Провадження № 2/750/175/25
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04 лютого 2025 року м. Чернігів
Деснянський районний суд м. Чернігова в складі:
судді - Рахманкулової І.П.,
секретаря Мишастої К.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на квартиру,
У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до Деснянського районного суду м. Чернігова з позовом до ОСОБА_2 про визнання права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 .
Позов обґрунтовано тим, що з 01 липня 1999 року вона перебувала у шлюбі з ОСОБА_3 . 27 червня 2001 року вона та її неповнолітній син ОСОБА_4 продали належні їм частини квартири у АДРЕСА_2 . За кошти від продажу частини квартири 06 серпня 2001 року вона придбала у особисту власність квартиру у АДРЕСА_3 . Право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 . ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік позивача ОСОБА_3 помер. У зв`язку з його смертю відкрилась спадщина. Приватним нотаріусом Чернігівського нотаріального округу Крайчинською Т.В. заведена спадкова справа № 29/2024. Спадкоємцями ОСОБА_3 є його дружина ОСОБА_1 та син спадкодавця від першого шлюбу ОСОБА_2 . Позивач зазначає, що придбала квартиру у м. Чернігові за рахунок особистих коштів, а тому просить визнати її особистою приватною власністю квартиру АДРЕСА_1 .
Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 08 жовтня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.
В установлений судом строк відповідач відзив на позов не подав.
Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 04 грудня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
Представник позивача у судове засідання подала заяву про розгляд справи без її участі та без участі позивача, вказавши, що позов підтримує та просить суд його задовольнити. Також представник позивача у своїй заяві зазначила про згоду на ухвалення заочного рішення у справі.
Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи по суті сповіщався завчасно та належним чином. Судова повістка відповідачу надсилалася за адресою його місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Крім того, відповідач сповіщався шляхом публікації оголошення про виклик на сайті судової влади.
Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам статті 280 ЦПК України.
Згідно із частиною другою статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.
01 липня 1999 року Київським відділом державної реєстрації шлюбів Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) було зареєстровано шлюб між позивачем та ОСОБА_3 , про що зроблено відповідний актовий запис № 714 (а.с. 8).
За іншим договором купівлі-продажу квартири від 06 серпня 2001 року, посвідченим приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Шмунєвською Л.А., ОСОБА_1 придбала квартиру у АДРЕСА_3 , загальною площею 20,1 кв.м. Відповідно до п. 3 цього договору ОСОБА_1 придбала квартиру за ціною 6683 грн. (а.с. 12).
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік позивача ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 9).
У зв`язку із смертю ОСОБА_3 відкрилася спадщина.
Згідно довідки № 210/01-16 від 31.07.2024 року, виданої приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Крайчинською Т.В., 02 липня 2024 року було заведено спадкову справу № 29/2024 щодо майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , 1958 року народження. Спадкоємцями є дружина покійного спадкодавця - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та син спадкодавця від попереднього шлюбу - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який прийняв спадщину та отримав рекомендований перелік документів, необхідних для оформлення спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину (а.с. 10). Також зазначене підтверджується копією спадкової справи № 29/2024 (а.с. 46-78).
Відповідно до вимог частинги першої ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно частини першої ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Відповідно до частини першої ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.
Відповідно до положення статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Статтею 1216 Цивільного кодексу України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Відповідно до ст. 1218 Цивільного кодексу України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до правової позиції Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 22.01.2020, висловленої у справі № 711/2302/18, відповідно до пункту 1 розділу VII «Прикінцевих положень» Сімейного кодексу України (далі - СК України) зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України), норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набуття ним чинності, тобто не раніше 01 січня 2004 року. До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.
З огляду на вищевказані правові норми, порядок набуття спільного майна та його правовий режим у цій справі повинен визначатися КпШС України, який був чинним на час набуття спірного нерухомого майна.
Статтею 22 КЗпШС визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.
Відповідно до ст. 24 КЗпШС майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них.
У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності подружжя, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Вказаний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 31.05.2023 у справі № 755/4532/21 (провадження № 61-9534св22).
Тобто той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.
Так, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності до частини першої, третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Факт реалізації власного майна позивачем та придбання через невеликий проміжок часу спірної квартири, дає підстави стверджувати, що квартира АДРЕСА_1 була придбана за особисті кошти позивача, отримані від продажу частини квартири, яка була особистою власністю позивача на її неповнолітнього сина.
За вказаних обставин, враховуючи, що позивач спростував презумпцію спільної сумісної власності подружжя на спірну квартиру, вимоги позивача є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню.
У зв`язку із задоволенням позову з відповідача но користь позивача належить стягнути витрати по сплаті судового збору.
Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд,-
в и р і ш и в:
позов ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) про визнання права особистої приватної власності на квартиру - задовольнити.
Визнати особистою приватною власністю ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 3308 грн. 82 коп. (три тисячі триста вісім грн. 82 коп.) на відшкодування витрат по сплаті судового збору.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
Позивач має право оскаржити заочне рішення до Чернігівського апеляційного суду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя