Провадження 2/127/3676/20
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2025 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого судді Сичука М.М.,

при секретарі судового засідання Коровай А.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку у спільній сумісній власності подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У провадженні Вінницького міського суду знаходиться цивільна справа № 127/22305/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частку у спільному майні подружжя, а саме приміщення номер VII і VIII, загальною площею 81,5 кв.м., в підвалі житлового будинку номер АДРЕСА_1 .

В судовому засідання представник позивача ОСОБА_1 адвокат Зажирко Ю.Д. подав заяву про забезпечення позову, обґрунтовуючи заяву тим, що згідно з рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06.02.2020 у справі №127/18908/19, за ОСОБА_2 було визнано право власності на 3/4 частки спірних приміщень № VII і № VIII в підвалі будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 .

За час розгляду справи, незважаючи на наявність спору, відповідач здійснив відчуження даної частки своїй матері ОСОБА_4 , яка від його імені як неповнолітнього виступала позивачем у справі №127/18908/19. На підставі Договору дарування 3/4 (трьох четвертих) часток нежитлових приміщень, посвідченого 02 липня 2021 року Захарченко В.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №884, проведено державну реєстрацію права власності на предмет договору за ОСОБА_4 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, номер запису про право власності: 42787240.

На його думку вказаний правочин є удаваним і здійснений протилежною стороною, як намагання утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у справі, що розглядається.

Крім того, під час розгляду спору і у даній справі, і у справі № 127/24676/21 за позовом ОСОБА_1 про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_3 та визнання нежитлових приміщень об`єктом права спільної сумісної власності, ОСОБА_4 знову здійснила відчуження даної частки.

Більш того, вказане відчуження вчинено 27.05.2024, тобто напередодні ухвалення судового рішення Вінницьким апеляційним судом (28.05.2024). Вказані дії, як і постійне затягування розгляду справ, свідчить про намагання протилежної сторони будь-якими засобами не дати суду ухвалити законне рішення на користь ОСОБА_1 .

Крім того, дані дії вчинені в порушення вимог ст.659 та ст.721 ЦК, відповідно до якої Продавець (дарувальник) зобов`язаний попередити покупця про всі права третіх осіб на товар, що продається та про недоліки речі, що є дарунком. Більш того, весь час протилежна сторона приховувала, як факт первинного відчуження, так і факт повторного відчуження протягом всього часу відновлення провадження у даній справі - з 19.08.2024.

Відповідно до Договору дарування 1/4 (однієї четвертої) та Договору купівлі-продажу 2/4 (двох четвертих) часток нежитлових приміщень №УІ1, VII літ. «А» АДРЕСА_1 , від 27.05.2024, власником 1/4 вказаного приміщення є ОСОБА_5 .

З огляду на це, дана особа може здійснити відчуження на користь третіх осіб.

Тобто, представник у разі невжиття заходів забезпечення позову, це може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у справі № 127/22305/20.

Таким чином, єдиним достатнім способом забезпечення виконання рішення суду до його винесення (в разі задоволення позовних вимог) в даному провадженні є вжиття заходів забезпечення позову.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 149, 150, 152 ЦПК України, представник позивача просить вжити заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на приміщення № VII і VIII, загальною площею 81,5 кв.м., які знаходяться у підвалі житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та заборонити вчинення реєстраційних дій щодо речових прав на даний об`єкт нерухомого майна.

Розглянувши заяву про забезпечення позову, дослідивши матеріали позовної заяви, суд дійшов до наступного.

Забезпечення позову - це заходи припинення дій, невжиття яких може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних права бо інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22 грудня 2006 року роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Відповідно до положень ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

За змістом п. 3 ч. 1 ст. 152 ЦПК України, заява про забезпечення позову подається після відкриття провадження у справі - до суду, у провадженні якого перебуває справа.

Згідно ч.ч. 1, 6, 7, 11 ст. 153 ЦПК України, заява про забезпечення позову розглядається судом не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи (учасників третейського (арбітражного) розгляду), крім випадків, передбачених частиною п`ятою цієї статті. Залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково. Про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу. Ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено.

Відповідно до ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується: 1) накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; 1-1) накладенням арешту на активи, які є предметом спору, чи інші активи відповідача, які відповідають їх вартості, у справах про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави; 2) забороною вчиняти певні дії; 3) встановленням обов`язку вчинити певні дії, у разі якщо спір виник із сімейних правовідносин; 4) забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; 5) зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; 6) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа, який оскаржується боржником у судовому порядку; 8) зупиненням митного оформлення товарів чи предметів; 9) арештом морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги; 10) іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд може застосувати кілька видів забезпечення позову. Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року у справі № 753/22860/17 зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суд має перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

При цьому, під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Суд повинен лише пересвідчиться, що між сторонами виник спір.

Як вбачається з матеріалів справи позивач заявляє, зокрема, майнові вимоги щодо визнання права власності на 1/2 частку у спільному майні подружжя, а саме приміщення номер VII і VIII, загальною площею 81,5 кв.м., в підвалі житлового будинку номер АДРЕСА_1 .

Відповідно до пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Судом встановлено, що між сторонами у справі дійсно виник спір щодо нерухомого майна.

Суд звертає увагу, що саме лише посилання на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення не являється основою для задоволення заяви про забезпечення позову.

Аналізуючи вищевикладені обставини, приймаючи до уваги наведені норми процесуального законодавства, виходячи з оцінки обґрунтованості доводів позивачів щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову з урахуванням розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін; наявності зв`язку між заходом щодо забезпечення позову і предметом позовної вимоги, в тому числі, спроможності заходів, який заявник просить вжити у порядку забезпечення позову, забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; суд приходить до висновку, що заява позивача про забезпечення позову задоволенню не підлягає, оскільки на даний час судом не встановлено, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду в разі задоволення позову, заявником належним чином не обґрунтовано свої вимоги щодо забезпечення позову.

Крім того, з матеріалів заяви вбачається, що згідно з рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 06.02.2020 у справі №127/18908/19, за ОСОБА_2 було визнано право власності на 3/4 частки спірних приміщень № VII і № VIII в підвалі будинку за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 .

На підставі Договору дарування 3/4 (трьох четвертих) часток нежитлових приміщень, посвідченого 02 липня 2021 року Захарченко В.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №884, проведено державну реєстрацію права власності на предмет договору за ОСОБА_4 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 101, номер запису про право власності: 42787240.

Відповідно до Договору дарування 1/4 (однієї четвертої) та Договору купівлі-продажу 2/4 (двох четвертих) часток нежитлових приміщень №УІ1, VII літ. «А» АДРЕСА_1 , від 27.05.2024, власником 1/4 вказаного приміщення є ОСОБА_5 .

Відповідачу ОСОБА_2 3/4 частки спірних приміщень № VII і № VIII в підвалі будинку за адресою: АДРЕСА_1 , не належать, відтак в накладенні арешту на приміщення № VII і VIII, загальною площею 81,5 кв.м., які знаходяться у підвалі житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та заборонити вчинення реєстраційних дій щодо речових прав на даний об`єкт нерухомого майна, суд відмовляє в повному обсязі, оскільки на час розгляду справи та подання заяви про забезпечення позову, вказане нерухоме майно, а саме частики, вже не належать відповідачу, а знаходять у власності третіх осіб, які не є стороною у справі і позивачем не було залучено їх по справі, як сторону, а тому суд вважає, що буде помилковим накладення арешту на майно особи, яка не є відповідачем у справі.

Також суд звертає увагу на те, що твердження представника позивача про те, що вищезазначені правочини є удаваним і здійснений протилежною стороною як намагання утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у справі, що розглядається, є безпідставними та жодним допустимим та належним доказом не підтверджується, а фактично є припущенням, у зв`язку із чим судом відхиляється.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 149-153, 353-355 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 адвоката Зажирка Юрія Дмитровича про забезпечення позову, шляхом накладення арешту на приміщення № VII і VIII, загальною площею 81,5 кв.м., які знаходяться у підвалі житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та заборонити вчинення реєстраційних дій щодо речових прав на даний об`єкт нерухомого майна.

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення. Учасник справи, якому ухвала суду не були вручені у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду - якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя: