_________ __ _ МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ__ ___ ___ _
Пр. №2/521/673/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2025 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси у складі:

головуючого судді - Сегеди О.М.,

при секретарі - Замниборщ А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , про стягнення безпідставно набутих коштів,

встановив:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 через систему «Електронний суд» звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом, уточненим у подальшому до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , посилаючись на те, що з ОСОБА_3 він перебуває у шлюбі, зареєстрованому 10 серпня 2003 року Центральним відділом реєстрації шлюбі в м. Києва, актовий запис №1591.

В період шлюбу у них з ОСОБА_3 народилось троє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , які проживають разом з матір`ю у Німеччині.

Зазначив, що починаючи з вересня 2023 року на банківський рахунок ОСОБА_3 , щомісяця зараховуються аліменти на утримання його малолітніх дітей, що підтверджується відповідними квитанціями.

Вказував, що в квітні 2024 року йому стало відомо про нецільове витрачання ОСОБА_3 аліментів, які щомісяця зараховуються на її рахунок на утримання малолітніх дітей, а саме 21 грудня 2023 року ОСОБА_3 було перераховано на рахунок відповідачки 8000,00 грн., а 21 грудня 2023 року - 600,00 грн.

Отже, сума безпідставно набутих відповідачкою коштів, складає 9144,48 грн., з яких

- сума безпідставних набутих коштів - 8600,00 грн.;

- інфляційне збільшення - 366,35 грн. (8600 х 1,042599 - 8600);

- 3% річних - 178,13 грн.;

Посилаючись на порушення прав малолітніх дітей, позивач просив суд стягнути з відповідачки ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 безпідставно отримані грошові кошти у розмірі 9144,48 грн., з яких: сума безпідставних набутих коштів - 8600,00 грн.; інфляційне збільшення - 366,35 грн.; 3% річних - 178,13 грн.; в порядку ст. 265 ЦПК України встановити в рішенні необхідність органу (особі) що здійснюватиме примусове виконання рішення нарахувати та стягнути з відповідачки на користь ОСОБА_3 - 3 % річних з 21 грудня 2023 року по день виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування, за формулою: [Відсотки] = [Сума боргу] [Процентна ставка] / 100% / 365 днів [Кількість днів]; інфляційні збитки з січня 2024 року по день виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють це нарахування, за формулою: [Збитки від інфляції] = [Сума боргу] * [Індекс інфляції]/ / 100% - [Сума боргу] та стягнути з відповідачки на його користь судові витрати.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 13 травня 2024 року вищевказану справу було передано на розгляд до Малиновського районного суду м. Одесиза підсудністю (а.с.17).

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями Малиновського районного суду м. Одеси від 13 червня 2024 року справу було передано на розгляд судді Сегеді О.М.

Справа отримана суддею 14 червня 2024 року.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 14 червня 2024 року справа була прийнята до провадження призначено судове засідання. Ухвалено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження (а.с.36-37).

Ухвалою суду від 12 вересня 2024 року задоволено клопотання позивача про проведення судового засідання в режимі відеоконференції (а.с.124-125).

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідачка в судове засідання не з`явилась, про час і місце слухання справи була повідомлена відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України (а.с.41,64).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмет у спору ОСОБА_3 та її представник, діюча за ордером від 28 серпня 2024 року в судове засідання не з`явились, про час і місце слухання справи були повідомлені відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, раніше надали письмові пояснення та додаткові письмові пояснення, в яких останні заперечували проти позову, вважав, що позовні вимоги задоволенню не підлягають у повному обсязі (а.с.130-132).

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції та Кодексу.

Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.

З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.

У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 03 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»).

У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України.

Згідно ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають у шлюбі, зареєстрованому 10 серпня 2003 року Центральним відділом реєстрації шлюбі в м. Києва, актовий запис №1591, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.9).

В період шлюбу у ОСОБА_1 та ОСОБА_3 народилось троє дітей: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с.10,11,12).

Встановлено, що діти проживають разом з матір`ю у Німеччині.

З додаткових пояснень ОСОБА_3 , які були надані останньою до Печерського районного суду м. Києва вбачається, що в вересні 2022 року вона звернулась за фінансовою допомогою до Державного управління фінансами землі Північний Рейн-Вестфалія Німеччина. Року і з жовтня 2022 року по теперішній час, отримує аліменти на дітей, зокрема 842,00 євро щомісяця, що за офіційним курсом НБУ на день звернення із заявою становить 41066,00 грн. за 1Євро, що в перерахунку складає 34577,57 грн. Отже з вересня 2023 року ОСОБА_1 щомісяця сплачував на користь ОСОБА_3 аліменти в розмірі 15000,00 грн., але з березня 2024 року виплату аліментів припинив (а.с.100-103).

З матеріалів справи вбачається, що з вересня 2023 року по березень 2024 року на рахунок ОСОБА_3 було перераховано ОСОБА_7 , сестрою позивача, грошові кошти в рахунок оплати аліментів на утримання дітей по 15000,00 грн. щомісячно, що підтверджується платіжними квитанціями від 19 вересня 2023 року, 19 жовтня 2023 року, 17 листопада 2023 року, 15 грудня 2023 року, 16 січня 2024 року, 16 лютого 2024 року, 16 березня 2024 року (а.с.80, 81,82,83,84,85,86,87).

З змісту позову вбачається, що в квітні 2024 року позивачу стало відомо про нецільове витрачання аліментів ОСОБА_3 , зокрема 21 грудня 2023 року нею було перераховано 8600,00 грн. на рахунок відповідачки.

На підтвердження вказаного факту, позивачем було надано виписку з банківського рахунку, відкритого в АТ «УНИВЕСАЛ БАНК» на ім`я ОСОБА_3 за період з 01 вересня 2023 року по 31 грудня 2023 року (а.с.158).

З даного рахунку вбачається, що 21 грудня 2023 року на ім`я відповідачки, позивачкою було перераховано 2137,26 грн. (1368,63грн. + 768,63 грн.).

Належних та допустимих доказів перерахування ОСОБА_3 грошових коштів у більшому розмірі, а саме у розмірі 8600, 00 грн., матеріали справи не містять.

Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною першою статті 4 ЦК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Зазначені норми визначають об`єктом судового захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Підставою для звернення до суду є наявність порушеного права, таке звернення здійснюється особою, котрій це право належить, і саме з метою його захисту. Тобто правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів.

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлене у заявлений спосіб.

Оцінка предмету заявленого позову, а відтак наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги. Подібний правовий висновок Верховного Суду викладений у постановах від 05 грудня 2018року у справі №916/1813/16, від 19 вересня 2019року у справі №924/831/17, від 28 листопада 2019року у справі №910/8357/18, від 15 червня 2022року у справі №916/700/21, від 22 вересня 2022року у справі №924/1146/21.

Статтею 179 СК України визначено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України.

Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Водночас, вимога про повернення коштів, витрачених на забезпечення життєдіяльності дитини, не відповідає інтересам дитини.

Відповідно до ст.186 СК України контроль за цільовим витрачанням аліментів здійснюється органом опіки та піклування у формі інспекційних відвідувань одержувача аліментів, порядок та періодичність здійснення яких визначаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері усиновлення та захисту прав дітей. За заявою платника аліментів (крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів) інспекційні відвідування одержувача аліментів здійснюються органом опіки та піклування позапланово, але не більше одного разу на три місяці.

У разі нецільового витрачання аліментів платник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або про внесення частини аліментів на особистий рахунок дитини у відділенні Державного ощадного банку України.

Встановлено, що 27 березня 2024 року позивач звертався до Служби у справах дітей та сім`ї Печерської районної в місті Києві державної адміністрації з заявою щодо здійснення контролю за цільовим витрачанням коштів на утримання дітей, але листом від 15 квітня 2024 року, йому було відмовлено, оскільки ОСОБА_3 разом з дітьми постійно проживає на території Німеччини, а також у зв`язку з тим, що останнім не було надано розрахунку заборгованості зі сплати аліментів за останні 12 місяців або договір зі сплати аліментів на дітей (а.с.153,154-155,156-157).

Отже, висновок органу опіки та піклування щодо контролю за цільовим витрачанням ОСОБА_3 аліментів, відсутній.

Відповідно до ч.1, 2 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Частиною 3ст.1212 ЦК України визначено, що положення цієї глави застосовуються також до вимог про:1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.

Разом з тим, правила ст. 1212 ЦК України застосовуються тоді, коли майно передано на виконання юридично ще не укладеного договору.

Як було встановлено судом, між позивачем та відповідачкою відсутні договірні відносини.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2020року у справі № 753/15556/15-ц ви значила, що за ст. 1212 ЦК України зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.

Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту.

Отже, відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.

Статтею 1215 ЦК України визначено, що не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом.

Отже з змісту ч.1 ст. 1215 ЦК України вбачається, що законодавцем передбачені два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки зі сторони особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності зі сторони набувача виплати.

Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 677/876/21.

При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15 вказала, що правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум.

Цивільний кодекс України закріплює презумпцію добросовісності і розумності дій особи, яка здійснює власне право (ч.5 ст. 12 ЦК України). Ця презумпція діє, поки інше не буде встановлено рішенням суду. Добросовісне здійснення особою свого цивільного права передбачає реалізацію правомочностей відповідного права з урахуванням інтересів інших учасників відносин, публічних інтересів держави тощо. Добросовісність здійснення цивільного права завжди проявляється в такій поведінці особи-носія такого права, яка знаючи (повинна була знати), що здійснення нею прав або виконання обов`язків може призвести до негативних наслідків, не вжила доступних їй заходів для їх усунення. В іншому випадку така особа має вважатися недобросовісною з настанням для неї тих чи інших правових наслідків.

З положень закону випливає, що обов`язок спростування презумпції добросовісності покладається на суб`єкта, який відповідні дії (правочин) ставить під сумнів.

Позивачем не було надано до суду жодних доказів на підтвердження недобросовісності третьої особи та відповідачки.

При цьому, позивач не довів суду яке його самого конкретне право чи інтерес, які підлягають судовому захисту, були порушені відповідачем.

Також судом враховується, що позов може бути задоволений лише у випадку встановлення факту порушення, невизнання або оспорення відповідачем прав, свобод чи інтересів позивача. Відсутність обставин, які підтверджували би наявність порушення права особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови у задоволенні такого позову.

Суд вважає, що посилання позивача на підтвердження своїх вимог на виписку з банківського рахунку, відкритого в АТ «УНІВЕРСАЛ БАНК» на ім`я ОСОБА_3 за період з 01 вересня 2023 року по 31 грудня 2023 року (а.с.158) не є доказом того, що будь-які перерахування коштів з рахунку ОСОБА_3 на рахунок інших осіб, а саме на рахунок відповідачці, що остання набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

У постанові від 09 травня 2023 року у справі №916/3823/21 Верховний Суд зауважив, що звертаючись з позовом за захистом порушеного права, позивач має обрати спосіб захисту, який відповідає змісту права, що порушене й буде здатний таке право поновити; обраний спосіб захисту має бути передбачений положеннями статті 15 ЦК України, або ж визначений іншим законом чи укладеним між сторонами договором. Законодавчі обмеження матеріально правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачкою і за захистом яких прав (інтересів) він звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Як було встановлено судом, ОСОБА_3 , яка залучена до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог не зверталась до суду з самостійними позовними вимогами до відповідачки, що свідчить про те, що ні її права, ні права її дітей не порушені.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач ніяких позовних вимог до ОСОБА_3 , не заявляв, що свідчить про те, що остання не порушувала його права, а також не надавала останньому повноважень звертатися до суду в її інтересах.

Верховний Суд у постанові від 27 січня 2020 року у справі №761/26815/17 визначив, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відтак, здійснивши оцінку спірних правовідносин та обставин, якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги, враховуючи недоведення позивачем порушення його прав, свобод чи інтересів з підстав, зазначених у позові, суд доходить висновку про необгрунтованість позовних вимог.

Враховуючи вищезазначені обставини справи у їх сукупності, положення законодавства та судової практики, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі у зв`язку з тим, що позивачем обрано невірний спосіб захисту.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладається у разі задоволення позову - на відповідача.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Судовий збір у справі складає 1211,00грн., який сплачений позивачем у повному обсязі при зверненні до суду ( а.с. 20).

Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, то судовий збір позивачу не повертається.

Керуючись ст. ст. 12, 15, 16, 1212 ЦК України, ст. 179, 186 СК України, ст. ст. 4, 12, 13, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , про стягнення безпідставно набутих коштів - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 31 січня 2025 року.

Суддя: О.М. Сегеда