Справа № 442/3595/24 Головуючий у 1 інстанції: Хомик А. П.
Провадження № 22-ц/811/2623/24 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Копняк С. М.,

суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

секретар судового засідання Зеліско-Чемерис К. Р.,

з участю представника відповідача адвоката Біляка Ю. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» на рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 31 травня 2024 року (повний текст рішення складено 04 червня 2024 року) у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» про стягнення заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні,

ВСТАНОВИВ:

в травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» (далі ТОВ «Дієса»), в якому просив стягнути з ТОВ «Дієса» заборгованість по заробітній платі в сумі 39 075, 96 грн, компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 33953,23 грн, оплату простою за період 01 вересня 2023 року по 14 вересня 2023 року в сумі 3 075,75 грн, місячну премію в сумі 12 056,73 грн, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 вересня 2023 року по 13 березня 2024 року у розмірі 137 125,71 грн, а всього 215715,66 грн.

В обґрунтування позову послався на те, що з 19 листопада 2012 року працював у відповідача на посаді продавця непродовольчих товарів. 15 вересня 2014 року його переведено на посаду адміністратора торговельного залу. 01 грудня 2014 року - переведено на посаду директора магазину, 01 серпня 2018 року - переведено на посаду керуючого магазином філії 1 Департаменту з роздрібної торгівлі, про що свідчать відповідні записи в трудовій книзі. 14 вересня 2023 року позивача звільнено із ТОВ «Дієса» за угодою сторін згідно пункту 1 статті 36 КЗпП України, наказ №Z00/13/09/005 від 13 вересня 2023 року про припинення трудового договору. В наказі про звільнення зазначено вказівку щодо виплати йому компенсації за 43 невикористаних календарних днів відпустки. Проте, в день звільнення йому не виплачена заробітна плата за другу половину липня 2023 року з 15 липня 2023 року по 31 липня 2023 року, за серпень 2023 року та заробітна плата за першу половину вересня з 01 вересня 2023 року по 14 вересня 2023 року (простій). Також при звільненні роботодавець не виплатив йому компенсацію за 43 невикористаних календарних днів відпустки, місячну премію. Просив позов задовольнити, стягнути невиплачені при звільненні кошти та компенсацію за затримку розрахунку.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 31 травня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за період з 15 липня 2023 року по 31 серпня 2023 року в сумі 39 075, 96 грн, компенсацію за 43 календарних дні невикористаної відпустки у сумі 33 953,23 грн, оплату простою за період 01 вересня 2023 року по 14 вересня 2023 року у сумі 3 075,75 грн, місячну премію в сумі 12 056,73 грн, середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 15 вересня 2023 року по 13 березня 2024 року у розмірі 137 125,71 грн., а всього 215 715,66 грн.

Стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» в дохід держави 3 028,00 грн судового збору

Не погоджуючись з даним рішенням, ТОВ «Дієса» оскаржило таке в апеляційному порядку, подавши в серпні 2024 року апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 31 травня 2024 року та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ТОВ «ДІЄСА» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату за період з 15 липня 2023 року по 31 серпня 2023 року в сумі 39 075,96 грн, компенсацію за 43 календарних дні невикористаної відпустки у сумі 33953,23 грн, оплату простою за період 01 вересня 2023 року по 14 вересня 2023 року у сумі 3 075,75 грн, місячну премію в сумі 12 056,73 грн з утриманням з цих сум податків та зборів, а в іншій частині позову відмовити.

Апеляційну скаргу мотивує насамперед тим, що позивач звернувся в суд із вказаним позовом із пропуском трьохмісячного строку позовної давності, оскільки при звільненні 14 вересня 2023 року він отримав розрахункові листи, де відображається всі нараховані йому суми. Про те, звернувся до суду лише 01 травня 2024 року, об`єктивних доказів поважності пропущення строків звернення до суду ним не надано. Таким чином, судом безпідставно до позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку, не застосовано наслідків спливу строків звернення з такою позовною вимогою.

Щодо безпідставності стягнення середнього заробітку зазначає, що дійсно, перед працівниками існує заборгованість по виплаті заробітної плати, компенсації невикористаних днів відпустки та інших виплат, проте дана заборгованість виникла у зв`язку із обставинами непереборної сили (воєнний стан) та погашення заборгованості перед працівниками здійснюється, отже заборгованість зменшується і обов`язково буде повністю погашена як під час дії форс-мажорних обставин або ж після їх закінчення. Через російську агресію ТОВ «Дієса» зазнало чималих збитків, оскільки внаслідок обстрілів по Україні зруйновано товарні запаси, активи, тощо. У цьому зв`язку 01 червня 2023 року на загальнодоступному ресурсі для працівників «MyEldoLife», де розміщуються новини компанії, розміщені накази, заяви, бланки, тощо, і доступ до якого мають всі працівники ТОВ «Дієса», було розміщено інформацію, що усі виплати будуть здійсненні та можуть відбуватися із затримкою. Звертає увагу й на те, що із змісту позовної заяви вбачається, що позивач звернувся із позовними вимогами про стягнення заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку. Оскільки, позовна вимога позивача є не тільки вимогами про стягнення заробітної плати, останній не позбавлений обов`язку із сплати судового збору.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника відповідача, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Аналіз змісту апеляційної скарги свідчить, що особа, яка її подала оскаржує в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції лише в частині вирішення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 вересня 2023 року по 13 березня 2024 року у розмірі 137 125,71 грн.

Судом встановлено, що позивач з 19 листопада 2012 року працював у відповідача на різних посадах, та 14 вересня 2023 року його звільнено із ТОВ «Дієса» за угодою сторін згідно пункту 1 статті 36 КЗпП України. В день звільнення виплата всіх сум, що належали від підприємства, роботодавцем не проведена, що визнається останнім.

Частинами першою, четвертою та п`ятою статті 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Згідно із статтею 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати. У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Суд, встановивши, що працівникові в день звільнення не були сплачені всі належні від підприємства суми, стягує на підставі статті 117 КЗпП України на його користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутність у цьому своєї вини.

Тобто, визначальним і достатнім для вирішення питання щодо застосування до роботодавця відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, є встановлення судом вини роботодавця в непроведенні повного розрахунку з працівником у день звільнення.

Відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України.

Отже, саме роботодавець має надати докази щодо відсутності вини в порушенні строків виплати працівнику сум при звільненні.

До суду ТОВ «ДІЄСА» надало докази на підтвердження існування форс-мажорних обставин, а саме ракетно-бомбових ударів, що призвели до знищення основних засобів.

Так, ТОВ «ДІЄСА» на підтвердження своїх заперечень посилалося на те, що внаслідок ракетно-бомбових ударів регулярних військових формувань рф торгова мережа «Eldorado» ТОВ «ДІЄСА» зазначала значних збитків: ракетним ударом знищено товарні запаси на центральному складі; товарні запаси та інші активи в магазинах, що знаходяться в містах Маріуполі, Херсоні, Ірпіні, Бучі, Мелітополі, Бердянську, Новій Каховці; частково знищені товарні запаси в магазинах міст Києва та Харкова; втрачений контроль над активами, що знаходяться на тимчасово окупованих територіях, що додатково підтверджує наявність обставин непереборної сили.

Такі обставини ТОВ «ДІЄСА» підтверджувало звітами про оцінку збитків, завданих ТОВ «ДІЄСА» внаслідок втрати необоротних активів (основних засобів), що обліковувалися на субрахунках 103, 104, 106, 1121, оборотних активів (товарів) та упущеної вигоди від неодержаного прибутку внаслідок втрати товарів, які зберігалися за адресами: (сума збитків - 892366,08 дол. США); Донецька обл., м. Маріуполь, вул. Запорізьке шосе, 2 (сума збитків 680 376,14 дол. США); АДРЕСА_1 (сума збитків 600 687,25 дол. США); АДРЕСА_2 (сума збитків 719 854,33 дол. США); АДРЕСА_3 (сума збитків 666 907,08 дол. США); АДРЕСА_4 (сума збитків 608 037,72 дол США); АДРЕСА_5 (сума збитків 461 580,51 дол США); АДРЕСА_6 (сума збитків 756 118,08 дол. США); АДРЕСА_7 (сума збитків 664 642,66 дол США); АДРЕСА_8 (сума збитків 506 011,96 дол. США); АДРЕСА_9 (сума збитків 355 457,91 дол. США); АДРЕСА_10 (сума збитків 662 454,84 дол. США); АДРЕСА_11 (сума збитків 1 197 921,83 дол. США); АДРЕСА_12 (сума збитків 564 338,81 дол. США); АДРЕСА_13 (сума збитків 17 245 920,75 дол. США).

Цим доказам суд першої інстанції не надав належної правової оцінки.

Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків.

24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією рф проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» введено в Україні воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року, який в подальшому продовжувався Указами Президента України та діє дотепер.

У листі від 28 лютого 2022 року № 2024/02.0-7.1 Торгово-промислова палата України засвідчила, що військова агресія рф проти України стала підставою для введення воєнного стану та є форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили).

24 березня 2022 року набрав чинності Закон України від 15 березня 2022 року № 2136-ІХ «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (далі - Закон № 2136-ІХ), яким визначені особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Частинами другою та третьою статті 1 Закону № 2136-ІХ встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України.

У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю в частині відносин, врегульованих цим Законом.

Згідно з частинами другою, третьою статті 10 Закону № 2136-ІХ роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати; роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили; звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати.

Відповідно до статті 14-1 Закону України від 02 грудня 1997 року №671/97-ВР «Про торгово-промислові палати в Україні» (далі - Закон про ТПП), Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року в справі № 905/857/10 (провадження № 12-56гс21), у постановах Верховного Суду від 15 лютого 2023 року в справах № № 646/3570/20 (провадження №61-19278св21), 359/3098/20 (провадження № 61-3969св21) та від 23 червня 2023 року в справі № 638/6855/20 (провадження № 61-8395св22), на які посилається заявник, вказано, що єдиний належний документ, який підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань - це сертифікат, виданий в порядку та на підставі статті 14-1 Закону про ТПП. Однак обставини, які можуть бути кваліфіковані як обставини непереборної сили (форс-мажор), можуть бути підтверджені належними доказами, зокрема висновками експертів, показаннями свідків.

Сертифікат торгово-промислової палати, який підтверджує наявність форс-мажорних обставин, не може вважатися беззаперечним доказом про їх існування, а повинен критично оцінюватися судом з урахуванням встановлених обставин справи та в сукупності з іншими доказами. Адже визнання сертифіката торгово-промислової палати беззаперечним та достатнім доказом про існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) без надання судом оцінки іншим доказам суперечить принципу змагальності сторін судового процесу. Такі висновки сформульовано в постановах Верховного Суду від 19 серпня 2022 року в справі № 908/2287/17, від 16 липня 2019 року в справі № 917/1053/18, від 14 лютого 2018 року № 926/2343/16, від 25 листопада 2021 року в справі №905/55/21, на які посилається заявник.

Переглядаючи справу в апеляційному порядку, колегія суддів враховує як сертифікат Київської торгово-промислової палати від 23 квітня 2024 року № 3000-240827 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), так і звіти про оцінку збитків, завданих ТОВ «ДІЄСА» внаслідок втрати необоротних активів (основних засобів).

Сертифікат торгово-промислової палати не є єдиним або обов`язковим доказом існування форс-мажорних обставин; наявність форс-мажорних обставин може доводитися й іншими доказами, якщо інше не передбачено законом або договором.

Навіть за відсутності сертифіката торгово-промислової палати, отриманого в передбаченому законом порядку, сторона не позбавлена можливість доводити наявність форс-мажорних обставин іншими доказами, якщо інше не встановлено законом чи договором, про що зазначено також в постанові Верховного Суду від 13 вересня 2023 року в справі № 910/7679/22.

Колегія суддів враховує, що сама собою війна з рф не може автоматично означати звільнення від виконання будь-ким в Україні будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати, чи ні. Війна, як обставина непереборної сили, звільняє від відповідальності лише в разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із нею обставин компанія/фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання. Такі висновки сформульовані в постанові Верховного Суду від 10 березня 2023 року в справі № 922/1093/22.

Враховуючи наведене, колегія суддів доходить висновку, що вирішуючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 вересня 2023 року по 13 березня 2024 року у розмірі 137 125,71 грн, суд першої інстанції невірно застосував норми матеріального права, що врегульовують спірні правовідносини, внаслідок чого ухвали помилкове рішення про задоволення цих позовних вимог.

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 02 грудня 2024 року у справі № 757/2043/24-ц (провадження № 61-11900св24), з тотожними обставинами та аналогічним правовим регулюванням.

Пунктами 1 та 2 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно із статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За приписами частини першої статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно частини другої статті 376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню; порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Враховуючи, що доводи апеляційної скарги знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду, рішення суду першої інстанції в оскарженій частині слід скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 вересня 2023 року по 13 березня 2024 року в сумі 137 125 грн 71 коп. У зв`язку із цим, з метою чіткості та виконуваності рішення суду, абзаци перший третій резолютивної частини рішення слід викласти в новій редакції.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд, відповідно, змінює розподіл судових витрат (частина тринадцята статті 141 ЦПК України).

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, з огляду на те, що заявник не звільнений від сплати судового збору за розгляд позовних вимог, в задоволенні яких за результатами апеляційного перегляду, відмовлено, в дохід держави з позивача та відповідача необхідно стягнути судовий збір, за розгляд справи судом першої інстанції, пропорційно до задоволених позовних вимог, а також стягнути з позивача на користь відповідача, судовий збір сплачений останнім за подання апеляційної скарги.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 376, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 31 травня 2024 року в частині вирішення позовних вимог про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 вересня 2023 року по 13 березня 2024 року в сумі 137 125 грн 71 коп. скасувати, ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні цих вимог.

Викласти абзаци перший третій резолютивної частини рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 31 травня 2024 року в такій редакції:

«Позов задоволити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» (адреса місця знаходження: вул. Велика Васильківська, 45, м. Київ, ідентифікаційний код в ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_14 ) невиплачену заробітну плату за період з 15.07.2023 року по 31.08.2023 року в сумі 39 075,96 грн, компенсацію за 43 календарних дні невикористаної відпустки в сумі 33 953,23 грн, оплату простою за період 01.09.2023 року по 14.09.2023 року в сумі 3 075,75 грн, місячну премію в сумі 12 056,73 грн., а всього 88 161 (вісімдесят вісім тисяч сто шістдесят одну) грн 67 коп., з відрахуванням із цієї суми обов`язкових платежів та зборів.

В задоволенні позовних вимог про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 вересня 2023 року по 13 березня 2024 року в сумі 137 125 грн 71 коп. відмовити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» в дохід держави 881 (вісімсот вісімдесят одну) грн 62 коп. судового збору.

Стягнути з ОСОБА_1 в дохід держави 1 371 (одну тисячу триста сімдесят одну) грн 26 коп. судового збору».

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Дієса» 2 056 (дві тисячі п`ятдесят шість) грн 88 коп. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 03 лютого 2025 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич