Справа № 536/1245/24
Провадження № 2/536/79/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

22 січня 2025 року м. Кременчук

Кременчуцький районний суд Полтавської області у складі:

головуючого судді Реки А.С.,

за участю секретаря судового засідання Шкіринець К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кременчуці Полтавської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку майна та поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя,-

Встановив:

ОСОБА_1 звернувся до Кременчуцького районного суду Полтавської області із позовом до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку майна та поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя. В обґрунтування позовних вимог, з врахуванням заяви позивача про зміну предмета позову зазначає, що вінта ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 квітня 2007 року. 19 травня 2021 року рішенням Кременчуцького районного суду шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. Під час перебування в шлюбі позивачем та відповідачкою було придбано 1/4 частку будинку з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 та в цілому складається з житлового будинку житловою площею 69,5 кв.м., загальною площею 159,4 кв.м., розташованих на земельній ділянці комунальної власності, площею 0,19 га. Титульним власником вказаного будинку зазначено ОСОБА_2 .

Також, під час шлюбу сторонами було придбано автомобіль марки Fiat Тіро 1/4, реєстраційний номер НОМЕР_1 , вартістю відповідно до звіту про експертну оцінку 22 461 гривень, який було зареєстровано за відповідачкою і який після розірвання шлюбу залишився у фактичному користуванні відповідачки.

Також, під час шлюбу сторонами було придбано автомобіль марки IVECO DAILY 30-8, реєстраційний номер НОМЕР_2 , вартістю відповідно до звіту про експертну оцінку 63 935 гривень який було зареєстровано за відповідачкою і який після розірвання шлюбу залишився у фактичному користуванні позивача.

Враховуючи вищевикладене, позивач просить суд визнати спільною сумісною власністю колишнього подружжя вищевказане майно та визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (за кожним окремо) право власності на 1/8 частку у праві власності на будинок з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 та в цілому складається з житлового будинку, житловою площею 69,5 кв.м., загальною площею 159.4 кв.м., розташованої на земельній ділянці комунальної власності, площею 0,19 га.; визнати спільною сумісною власністю колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 автомобілі марки Fiat Тіро 1.4, реєстраційний номер НОМЕР_1 та IVECO DAILY 30-8, реєстраційний номер НОМЕР_2 , та визначити розмір часток кожного зі співвласників відповідно до рівності часток співвласників по 1/2 частині, при цьому залишити за кожним із подружжя право власності на належну їм частку в спільному майні без його реального поділу і майно у їх спільній частковій власності.

Ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області від 05 серпня 2024 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку майна та поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя. Розгляд справи визначено проводити в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області від 16 жовтня 2024 року прийнято заяву позивача ОСОБА_1 про зміну предмету позову по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку майна та поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя.

Ухвалою Кременчуцького районного суду Полтавської області від 18 листопада 2024 року закрито підготовче провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку майна та поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя та призначено до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, від його представника адвоката Лаврика Ю.А. в провадження суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача ОСОБА_1 . Проти постановлення заочного рішення не заперечував.

Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання не з`явилася, будучи повідомленою про дату, час та місце розгляду справи належним чином, шляхом направлення судових викликів за зареєстрованою у встановленому законом порядку адресою відповідачки, поштові відправлення повернулися до суду з довідкою відділення «Укрпошти» без вручення, іншої адреси ОСОБА_2 суду не повідомила, тому, відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, в такому випадку вважається, що судовий виклик вручений відповідачу належним чином. Відповідачка клопотання про розгляд справи у її відсутність до суду не подала, про причини неявки суд не повідомила. У встановлений судом строк відповідачка відзив на позовну заяву не надала.

Враховуючи неявку в судове засідання належним чином повідомленої відповідачки, яка про причини неявки не повідомила, неподання відповідачкою відзиву на позов, згоду представника позивача на ухвалення заочного рішення, суд постановив про розгляд справи за відсутності відповідачки та ухвалення заочного рішення у даній справі.

За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін на підставі доказів, які додані до справи.

