Справа №490/1995/24
Провадження № 22-ц/812/202/25
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

04 лютого 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ,

подану їх адвокатом Саченком Андрієм Павловичем

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 грудня 2024 року, ухвалене у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Гуденко О.А., повний текст складено 09 грудня 2024 року, за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Миколаївської обласної прокуратура про відшкодування моральної шкоди

В С Т А Н О В И В:

У березні 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до Державної казначейської служби України та Миколаївської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказували, що 29 серпня 2023 року відділенням поліції №2 Баштанського районного відділу поліції ГУНП в Миколаївській області було зареєстровано кримінальне провадження №0000121 за ч.1 ст.125 КК України, за заявою громадянина.України ОСОБА_3 , в якій він просить притягнути до кримінальної відповідальності ОСОБА_2 , який 29 серпня 2023 близько 10:30 години, перебуваючи на площі Соборна- Миколаївська, біля будинку АДРЕСА_1 , спричинив заявнику тілесні ушкодження у вигляді забою правого вуха.

12 жовтня 2023 року прокурор Березнегуватського відділу Баштанської окружної прокуратури Машаровою О.В., розглянувши матеріали досудового розслідування, внесеного до реєстру досудових розслідувань від 29 серпня 2023 року на підставі ухвали слідчого судді Снігурівського районного суду Миколаївської області від 18 вересня 2023 (справа № 485/1029/23; провадження № 1-кс 485/301/23), в період з 14:47 до 18:00 за участю ОСОБА_1 , а також за участю її чоловіка - ОСОБА_2 , його захисників (адвокатів) та співробітників ВП № 2 Баштанського РВП ГУНП у Миколаївській області в присутності понятих був проведений обшук в будинку на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 .

В результаті обшуку було вилучено бриджі синього кольору з написом "COLINS JEANS 1983" розмір XL, на яких є пляма бурого кольору схожа на кров.

Подальша доля кримінального провадження № 0000121 позивачам невідома, представники позивачів звертались до органів прокуратури із запитом про долю вилучених речей, однак відповіді на момент подачі позову отримано ними не було.

Зазначають, що вказаний обшук відбувся незаконно, та не відповідав критеріям законності чим грубо порушив ст.8 Європейської Конвенції з прав людини, зокрема в частині поваги до свого приватного і сімейного життя, до свого житла статтю 1 першого протоколу Європейської Конвенції з прав людини. Органи обвинувачення здійснили втручання в приватне життя позивачів, яке не було необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно критеріїв ЄСПЧ до обшуку викладених у п.156 рішення ««Войкін та інші проти України» (Заява № 47889/08) : коли держави вважають за необхідне вдаватися до таких заходів, як обшуки житлових приміщень з метою отримання доказів вчинення правопорушень, Суд оцінюватиме: 1. чи були підстави, наведені для виправдання таких заходів, відповідними та достатніми, 2. чи було дотримано принцип пропорційності. 3. наявність у національному законодавстві ефективних гарантій проти зловживань і свавілля, та, як ці гарантії застосовувались у конкретній справі, що розглядається. Критерії, які враховуватимуться в цьому контексті, перелік яких не є вичерпним, це спосіб та обставини, за яких була надана вказівка, зокрема інші наявні на той час докази, а також зміст і обсяг вказівки, враховуючи при цьому гарантії, застосовані з метою обмеження цього заходу розумними рамками.

Щодо необґрунтованості ухвали на проведення обшуку позивачі вказують, що обшук помешкань їх будинку проводився на підставі ухвали Снігурівського районного суду Миколаївської області від 18 вересня 2023 року, а отже був предметом судового контролю. Проте сам цей факт не обов`язково становитиме достатню гарантію проти зловживань: 1. "Проте наявність судового контролю сама по собі необов`язково становитиме достатню гарантію проти зловживання. При оцінці пропорційності втручання держави Суд має розглянути конкретні обставини кожної справи" (п.35 рішення ЄСПЧ «Воскобойников проти України»(Заява № 33015/06) від 05.10.2017. 2. "Обшук житла заявниці був проведений на підставі постанови, прийнятої Тростянецьким судом, і, таким чином, була предметом судового контролю. Проте лише цей факт сам по собі не обов`язково призведе до наявності достатніх гарантій від зловживань" (п.73 Рішення ЄСПЧ «Ратушна проти України» Заява № 17318/06)від 02.12.2010 та аналогічно п.130 рішення ЄСПЧ «Геращенко проти України» (Заява № 20602/05) заява від 07.11.2013)

Вказують, що ухвалою Снігурівського районного суду Миколаївської області від 18 вересня 2023 року було надано дозвіл на вилучення футболки білого кольору та бриджів темно-синього кольору, крім того для винесення ухвали про проведення обшуку житла чи іншого володіння особи суди в Україні відповідно до законодавства повинні переконатися в тому, що існують достатні підстави вважати, що розшукувані предмети знаходяться там. Водночас, вищевказана ухвала такого обґрунтування не містила, крім простої констатації про це, та прокурор здійснила обшук помешкання позивачів на підставі вищезазначеної ухвали тільки через три тижні, та жодного пояснення цій затримці надано не було. За такого ухвала суду не може вважатися такою що була винесена згідно із законом. Позивачі вказують, що обшук не був «необхідним у демократичному суспільстві». Згідно з усталеною прецедентною практикою ЄСПЛ , поняття «необхідності» означає, що втручання відповідає нагальній суспільній потребі та, зокрема, що воно є пропорційним законній меті, яку переслідують. Таким чином, суд повинен з`ясувати, чи, за обставин справи, входження до житла заявника забезпечувало справедливий баланс між відповідними інтересами, а саме його правом на повагу до свого житла, з одного боку, та запобіганням заворушенням. і злочини та захист прав і свобод інших, з іншого. Відповідно необхідно оцінити, чи були причини, наведені для виправдання таких заходів, доречними та достатніми стосовно обшуків, Європейський Суд постійно постановляв, що Договірні держави можуть вважати за необхідне вдатися до таких заходів для отримання речових доказів певних правопорушень. Що стосується останнього пункту, то суд має спочатку переконатися, що відповідне законодавство та практика надають особам адекватні та ефективні гарантії проти зловживань. По-друге, Суд має розглянути конкретні обставини кожної справи, щоб визначити, чи було в даній справі втручання пропорційним переслідуваній меті. Критерії, які необхідно брати до уваги при вирішенні цього останнього питання, є, зокрема: - ступінь тяжкості правопорушення, у зв`язку з яким було здійснено обшук і виїмку; - спосіб і обставини, за яких було видано наказ, зокрема, чи були на той момент будьякі додаткові докази; - зміст і обсяг наказу, особливо враховуючи характер обшуку приміщень і запобіжні заходи, вжиті для того, щоб обмежити вплив заходу розумними межами; - і ступінь можливих наслідків для репутації особи, яка постраждала від обшуку (п.25 рішення Європейського суду з прав людини від 29 жовтня 2020 року у справі «Дорош проти Польщі» за заявою № 71205/11).

Позивачі вказують, що їх не було допитано, обвинуваченого або підозрювано в будь-якому правопорушенні. Обшук у них вдома проводився у зв`язку з розслідуванням поліцією кримінального правопорушення щодо нанесення легкого тілесного ушкодження. У цій справі прокурор отримала ухвалу про обшук від суду, яка вказувала на те, що вона отримала інформацію про те, що заявник міг мати одяг, про який йдеться. Розглядаючи зміст і обсяг ухвали про обшук, позивачі вказують, що ухвала суду від 18 вересня 2023 року була складена в широкому сенсі, посилаючись на забезпечення доказів, тобто «футболку білого кольору та бриджі темно-синього кольору» без жодної ідентифікації. Зокрема, Снігурівський районний суд у своїй ухвалі не послався на конкретну інформацію, чому подружжя ОСОБА_4 могли вважатися такими, що володіють вказаним одягом , про який йде мова, і чому виникла необхідність його шукати через місяць, оскільки сам одяг не міг однозначно містити через місяць бодай якісь сліди. Не було в ухвалі суду жодних посилань на будь-які експертизи, відео-докази, речові докази, за винятком інформації, нібито отриманої від самого заявника, який очевидно є заінтересованою особою. Суд не оцінив, чи мав прокурор «відповідні» та «достатні» причини для звернення із клопотанням на обшук у будинку позивачів.

