ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/707/24 Номер провадження 22-ц/814/671/25Головуючий у 1-й інстанції Кузіна Ж.В. Доповідач ап. інст. Обідіна О. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2025 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Обідіної О.І.,

суддів: Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.,

за участю секретаря Дороженка Р.Г.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Полтави від 14 жовтня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди завданої бездіяльністю органів досудового розслідування,

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Національної поліції в Полтавській області, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої бездіяльністю органів досудового розслідування.

В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 14.09.2022року до ВП №1 м. Полтави позивачем подано заяву про злочин, що стався за адресою АДРЕСА_1 , де йому нанесено тілесні ушкодження та була погроза застосування працівником приватної служби охорони зброї як до особи з інвалідністю.

04.10.2022 року він звернувся до ВП №1 для отримання витягу з ЄРДС, в якому виявив розбіжності в даті надходження заяви.

Посилаючись на тривалу та систематичну бездіяльності органу досудового розслідування в межах кримінального провадження за його заявою, з правовою кваліфікацією за ч.1 ст.125 КК України, просив стягнути моральну шкоду в розмірі 250000 грн.

Вказував, що така бездіяльність підтверджується висновками, встановленими судовими рішеннями при розгляді його скарг, але не дивлячись на вказівки суду щодо дотримання строків досудового розслідування та вимоги здійснити відповідні процесуальні дії, працівниками ВП№1 м. Полтави такі вказівки ігноруються та фактично слідство не проводиться, що завдає йому значних моральних страждань як потерпілому.

Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 14 жовтня 2024 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд виходив з їх необґрунтованості.

Не погодившись з даним судовим рішенням, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному провадженні, де посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про задоволення його вимог в повному обсязі.

Зазначав, що ним як позивачем було доведено факт протиправної бездіяльності відповідача, що доводиться наданими суду першої інстанції ухвалами Октябрського районного суду м. Полтави, за змістом яких суд встановлював недотримання працівниками поліції положень КПК України при проведенні досудового слідства по його заяві.

Між тим, такі судові рішення в ході розгляду його позову не були прийняті до уваги, що призвело до помилкового вирішення спору.

Заперечуючи висновки суду першої інстанції, вказує на систематичне невиконання працівниками сектору дізнання ВП №1 в м. Полтаві вимог ухвал Октябрського районного суду м. Полтави, що в свою чергу доводить факт неправомірності таких дій, спричинення яких завдало йому моральної шкоди, яка має бути відшкодована в порядку ст.ст. 1174, 1176 ЦК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно витягу про внесення відомостей про кримінальне правопорушення №0000283 - 04.10.2022 р. на підставі заяви ОСОБА_1 до ЄРДР були внесені відомості про вчинення кримінального правопорушення з правовою кваліфікацією ч.1 ст.125 КК України та коротким викладом обставин «13.09.2022 року близько 15 год. 20 хв. за адресою АДРЕСА_1 , невідомий чоловік наніс тілесні ушкодження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ступінь тяжкості яких встановлюється».

28.10.2022 року дізнавачем ОСОБА_2 винесено постанову про закриття зазначеного кримінального провадження.

Закриваючи провадження по страві, дізнавачем було встановлено, що згідно до записів відеоспостереження в приміщенні магазину «Рідне село» за адресою АДРЕСА_1 вбачається як ОСОБА_1 спочатку правим ліктем перший наносить удар охоронцю в обличчя, після чого правою ногою наносить удар охоронцю в область праху, а потім знову в облсть паху наносить третій удар ногою. Після чого, охоронником нанесено по голові ОСОБА_1 удар ззаду.

Оскільки за результатами медичного висновку при оцінці ступеню тяжкості тілесних ушкоджень не може бути враховано встановлений ОСОБА_1 діагноз у вигляді забою голови з підстав відсутності в представленій ним медичній документації об`єктивних судово-медичних даних, дізнавачем вказане провадження за ч.1 ст. 125 КК України було закрито у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 21.12.2022 року зазначену постанову про закриття кримінального провадження як передчасну було скасовано та зобов`язано продовжити досудове розслідування.

30.12.2022 року дізнавачем ОСОБА_2 повторно винесено постанову про закриття кримінального провадження, з вказівкою на положення ст. 36 КК України, оскільки кожний має право на оборону свого життя, незалежно від того чи має змогу уникнути простягання на нього чи ні, а також з посиланням на відсутність об`єктивних судово- медичних даних щодо отриманих ОСОБА_1 тілесних ушкоджень у вигляді забою голови.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 17.03.2023 року скасовано постанову дізнавача про закриття кримінального провадження та зобов`язано продовжити досудове розслідування.

11.07.2023 року позивачем було подано органу досудового розслідування клопотання про проведення певних слідчих дій для об`єктивного та всебічного розгляду кримінального провадження.

21.08.2023 року дізнавачем ОСОБА_2 винесено постанову про закриття кримінального провадження.

Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 11.10.2023 року скасовано постанову дізнавача про закриття кримінального провадження від 21.08.2023 року та зобов`язано дізнавача провести слідчі дії відповідно до ухвали Октябрського районного суду м. Полтави від 18.08.2023 року протягом одного місяця.

Встановивши вищевказаний перебіг досудового розслідування, суд першої інстанції вказав, що надані позивачем письмові докази дійсно свідчать про реалізацію ним як учасником кримінального провадження своїх прав, гарантованих ст. 7 КПК України, у спосіб оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності органу досудового розслідування.

Так, письмовими доказами підтверджується, що позивач протягом 2023 - 2024 р.р. звертався до суду зі скаргами про скасування постанов про закриття кримінального провадження та щодо дотримання розумних строків досудового розслідування кримінального провадження №0000283.

Разом з цим, такі скарги та відповідно результати їх розгляду судом першої інстанції не можуть розцінюватись як безумовні підстави для відшкодування моральної шкоди в розумінні вимог ст. 1167 ЦК України та мати наслідком покладення на відповідача цивільно-правової відповідальності згідно з приписами ст.ст. 1174, 1176 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами неправомірності дій чи бездіяльності органу досудового розслідування чи посадових осіб відповідача, не доведено доказами наявності моральної шкоди та наявності причинного зв`язку між неправомірними діями чи бездіяльністю та заподіяною шкодою.

Колегія суддів погоджується з даним судовим рішенням, виходячи з наступного.

Згідно ст. 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 1 ст. 1176 ЦК України встановлені підстави відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, у випадках вчинення незаконних діянь, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою цієї статті: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування ч.1 ст. 1176 ЦК України, , в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (стаття 1174 цього Кодексу).

За загальним правилом, встановленим ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті, яка визначає вичерпні випадки відшкодування моральної шкоди, незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом.

Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову.

Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності, на підставі чого суди першої та апеляційної інстанцій встановлюють наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею).

В даному випадку, сам по собі факт скасування судом прийнятих органом досудового розслідування процесуальних рішень про закриття кримінального провадження з підстав відсутності складу кримінального правопорушення за ч.1 ст. 125 КК України, за відсутності доведення позивачем таких необхідних складових як шкода, протиправність діяння та причинний зв`язок між ними, унеможливлює покладення на відповідачів обов`язку по відшкодуванню позивачу моральної шкоди.

Зазначене узгоджується з усталеною судовою практикою Верховного Суду при розгляді справ з подібними правовідносинами ( Постанови ВС від 19 березня 2020 року у справі №686/13212/19 (провадження №61-21982св19), від 20 січня 2021 року у справі № 686/27885/19 (провадження №61-8240св20), від 11.01.2023 у справі №591/8842/21 (провадження №61-9658 св 22).

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, суд першої інстанції вірно встановивши обставини по справі та визначившись з характером спірних правовідносин, дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги вищевказаних висновків суду першої інстанції не спростовують та не містять посилання на обставини, які б свідчили про порушення чи недотримання норм матеріально та процесуального права.

Фактично, зміст апеляційної скарги є тотожним змісту позовної заяви, яку суд першої інстанції розглянув у відповідності до закону та виклав свої правові висновки з вказаних в ній обставин.

Так, для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення. Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

В даному випадку, позивачем в ході розгляду справи не було надано доказів, які свідчили про спричинення йому моральної шкоди, та відповідно доводили б існування причинно-наслідкового зв`язку між протиправною бездіяльністю відповідача по розгляду його звернення та шкодою у вигляді моральних страждань.

При розгляді справи, судом було вірно констатовано, що сам факт реалізації ОСОБА_1 свого процесуального права на оскарження рішень, дій, бездіяльності дізнавача під час досудового розслідування, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки таке оскарження є механізмом реалізації прав особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій органу досудового розслідування.

Подальше скасування судом процесуальних рішень дізнавача, слідчого, прокурора також не може братись до уваги як безумовний доказ неправомірності таких процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, з огляду на те, що сам зміст рішень слідчих суддів у межах кримінального провадження №0000283, на які позивач посилався в обґрунтування своїх вимог, не містить висновків про встановлену протиправну бездіяльність органу дізнання та неправомірність дій відповідних посадових осіб.

З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції, яке ухвалено у відповідності до вимог процесуального та матеріального права.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 384 ЦПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 14 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду Верховного Суду.

Повний текст постанови суду виготовлено 03 лютого 2025 року.

Судді: О.І. Обідіна Ю.В. Дряниця Л.І. Пилипчук