У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

З копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_3 від 28 квітня 2007 року вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб 28 квітня 2007 року, актовий запис №267, прізвище дружини після укладення шлюбу « ОСОБА_4 » (а.с.7).

Рішенням Кременчуцького районного суду Полтавської області від 19 травня 2021 року по справі №536/425/21 шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який зареєстрований 28.04.2007 у Центральному відділі реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції, актовий запис № 267 було розірвано (а.с.8-9).

Згідно договору купівлі-продажу №481 від 23 березня 2012 року (а.с.10-11) та витягу №33734705 про державну реєстрацію прав (а.с.12), ОСОБА_2 купила 1/4 (одну четверту) частку будинку з господарськими будівлями, що знаходиться в АДРЕСА_1 , розташованих на земельній ділянці комунальної власності, площею 0,19 га. Купівля частки будинку з господарськими будівлями була вчинена за письмовою згодою чоловіка ОСОБА_1 .

З копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 вбачається, що власником транспортного засобу марки Iveco, модель Daily 30-8, рік випуску 1993, тип спеціалізований вантажний фургон малотоннажний-В, реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 , дата реєстрації 26.09.2017 є ОСОБА_2 (а.с.15).

З копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_6 вбачається, що власником транспортного засобу марки Fiat, модель Tipo 1.4, рік випуску 1991, тип легковий комбі, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_7 , дата реєстрації 24.11.2009 є ОСОБА_2 (а.с.16).

Згідно відомостей з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування на ім`я ОСОБА_1 останній мав нарахований дохід у 1999, 2000, 2001, 2002, 2003, 2013, 2014, 2022, 2023 році (а.с.19).

Також, судом було досліджено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок, розташований за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.13).

Відповідно до положень статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до частин 1-3 статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.

Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до положень статті 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно статті 355 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників) належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Частиною 1 статті 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно з частиною 1 статті 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Відповідно до положень статті 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом.

Виділ частки із майна, що є у спільній частковій власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 ЦК України.

Відповідно до частини 3 статті 364 ЦК України, у разі виділу співвласником частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється.

Відповідно до частин 1, 3 статті 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Відповідно до пункту 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою частки визначаються рівними.

Конструкція статті 60 Сімейного кодексу України передбачає застосування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Наведене дає правову можливість визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуте подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте за особисті кошти, за умови доведення обставин, необхідних для спростування презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, тим із подружжя, який її спростовує, про що вказано у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.02.2021 у справі №264/2232/19.

Відповідно до вимог частини 4 статті 263 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частинами 1, 2, 3 статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і в взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частин 1, 2 статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Аналіз викладеного вище вказує, що під час перебування у шлюбі сторони набули рухоме та нерухоме майно, що є їх спільною сумісною власністю, та презюмується, що їх частки у спільному майні є рівними.

Судом встановлено, що за час шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ними були набуті у власність:1/4 (одна четверта) частка на будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та в цілому складається з житлового будинку загальною площею 159,4 кв.м., житловою площею 69,5 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2625491, вартість якої, згідно звіту про оцінку майна складає в цілому 264432 гривень (вартість 1/4 частки складає 66108 грн.); автомобіль марки Iveco, модель Daily 30-8, рік випуску 1993, тип спеціалізований вантажний фургон малотоннажний-В, реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 , вартістю згідно звіту про експертну оцінку транспортного засобу складає 63935 гривень; автомобіль марки Fiat, модель Tipo 1.4, рік випуску 1991, тип легковий комбі, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_7 , вартістю згідно звіту про експертну оцінку транспортного засобу складає 22461 гривень.

Статтею 60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує.

Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.04.2019 у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18).

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є зокрема майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

Отже, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 18.05.2023 у справі № 344/5528/22.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що вказані житловий будинок та транспортні засоби є об`єктом спільної сумісної власності колишнього подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 і частки цих співвласників слід вважати рівними.

Вирішуючи питання про поділ об`єктів нерухомості та транспортних засобів, суд зазначає наступне.

З огляду на положення ч. 4 ст. 71 ЦК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок та земельну ділянку, допускається лише за його згодою.

Положення ч. 1 ст. 365 ЦК України передбачають підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Крім того, відповідно до ч. 3 ст. 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 ЦК), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.

Така умова дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником.

Отже, процедура внесення суми для відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов`язань перед іншою.

Відповідно до пункту 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.121.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 18.01.2017 у справі № 405/343/15-ц та від 07.06.2017 у справі № 199/7266/14-ц.

Суд у даному випадку виходить із того, що відповідних позовних вимог (про припинення права власності на спірні об`єкти нерухомості та стягнення грошової компенсації) сторонами не заявлялося, згоди на такий варіант поділу сторони не надавали, жодна зі сторін не вносила на депозитний рахунок суду грошових коштів у рахунок вартості своєї частки. Фактичні позовні вимоги сторін не були спрямовані на реальний поділ цього майна - жодна зі сторін не просила в порядку поділу майна залишити його собі або ж присудити іншій стороні зі стягненням відповідної компенсації на свою користь, щоб якась зі сторін отримала повноцінну можливість користуватися та розпоряджатися таким майном.

З урахуванням цього, оскільки ці об`єкти не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнє таке майно об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , а також в порядку поділу спільного сумісного майна колишнього подружжя вважає за необхідне визнати за сторонами право власності на 1/2 ідеальної частки за кожним на це майно, залишивши його у спільній частковій власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, що викладений у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц слідує, що «Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна».

Враховуючи, що у цій справі метою заявлених ОСОБА_1 позовних вимог є поділ спільного сумісного майна, відсутні підстави для задоволення такої позовної вимоги, як визнання спірного майна об`єктами спільного сумісного майна як неефективної.

З огляду на викладене вище, враховуючи, що спірне майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та права подружжя на спільне майно є рівними, позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а саме суд вважає за необхідне в порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності на ідеальні частки в наступному майні без його реального поділу, залишивши майно у спільній частковій власності сторін на 1/8 (одну восьму) частку за кожним на будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та в цілому складається з житлового будинку загальною площею 159,4 кв.м., житловою площею 69,5 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2625491; на 1/2 (одну другу) частку за кожним на автомобіль марки Iveco, модель Daily 30-8, рік випуску 1993, тип спеціалізований вантажний фургон малотоннажний-В, реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 ; на 1/2 (одну другу) частку за кожним на автомобіль марки Fiat, модель Tipo 1.4, рік випуску 1991, тип легковий комбі, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_7 .

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.57, 60, 61, 63 СК України, ст. 5, 7, 10-13, 19, 23, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 280-283, 354 ЦПК України, суд,

Ухвалив:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на частку майна та поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя задовольнити частково.

В порядку поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_8 , та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_9 , право власності на ідеальні частки в наступному майні без його реального поділу, залишивши майно у спільній частковій власності сторін:

на 1/8 (одну восьму) частку за кожним на будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , та в цілому складається з житлового будинку загальною площею 159,4 кв.м., житловою площею 69,5 кв.м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2625491;

на 1/2 (одну другу) частку за кожним на автомобіль марки Iveco, модель Daily 30-8, рік випуску 1993, тип спеціалізований вантажний фургон малотоннажний-В, реєстраційний номер НОМЕР_2 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_5 .

на 1/2 (одну другу) частку за кожним на автомобіль марки Fiat, модель Tipo 1.4, рік випуску 1991, тип легковий комбі, реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_7 .

В задоволенні іншої частини вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_9 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_8 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , судові витрати у розмірі 1526 (одна тисяча п`ятсот двадцять шість) грн. 90 коп.

Копію заочного рішення надіслати сторонам.

Заочне рішення може бути переглянуте Кременчуцьким районним судом Полтавської області за письмовою заявою відповідача, яка може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційну скаргу на рішення може бути подано до Полтавського апеляційного суду безпосередньо протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Повне рішення суду складено 31.01.2025.

Повне найменування учасників процесу:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_10 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1

Відповідачка: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_9 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 .

СуддяА. С. Река