Справа № 497/1670/24
Провадження № 2/497/99/25
15.01.2025 року Болградський районний суд Одеської області в складі:
головуючого судді Раца В.А.,
секретаря Божевої І.Д.,
розглянувши у загальному позовному провадженні, у відкритому судовому засіданні в місті Болграді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення, -
16.07.2024 року позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулися до суду з цим позовом, який підписаний представником - адвокатом Цоєвою В.В., повноваження підтверджуються електронним ордером серії ВН № 1377057 від 27.07.2024 року (а.с.19) та просять постановити судове рішення, яким виселити ОСОБА_3 з житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , тобто усунути їм перешкоди в користуванні житловим будинком, мотивуючи тим, що вони є власниками цього будинку в частках: ОСОБА_1 належить 2/3 частин, а ОСОБА_2 1/3 частина на підставі свідоцтва про право власності від 17 вересня 2010 року та свідоцтва про право на спадщину. Вони та двоє дітей ОСОБА_1 : ОСОБА_3 , 2001 року народження і ОСОБА_3 2009 року народження, зареєстровані у вказаному будинку і постійно в ньому проживають. Також у будинку без реєстрації постійно проживає колишній чоловік ОСОБА_1 ОСОБА_3 , який постійно вчиняє насильство над ними різного характеру, як психологічного так й фізичного. Вони не можуть самостійно його виселити з будинку. Ще 16 червня 2014 року шлюб між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем був розірваний. Останнім часом поведінка відповідача стала нестерпною, і він практично перешкоджає їм проживати в будинку. Так, в грудні 2023 року відповідач вчинив сварку, а позивач ОСОБА_1 звернулася за цим фактом до поліції та його було притягнуто до адміністративної відповідальності. Також відповідач неодноразово влаштовував сварки під впливом алкогольного сп`яніння, погрожував їм постійно та висловлювався нецензурною лайкою. 12 червня 2024 року приблизно о 21:00 годині, відповідач знову вчинив сварку і наніс позивачу ОСОБА_1 тілесні ушкодження. На даний час відповідачу пред`явлена підозра у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.125 ч.1 КК України. Позивачі, а також діти, вже давно побоюються проживати в одному будинку з відповідачем, побоюються за своє життя та здоров`я. На підставі вище викладеного, для захисту своїх прав на інших осіб, що проживають в будинку, позивачі звертаються до суду з цими позовними вимогами.
Ухвалою судді від 23.07.2024 року було відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання. 20.11.2024 року підготовче провадження було закрито та справу призначено до судового розгляду.
Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до суду не з`явилися, в позовній заяві просять розглянути справу за їх відсутності (а.с.2). Окрім цього позивач ОСОБА_1 21.11.2024 року надала суду заяву про розгляд справи (проведення судового засідання) без її участі.
Відповідач ОСОБА_3 до суду не з`явився, відзив на позовні вимоги не надав, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, шляхом надіслання судової повістки за місцем реєстрації та фактичного проживання, причину неявки суду не повідомив, відзив на позовну заяву до суду не подав, тому суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до ч.1 ст. 280 ЦПК України за відсутності заперечень до того позивача.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Судом встановлено, що позивачам ОСОБА_2 належить 1/3 частина житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 , та позивачу ОСОБА_1 2/3 частини цього ж будинку, на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, яке видане 17.09.2010 р. Дмитрівською сільською радою на підставі рішення виконкому від 03.09.2009 року та свідоцтва про право власності на спадщину за законом, яке видане державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори у м.Одеса Лєсогоровим Д.О. 08 жовтня 2019 р., зареєстроване в реєстрі №3-379, спад.справа №350-Б/2019.
Право власності позивачів зареєстроване Комунальним підприємством «Болградське бюро технічної інвентаризації» 17.09.2010 року, що підтверджується витягом №27353912 від 17 вересня 2010 року (а.с.8).
У вище вказаному будинку зареєстровані наступні особи:
- позивач ОСОБА_1 , 1982 року народження;
- позивач ОСОБА_2 , 1934 року народження;
- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;
що підтверджується довідкою старости с.Дмитрівка Городненської сільської ради за вих.№699 від 12.06.2024 року (а.с.9).
Відповідач за вище вказаною адресою не зареєстрований, з тверджень позивачів ОСОБА_3 проживає за адресою: АДРЕСА_1 , доказів протилежного суду надано не було.
Так, рішенням Болградського районного суду Одеської області від 16 червня 2014 року по справі № 497/1292/14-ц, провадження №2/497/524/14, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 був розірваний. Рішення набрало законної сили 26.06.2014 року (а.с.11).
Не зважаючи на розірвання шлюбу між сторонами, відповідач продовжує проживати в будинку позивача.
Судом встановлено, що у грудні 2023 року позивач ОСОБА_5 зверталася до Болградського РВП ГУНП в Одеській області з заявою, що колишній чоловік ОСОБА_3 погрожував їй та вчинив сварку, в ході якої висловлювався нецензурною (брудною) лайкою, що підтверджується листом Т.в.о. начальника ОСОБА_6 за вих.№64/112569 від 22.12.2023 року (а.с.13). При цьому на думку правоохоронних органів в діях ОСОБА_3 вбачаються ознаки адміністративного правопорушення, передбаченого ст.173-2 КУпАП. Доказів притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності суду надано не було, відповідних клопотань про витребування доказів позивачами не заявлялося.
Тобто судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 неодноразово зверталась до Болградського РВП ГУНП в Одеській області з проханням вжити заходів реагування щодо її чоловіка ОСОБА_3 , який постійно провокує сварки та погрожує фізичною розправою.
Звертаючись до суду із позовом, позивачі просили постановити рішення, яким виселити ОСОБА_3 із житлового будинку без надання іншого жилого приміщення. Але з позовної заяви вбачається, що ОСОБА_3 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , тобто має право на користування житлом в цьому житловому будинку.
Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Відповідно до ч.4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Згідно зі статтею 157, частиною першою статті 116 ЖК України виселення членів сім`ї власника жилого будинку без надання іншого жилого приміщення допускається, якщо систематичне порушення правил співжиття робить неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними.
Статтею 64 ЖК України передбачено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
У п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12 квітня 1985 року надано роз`яснення, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.
Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
Разом з тим згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції.
Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Наявні у справі докази свідчать про те, що упродовж майже двох років відповідач систематично порушує правила співжиття з позивачем та їх дітей, вчиняє сварки, застосовує психологічне і фізичне насилля, а також погрожує нанесенням тілесних ушкоджень позивачу, що робить неможливим проживання з ним в одному будинку.
Добровільно звільнити житло відповідач бажання не виявив, про що свідчить звернення позивачів з цими позовними вимогами.
З огляду на зазначене, з метою запобігти подальших випадків знущання, залякування та насильства щодо позивача ОСОБА_1 та інших членів сім`ї, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та припинення права користування відповідачем спірним житлом приміщенням шляхом його виселення.
Оцінюючи виселення ОСОБА_3 з житлового приміщення на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, ураховуючи вказані обставини, суд вважає, що припинення права користування відповідачем спірним житлом шляхом його виселення відповідає такому критерію та переслідує легітимну мету.
Згідно з п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача, але позивачі не заявили відповідної вимоги.
Керуючись 116, 150, 156, 157 ЖК України, ст.ст. 386, 391 ЦК України, ст.ст.12, 13, 81, 89, 259, 263-265, 268, 273, 280-289 ЦПК України суд,
Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виселення - задовольнити.
Усунути ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , перешкоди у користуванні житловим будинком шляхом виселення ОСОБА_3 , з житлового будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , без надання йому іншого житлового приміщення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Рішення може бути оскаржено до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя В.А. Раца