Зазначають і про процедурні порушення обшуку. Так, обшук має проводитись виключно слідчим, а не оперативними працівниками навіть за наявності такого доручення (ВС/ККС у справі № 466/896/17 від 29 січня 2019р.) Крім того, позивачі вказують, що сам обшук фактично здійснювала не прокурор, якій було надано право та дозвіл на його проведення, а оперативний працівник, крім того працівники правоохоронних органів навіть після вилучення речей які були вказані в ухвалі, продовжили його, у т.ч оглядали зброю ОСОБА_2 , оглядали інші приміщення на подвір`ї та в будинку і т.д, вже без будь-якої мети та обсягу ухвали. Окремо позивачі, вказують що КПК взагалі не передбачає право дізнавачів (кримінальне провадження здійснюється у формі дізнання, оскільки є проступком) проводити обшуки, що відповідно змусило прокурора проявляти процесуальну активність при дізнанні та призвело до відсутності нагляду за дізнанням у цьому провадженні. Отже на думку позивачів, обшук у будинку позивачів не був виправданий «відповідними» та «достатніми» причинами. Згідно п. 30-31 рішення Європейського суду з прав людини від 29 жовтня 2020 року у справі «Дорош проти Польщі» за заявою № 71205/11): «Беручи до уваги обставини цієї справи, зокрема той факт, що обшук квартири, в якій проживав заявник, було видано у зв`язку з незначним правопорушенням, вчинене невідомою особою, позивачі вважають, що обшук було проведено без відповідні та достатні підстави та не можуть вважатися пропорційними законним цілям, які переслідуються. Тому це не було «необхідним у демократичному суспільстві».

Щодо наявності ефективного способу захисту від незаконного обшуку позивачі вказують, що згідно, що згідно постанови ВС від 21 грудня 2023 року справа № 761/15583/23 «перевірці в апеляційній інстанції підлягають лише ухвали слідчого судді, які пов`язані з можливістю істотного обмеження прав, свобод та інтересів особи або мають вирішальне значення для руху досудового розслідування чи кримінального провадження в цілому.» Таким чином оскарження ухвал слідчих суддів в апеляційному порядку КПК України не передбачено. Враховуючи, що кримінальне провадження №0000121 за ч.1 ст.125 КК України до суду не скеровувалось, то відповідно у позивачів не має можливості встановити незаконність обшуку окрім, як у кримінальному судочинстві. Так само заявники не могли подати цивільний позов у межах кримінального провадження, оскільки згідно з національним законодавством такий позов міг бути поданий лише після встановлення особи підозрюваного чи обвинуваченого (див., наприклад, згадане рішення ЄСПЧ у справі «Коротюк проти України» (Korotyuk v. Ukraine), пункт 43). У заявників не було ефективного засобу юридичного захисту щодо їхніх зазначених скарг щодо обшуків за статтею 8 Конвенції. Отже, було порушення статті 13 Конвенції. (п.171 Справа «Войкін та інші проти України» (Заява № 47889/08).

Разом із тим, Велика Палата ВС у справі 920/715/17від 12 березня 2019 року вказала, що «питання наявності між сторонами деліктних зобов`язань та цивільно-правової відповідальності за заподіяну шкоду перебуває у площині цивільних правовідносин потерпілого та держави, що не регулюються нормами КПК України, а господарський суд самостійно встановлює наявність чи відсутність складу цивільного правопорушення, який став підставою для стягнення шкоди, оцінюючи надані сторонами докази.» При цьому спори про відшкодування шкоди з держави внаслідок порушення прав особи в кримінальному провадженні підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 688/2479/16-ц, провадження № 14-447цс19).

Щодо порушення на право володіння майном позивачі, вказують, що вилучені речі з їх будинку за всіма критеріями становить поняття «майно» та не мали жодного відношення до кримінального провадження. Однак, подальша доля цього майна їм невідома, можливості його повернення на момент подачі позову до суду відсутні. Оскільки позивачі не мають чітко встановленого в законі права вимоги для цілей, передбачених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), вони не можуть стверджувати, що мали легітимне очікування на отримання будь-яких конкретних сум від держави. З огляду на це ЄСПЛ визнав скарги заявників на порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції несумісними з положеннями Конвенції ratione materiae (див. ухвали ЄСПЛ щодо прийнятності від 30 вересня 2014 року у справі «Петльований проти України» (Petlyovanyy v. Ukraine), заява № 54904/08, і від 16 грудня 2014 року у справі «Золотюк проти України» (Zolotyuk v. Ukraine), заява № 3958/13) ….».

Враховуючи, що незаконні дії здійснювались прокурором Березнегуватського відділу Баштанської окружної прокуратури Миколаївської області, то належним відповідачем по цій справі буде Миколаївська обласна прокуратура.

Щодо обґрунтування завдання моральної шкоди позивачі вказують, що ОСОБА_1 по-перше, є власницею домоволодіння, в якому був проведений обшук, а по-друге дружиною ОСОБА_2 , стосовно якого напевно була проведена слідча дія. Відповідно бриджі, які були вилучені є спільним сумісним майном подружжя та не визнавалося у законному порядку особистим майном чоловіка. Тобто саме проведення правоохоронними органами незаконної, а тим паче недоцільної слідчої дії (обшуку) в приватній оселі ОСОБА_1 та його чоловіка є результатом того, що, ними були втрачені віра у законність та справедливість державної влади та правоохоронних органів, що викликало у них глибокі душевні страждання і психологічний шок, розчарування та відчуття несправедливості, які вони відчувають до цього часу. Додатково зазначаю, що Позивачі є поважними особами в своєму населеному пункті: обидва є депутатами Березнегуватської селищної ради та мають позитивні відгуки з професійного та особистого боків за місцем роботи серед керівництва та колег селищної ради. Ця обставина підкреслює факт підриву їх репутації як публічних осіб та як результат невдоволення та переживання, моральні страждання, що виникли у законослухняних громадян в результаті недоцільних дій держави в особі правоохоронних органів. Репутація в депутатському середовищі має велике значення. Вона може впливати на кар`єру, особисті стосунки та самопочуття, крім того вона впливає також і на виборців депутатів, оскільки підривається їх авторитет в очах громади.

Розмір компенсації повинен нести справедливу сатисфакцію моральних втрат та відновити стан постраждалого в матеріальній формі. Позивачі вважають розумною сумою відшкодування 1 мінімальна заробітна плата на 1 січня 2024 року- 7 100 гривень кожному з позивачів за одну протиправну дію Відповідача.

Враховуючи вищевикладене, просили стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_1 по 7100 грн компенсації моральної шкоди завданої обшуком у кримінальному провадженні №0000121 проведеного прокурором Березнегуватського відділу Баштанської окружної прокуратури Миколаївської області.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 грудня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Миколаївської обласної прокуратури про відшкодування моральної шкоди - відмовлено.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції вказав, що позивачем жодним чином не доведено факт протиправних дій працівників прокуратури та органів досудового розслідування при проведенні обшуку як і неправомірність самого обшуку, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Не погодившись із таким рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , діючи через адвоката Саченка А.П., подали апеляційну скаргу, у якій вказували, що рішення прийняте судом внаслідок неправильного з`ясування фактичних обставин справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому просили його скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

Зазначають, що вони не згодні із позицією суду першої інстанції що, лише обвинувальний вирок суду чи інше рішення суду про встановлення факту незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку може бути підставою відшкодування шкоди.

Звертають увагу, що оскарження ухвал слідчих суддів в апеляційному порядку КПК України не передбачено. Враховуючи, що кримінальне провадження №0000121 за ч.1 ст.125 КК України до суду не скеровувалось, то відповідно у позивачів не має можливості встановити незаконність обшуку окрім, як у цивільному судочинстві,

Жодна норма законодавства не визначає, що для звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, неправомірність рішень, дій чи бездіяльності має підтверджуватися рішенням суду.

Також, судом першої інстанції не взято до уваги низку позицій ЄСПЛ наведених у позові, зокрема, що заявники не могли подати цивільний позов у межах кримінального провадження, оскільки згідно з національним законодавством такий позов міг бути поданий лише після встановлення особи підозрюваного чи обвинуваченого (див., наприклад, згадане рішення ЄСПЧ у справі «Короток проти України» (Korotyuk v. Ukraine), пункт 43).

У заявників не було ефективного засобу юридичного захисту щодо їхніх зазначених скарг щодо обшуків за статтею 8 Конвенції. Отже, було порушення статті 13 Конвенції, (п.171 Справа «Войкін та інші проти України» (Заява №47889/08).

При цьому спори про відшкодування шкоди з держави внаслідок порушення прав особи в кримінальному провадженні підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі№ 688/2479/16-ц, провадження № 14-447цс19).

Крім того ухвала Снігурівського районного суду Миколаївської області від 18 вересня 2023 року була постановлена з очевидними порушеннями територіальної підсудності, та ст.34 КПК України, оскільки орган досудового розслідування знаходився в Березнегуватському районі, то відповідно дозвіл на обшук мав надавати Березнегуватський районний суд Миколаївської області.

На їх думку, ухвала Снігурівського районного суду Миколаївської області від 18 вересня 2023 року не містила доказів, що існують достатні підстави вважати, що розшукувані предмети знаходяться в приміщенні апелянтів. Зокрема районний суд у своїй ухвалі не послався на конкретну інформацію, чому подружжя ОСОБА_4 могли вважатися такими, що володіють вказаним одягом, про який йде мова, і чому виникла необхідність його шукати через місяць, оскільки сам одяг не міг однозначно містити через місяць бодай якісь сліди. Не було в ухвалі суду жодних посилань на будь-які експертизи, відео- докази, речові докази, за винятком інформації, нібито отриманої від самого заявника, який очевидно є заінтересованою особою. Суд не оцінив, чи мав прокурор «відповідні» та «достатні» причини для звернення із клопотанням на обшук у будинку позивачів.

Апелянти, вказують, що вилучені речі з їх будинку за всіма критеріями становить поняття «майно» та не мали жодного відношення до кримінального провадження. Однак, подальша доля цього майна їм невідома, можливості його повернення на момент подачі позову до суду відсутні.

Тобто саме проведення правоохоронними органами незаконної, а тим паче недоцільної слідчої дії (обшуку) в приватній оселі ОСОБА_1 та його чоловіка є результатом того, що, ними були втрачені віра у законність та справедливість державної влади та правоохоронних органів, що викликало у них глибокі душевні страждання і психологічний шок, розчарування та відчуття несправедливості, які вони відчувають до цього часу. Апелянти обидва є депутатами Березнегуватської селищної ради та мають позитивні відгуки з професійного та особистого боків за місцем роботи серед керівництва та колег селищної ради. Ця обставина підкреслює факт підриву їх репутації як публічних осіб та як результат невдоволення та переживання, моральні страждання, що виникли у законослухняних громадян в результаті недоцільних дій держави в особі правоохоронних органів. Репутація в депутатському середовищі має велике значення. Вона може впливати на кар`єру, особисті стосунки та самопочуття, крім того вона впливає також і на виборців депутатів, оскільки підривається їх авторитет в очах громади. Депутат місцевої ради представляє інтереси всієї територіальної громади, має всю повноту прав, що забезпечують його активну участь у діяльності ради та утворюваних нею органів, несе обов`язки перед виборцями, радою та її органами, виконує їх доручення.

Оцінку можливості нанесення апелянтам моральної шкоди обшуком суд не надав взагалі

Як вбачається з оцінки доказів проведених судом, в даній справі, не беручи до уваги, що суд взагалі не надав оцінку законності обшуку та наявності моральної шкоди, вбачається, що суд невиправдано використав стандарт доказування проти позивача, саме за принципом «поза розумним сумнівом», тоді як для цивільного судочинства, та безпосередньо цієї справи, такий стандарт доказування з огляду на обставини справи та учасників, є явно завищеним.

Крім того, обов`язок доказування відсутності порушення вимог закону покладено за приписами чинного законодавства саме на органи прокуратури, які на жоден довід позивача не надали належних аргументів.

У відзиві Миколаївська обласна прокуратура та Державна казначейська служба України просять апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Про розгляд справи апеляційним судом сторони повідомлені належним чином.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 стаття 4 ЦПК України).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 29 серпня 2023 року відділенням поліції №2 Баштанського районного відділу поліції ГУНП в Миколаївській області було зареєстровано кримінальне провадження №0000121 за ч.1 ст.125 КК України, за заявою гр. України ОСОБА_3 , в якій він просить притягнути до кримінальної відповідальності ОСОБА_2 , який 29.08.2023 близько 10:30 години, перебуваючи на площі Соборна-Миколаївська, біля будинку АДРЕСА_1 , спричинив заявнику тілесні ушкодження у вигляді забою правого вуха.

Ухвалою слідчого судді Снігурівського районного суду Миколаївської області від 18.09.2023 (справа № 485/1029/23; провадження № 1-кс 485/301/23), задоволено клопотання прокурора Березнегуватського відділу Баштанської окружної прокуратури Машарової О.В. про надання дозволу на обшук.

Надано дозвіл на проведення обшуку в будинку за місцем фактичного проживання ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_1 , яке на праві власності належить ОСОБА_1 , з метою виявлення та фіксації про обставини вчинення даного кримінального правопорушення, а саме відшукання футболки білого кольору та бріджі темно синього кольору , які належать ОСОБА_2 та які на собі могли зберегти плями булрого кольору, ззовні схожі на кров. Ухвала дійсна до 18.10.2023 року.

12 жовтня 2023 року прокурором Березнегуватського відділу Баштанської окружної прокуратури Машаровою О.В., розглянувши матеріали досудового розслідування, внесеного до реєстру досудових розслідувань за №0000121 від 29.08.2023 року на підставі ухвали слідчого судді Снігурівського районного суду Миколаївської області від 18.09.2023 у справі № 485/1029/23, в період з 14:47 до 18:00 за участю ОСОБА_1 , а також за участю її чоловіка ОСОБА_2 , його захисників (адвокатів) та співробітників ВП № 2 Баштанського РВП ГУНП у Миколаївській області в присутності понятих був проведений обшук в будинку на території домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 . В результаті обшуку було вилучено бриджі синього кольору, на яких є напис COLINS JEANS 1983 розмір XL, на яких мається пляма бурого кольору схожа на кров (надалі Бриджі або речовий доказ).

Як вбачається із Довідки про рух кримінального провадження , внесеного до ЄРДР за №0000121 від 29.08.2023 року за ч.1 ст.125 КК України, в межах даного до судового розслідування за даним фактом проведено низку слідчих дій призначення експертиз, допит свідків , проведення обшуку тощо. Дані про пред`явлення підозри відсутні. На даний час проводяться інші слідчі дії, направлені на встановлення осіб, причетних до скоєння даного злочину та встановлення можливих свідків.

Ухвалюючи рішення суд першої інстанції вказав, що позивачем жодним чином не доведено факт протиправних дій працівників прокуратури та органів досудового розслідування при проведенні обшуку як і неправомірність самого обшуку, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об`єктивного дослідження наданих доказів та в повній мірі відповідають вимогам матеріального та процесуального права, з наступних підстав.

У справі, яка переглядається, позивачі пов`язували завдання їм моральної шкоди незаконним проведенням в ході кримінального провадження обшуку у житловому будинку, перевищенням своїх службових повноважень, що призвело до завдання їм шкоди та моральних страждань, у зв`язку із переслідуванням з боку правоохоронних органів.

Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

У статті 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Зокрема, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу.

Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу).

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи (службової особи) органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Відповідно до статті 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправне діяння особи, яка її завдала, та причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Належним доказом протиправних (незаконних) рішень, дій чи бездіяльності посадової або службової особи органу державної влади є, як правило, відповідне судове рішення , що набрало законної сили, а також інші докази.

У справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості заявлених вимог покладається на позивача, який має надати докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто заподіяв шкоду, та причинного зв`язку такої поведінки із заподіяною шкодою. Для настання цивільно-правової відповідальності відповідача за заподіяння матеріальної шкоди позивачеві необхідно довести наявність усієї сукупності вищезазначених умов, які необхідні для відшкодування шкоди за правилами статей 1173, 1174 ЦК України, тоді як відсутність хоча б однієї з цих умов виключає настання відповідальності.

Таким чином, у справі, яка переглядається, дії (бездіяльність) службових осіб (прокурора) Березнегуватського відділу Баштанської окружної прокуратури Миколаївської області, внаслідок яких було завдано шкоди, є основним предметом доказування та, відповідно встановлення у цій справі, оскільки відсутність такого елемента делікту свідчить про відсутність інших складових цієї правової конструкції та відсутність самого заподіяння шкоди, як юридичного факту, внаслідок якого виникають цивільні права та обов`язки (статті 11 ЦК України).

Разом з тим, матеріали справи не містять та позивачами під час судового розгляду справи не надано належних і допустимих доказів на підтвердження обставин щодо встановлення факту протиправності (неправомірності) дій службових осіб Березнегуватського відділу Баштанської окружної прокуратури Миколаївської області при виконанні ухвали слідчого судді про дозвіл на обшук.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, вказують на те, що слідчий суддя Снігурівського районного суду Миколаївської області ухвалою від 18 вересня 2023 року задовольнив клопотання прокурора Березнегуватського відділу Баштанської окружної прокуратури Миколаївської області Машарової Оксани Володимирівни про надання дозволу на обшук.

Надано дозвіл на проведення обшуку в будинку за місцем фактичного проживання ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , а також господарських приміщень, споруд, території домоволодіння та присадибної території, та інших об`єктів, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , яке на праві власності належить ОСОБА_1 , з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення даного кримінального правопорушення, а саме відшукання футболки білого кольору та бриджі темно синього кольору, які належать ОСОБА_2 та які на собі могли зберегти плями бурого кольору, зовні схожі на кров.

На підставі вищезазначеної ухвали 12 жовтня 2023 року прокурором Березнегуватського відділу Баштанської окружної прокуратури Миколаївської області Машаровою О.В. проведено обшук за адресою: АДРЕСА_1 , яке на праві власності належить ОСОБА_1 .

Отже, обшук за вказаною вище адресою, що на праві власності належить ОСОБА_1 (позивачка у справі) проведено в рамках досудового розслідування кримінального провадження на підставах і в порядку, передбачених статтями 234, 235 КПК України.

Згідно з закріпленими в цих статтях процесуально-правовими нормами обшук житла чи іншого володіння особи проводиться на підставі ухвали слідчого судді, який при наданні відповідного судового дозволу за поданням слідчого або прокурора зобов`язаний перевірити наявність законних підстав для цього і дотримання інших умов допустимості втручання у право на недоторканність житла.

Таким чином, у межах процедури санкціонування слідчим суддею обшуку в домоволодінні ОСОБА_1 було реалізовано механізм судового контролю правомірності втручання правоохоронних органів у її право на повагу до свого житла у розумінні статті 8 Європейської конвенції з прав людини.

Суд першої інстанції, врахувавши вищенаведені норми матеріального права, надавши належну правову оцінку наявним у справі доказам у їх сукупності, правильно встановивши обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позивачами належними та допустимими доказами прямого причинного зв`язку між діями прокурора Березнегуватського відділу Баштанської окружної прокуратури Миколаївської області Машаровою О.В., вчиненими при проведенні обшуку та завданою позивачам шкодою.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги позивачки в частині вимог про відшкодування моральної шкоди, колегія суддів виходить з такого.

Згідно із статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом -моральною шкодою.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надалі - Європейська конвенція з прав людини) гарантовано право кожного на повагу до приватного і сімейного життя, житла і кореспонденції. При цьому, частина 2 цієї статті містить випадки, в яких втручання у право на повагу до житла є виправданим і не становитиме порушення. Так, органи державної влади не можуть втручатись у здійснення зазначеного права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або захисту прав і свобод інших осіб.

Отже, за загальним правилом право на повагу до житла є непорушним, і держава повинна виконувати взяті на себе негативні зобов`язання.

За практикою Європейського суду з прав людини аналіз втручання у право на предмет порушення гарантій статті 8 Конвенції здійснюється через застосування трискладового тесту (пункти 69-72 Рішення від 02 грудня 2010 року у справі "Ратушна проти України", заява №17318/06; пункти 46-55 Рішення від 28 квітня 2016 року у справі "Багієва проти України", заява № 41085/05).

Так, з метою перевірки обшуку на предмет порушення гарантій статті 8 Конвенції необхідним є визначення таких обставин: чи мало місце втручання, чи було втручання відповідно до закону, чи переслідувало легітимну мету, чи було необхідним у демократичному суспільстві, тобто пропорційним.

Так, частиною 3 статті 233 КПК України передбачає, що слідчий, прокурор має право до постановлення ухвали слідчого судді увійти до житла чи іншого володіння особи лише у невідкладних випадках, пов`язаних із врятуванням життя людей та майна чи з безпосереднім переслідуванням осіб, які підозрюються у вчиненні злочину. У такому випадку прокурор, слідчий за погодженням із прокурором зобов`язаний невідкладно після здійснення таких дій звернутися з клопотанням про проведення обшуку до слідчого судді. Слідчий суддя розглядає таке клопотання згідно з вимогами статті 234 цього Кодексу, перевіряючи, крім іншого, чи дійсно були наявні підстави для проникнення до житла чи іншого володіння особи без ухвали слідчого судді. Якщо прокурор відмовиться погодити клопотання слідчого про обшук або слідчий суддя відмовить у задоволенні клопотання про обшук, встановлені внаслідок такого обшуку докази є недопустимими, а отримана інформація підлягає знищенню в порядку, передбаченому статтею 255 цього Кодексу.

У разі необхідності провести обшук слідчий за погодженням з прокурором або прокурор звертається до слідчого судді з відповідним клопотанням (частина 3 статті 234 КПК України).

В пункті 71 Рішення від 02 грудня 2010 року у справі "Ратушна проти України" (заява №17318/06) Суд зазначає, що обшук, про який йдеться, був призначений в рамках кримінального розслідування. Таким чином, обшук слугував легітимній меті, а саме запобіганню злочину. Залишається розглянути, чи було втручання "необхідним у демократичному суспільстві".

Суд нагадав, що коли держави вважають за необхідне вдаватися до таких заходів, як обшуки житлових приміщень, з метою отримання доказів факту вчинення правопорушень, Суд буде оцінювати, чи були підстави, наведені для виправдання таких заходів, відповідними та чи було дотримано принцип пропорційності. Суд також буде вивчати наявність у національному законодавстві ефективних гарантій від зловживань та свавілля та перевіряти, як ці гарантії працюють в окремому випадку, який розглядається. Критерії, які слід брати до уваги в цьому контексті (але не обмежуватись ними), - це спосіб та обставини, за яких було ухвалено постанову про проведення обшуку, інші докази, доступні на той час, а також зміст та обсяг постанови. При цьому особлива увага має приділятись гарантіям, застосованим з метою обмежити розумними рамками вплив цього заходу (пункт 72 Рішення).

У зазначеній справі правомірність втручання у право позивача на недоторканість житла було перевірено слідчим суддею при наданні дозволу на обшук у помешканні за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується відповідною ухвалою слідчого судді Снігурівського районного суду Миколаївської області від 18 вересня 2023 року.

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Оскільки, для наявності зобов`язання по відшкодуванню шкоди відповідно до статтями 1166, 1167, 1176ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою - підлягають доказуванню на загальних підставах та є обов`язком позивача (ст. 12, 81 ЦПК України).

Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факт неправомірних дій цього органу чи його посадових або службових осіб. При цьому факт неправомірності (незаконності) прийняття неправомірного рішення, вчинення дії чи бездіяльності органу державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має значення для справи про відшкодування шкоди. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення, що набрало законної сили або відповідне рішення посадових осіб органу державної влади вищого рівня.

У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок про те, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі.

За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 29 червня 2022 року у справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21), серед іншого, вказала, що абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, оскільки вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати.

Обґрунтовуючи вимоги щодо стягнення моральної шкоди позивачі вказували, що вони є поважними особами в своєму населеному пункті: обидва є депутатами Березнегуватської селищної ради та мають позитивні відгуки з професійного та особистого боків за місцем роботи серед керівництва та колег селищної ради. Ця обставина підкреслює факт підриву їх репутації як публічних осіб та як результат невдоволення та переживання, моральні страждання, що виникли у законослухняних громадян в результаті недоцільних дій держави в особі правоохоронних органів. Репутація в депутатському середовищі має велике значення. Вона може впливати на кар`єру, особисті стосунки та самопочуття, крім того вона впливає також і на виборців депутатів, оскільки підривається їх авторитет в очах громади.

Разом з тим, будь - яких доказів, що могли б вказувати про завдання їм моральної шкоди з урахування підстав позову в цій частині позивачами не надано. Саме лише посилання на завдання їм моральної шкоди без підтвердження вказаних обставин належними доказами не є беззаперечною підставою для задоволення позовних вимог та відшкодування моральної шкоди.

Посилання на нанесення шкоди їх репутації нічим не підтверджені, та більш того не є предметом розгляду цієї справи.

З урахуванням наведеного, а також підстав, з якими позивачка пов`язувала завдання їй моральних страждань, суд першої інстанції, правильно виходив із того, що позивачами не доведено належними та допустимими доказами факт завдання їм моральної шкоди, а також причинний зв`язок між діями прокурора Березнегуватського відділу Баштанської окружної прокуратури Миколаївської області, про які вказано у позові, та настанням шкоди.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такими висновками суду першої інстанції, так як для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення, насамперед спричинення позивачам моральної шкоди.

При цьому, визначення причинного зв`язку є необхідним, як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.

Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.

Оскільки позивачами жодним чином не доведено факт протиправних дій працівників прокуратури та органів досудового розслідування при проведенні обшуку як і неправомірність самого обшуку, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, дійшов правильного висновку, що позов не підлягає задоволенню.

Таким чином, суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване судове рішення з урахуванням правових висновків Верховного Суду, які є релевантними для цієї справи, а тому відповідні доводи апеляційної скарги є безпідставними. При цьому судова практика у цій категорії справ є сталою, а відмінність залежить лише від доказування, оскільки у кожній справі суд виходить з конкретних обставин та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Висновок суду першої інстанції, у межах доводів апеляційної скарги ґрунтуються на правильно встановлених фактичних обставинах справи, яким надана належна правова оцінка, судом правильно застосовані норми матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, під час розгляду справи судом не допущено порушень процесуального закону, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Доводи позивача, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального та процесуального права.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 89, 263-264 ЦПК України повно та всебічно з`ясував обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 грудня 2024 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги.

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, а судові рішення без змін, розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , подану їх адвокатом Саченком Андрієм Павловичем, залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 06 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 04 лютого 2025 року.