовий споживач це фізична особа, яка придбаває природний газ з метою використання для власних побутових потреб, у тому числі для приготування їжі, підігріву води та опалення своїх жилих приміщень, що не включає професійну та комерційну діяльність.

Споживач отримував послуги постачання природного газу, що підтверджується матеріалами справи та свідчить про фактичну згоду споживача про приєднання до умов договору (акцептування заяви-приєднання). Протилежне відповідачем не спростовано.

ТОВ «ГК «Нафтогаз України» виконало свої зобов`язання відповідно до Типового договору, а саме здійснило постачання природного газу до об`єкту споживача в необхідних для останнього обсягах.

Згідно із пунктом 4.3. Типового договору розрахунковим періодом за цим договором є календарний місяць.

У пункті 4.6. Типового договору передбачено, що при здійсненні постачання природного газу в рамках базової річної пропозиції оплата рахунка (платіжного документа) Постачальника має бути здійснена не пізніше 25 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Положеннями пункту 5 частини 2 статті 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» установлено, що індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Таким чином, споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувались ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №750/12850/16-ц, від 6 листопада 2019 року у справі №642/2858/16.

Відповідно до постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послу №880 від 04.07.2017 року, видано ТОВ «ГК «Нафтогаз України» () ліцензію на право провадження господарської діяльності з постачання природного газу на території України, тому суд відхиляє твердження відповідача про відсутність у позивача ліцензії на право проведення господарської діяльності.

Суд також не бере до уваги твердження відповідача про відсутність договірних відносин між сторонами, оскільки відсутня підписана ним заява-приєднання до умов договору, з огляду на таке.

Відповідно до правил постачання природного газу, затверджених постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 30 вересня 2015 року № 2496, акцептуванням публічного договору постачання природного газу побутовим споживачам є повернення споживачем постачальнику підписаної заяви-приєднання до умов договору постачання природного газу побутовим споживачем, та/або сплата/часткова сплата споживачем вартості спожитого природного газу та/або факт фактичного споживання природного газу. Отже, відповідач акцептував договір, фактично споживаючи природний газ і частково сплативши вартість спожитого газу.

Відповідач скористався наданими послугами, але всупереч визначеним законом та умовами договору обов`язкам, свої зобов`язання перед позивачем належним чином не виконував, не сплачував вартість отриманих ним послуг, внаслідок чого має заборгованість перед позивачем.

Правильність розрахунку заборгованості відповідачем не спростована, іншого розрахунку не надано.

Щодо посилань відповідача на те, що Постанови НКРЕКП не зареєстровані в Міністерстві юстиції України, відтак є нікчемними та не підлягають застосуванню в спірних правовідносинах, суд зазначає таке.

Відповідно дост.117 Конституції України, якою встановлено, що нормативно-правові акти Кабінету Міністрів України, міністерств та інших центральних органів виконавчої влади підлягають реєстрації в порядку, встановленому законом.

При цьому ч.6 ст.14 Закону України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг»визначено такийпорядок,зокрема встановлено,що Рішення Регулятора не підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України. Відсутність державної реєстрації рішень Регулятора не є підставою для відмови суду у прийнятті заяви про їх оскарження.

Регулятор веде реєстр всіх прийнятих рішень та забезпечує вільний доступ до них на своєму офіційному веб-сайті у затвердженому ним порядку.

Судом встановлено, що рішення НКРЕКП опубліковані на офіційному веб-сайті Регулятора.

Окрім того, зазначений підзаконний нормативно-правовий акт у встановленому порядку неконституційним не визнавався та є чинним.

Також посилання відповідача на застосування до спірних правовідносин положеньУказу Президента України від 3 жовтня 1992 року N 493/92 «Про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств та інших органів виконавчої влади», а не норм вищевказаного Закону, суд вважає помилковим з таких підстав. Так, керуючись загальними правилами застосування норм права у випадку колізії, у разі існування суперечності між актами застосовується акт, що має вищу юридичну силу, при розбіжності між загальним і спеціальним нормативно-правовим актом перевага надається спеціальному, також надається перевага акту, що прийнятий пізніше. Таким чином, оскільки Закон України «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг» має вищу юридичну силу, є спеціальним нормативним актом та виданий пізніше, тому саме його норми підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Враховуючи викладене, суд вважає, що позовні вимоги є доведеними в судовому порядку та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі, а саме: у розмірі 22 984,95 грн.

Витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача згідно зі ст. 141 ЦПК України

Керуючись ст. ст.12-13, 141, 263, 264, 265, 279, 280, 281, 282 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна Компанія «Нафтогаз України» (м. Київ, вул. Шолуденка, 1, ) на р/р НОМЕР_2 в АТ «Ощадбанк» м. Києва, МФО 300465 заборгованість за спожитий природний газ у сумі 22 984,95 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Газопостачальна Компанія «Нафтогаз України» (м. Київ, вул. Шолуденка, 1, ) на р/р НОМЕР_3 в АТ «Укргазбанк» м. Києва, МФО 320478 судовий збір у розмірі 3 028,00грн.

Рішення може бути оскаржене безпосередньо до Полтавського апеляційного суду протягом 30 днів з моменту проголошення шляхом подачі апеляційної скарги.

Суддя: Л. І. Стрюк