У Х В А Л А

04.02.2025 Справа №607/1866/25 Провадження №2-н/607/505/2025

місто Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області, суддя Вийванко О.М., розглянувши заяву ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з Рятувально-водолазної служби Тернопільської області середнього заробітку за час затримки розрахунку,

ВСТАНОВИВ:

Заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з Рятувально-водолазної служби Тернопільської області середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні як компенсації за невчасно виплачені розрахункові за шість місяців в сумі 18 440,55 грн.

Розглянувши заяву про видачу судового наказу та додані до неї матеріали, суддя дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 19 ЦПК України наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо.

Статтею 160 ЦПК України передбачено, що судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої працівникові суми заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Відповідно до частини першої статті 164 ЦПК України, за подання заяви про видачу судового наказу справляється судовий збір у розмірі, встановленому законом.

У пункті 1 частини третьої статті 163 ЦПК України зазначено, що до заяви про видачу судового наказу додається документ, що підтверджує сплату судового збору.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Проте, як зазначається у Постанові Великої Палати Верховного Суду № 910/4518/16 від 30.01.2019, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

З огляду на викладене, пільга щодо сплати судового збору, передбачена пунктом 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якою від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях.

Вказаний правовий висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду,викладеним у постанові від 08.02.2022 у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21).

Отже, судом встановлено, що заявник не звільнений від сплати судового збору за подання вказаної заяви про стягнення середнього заробітку за весь період затримки в сумі 18 440,55 грн.

Пунктом 4-1 частини першої статті 4 Закону України «Про судовий збір» визначено, що за подання до суду заяви про видачу судового наказу справляється судовий збір у розмірі 0,1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що станом на день звернення до суду становить 302,80 грн.

Однак, заявником не надано доказів сплати судового збору.

Отже, заява про видачу судового наказу за вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку не відповідає вимогам статті 163 ЦПК України.

Крім того, зі змісту заяви вбачається, що заявник просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку, а саме за шість місяців з дня звільнення, тобто за період з липня 2020 року по грудень 2020 року, у розмірі 18 440,55 грн.

Статтею 233 КЗпП встановлено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).

Верховний Суд звертає увагу на те, що середній заробіток згідно зі статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати.

На вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений частиною першою статті 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Вказані правові висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) та Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові Верховного Суду від 20.07.2022 р. у справі № 204/3645/20 (провадження № 61-2520св22).

Як вбачається із змісту заяви про видачу судового наказу та доданих до неї документів, Рятувально-водолазна служба Тернопільської області повністю розрахувалась перед ОСОБА_1 по заборгованості із невиплаченої заробітної плати в сумі 36 247,90 грн 17.08.2023.

Водночас, із заявою про видачу судового наказу за вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні заявник звернувся лише 28.01.2025, тобто з пропущенням строку, встановленого законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою.

Відповідно до вимог пунктів 1, 5 частини першої статті 165 Цивільного процесуального кодексу України, суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу; з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою.

Враховуючи те, що заява подана з порушеннями вимог статті 163 цього Кодексу, оскільки до заяви не долучено доказів сплати судового збору, а також з моменту виникнення права вимоги пройшов строк, встановлений законом для пред`явлення позову в суд за такою вимогою, суд дійшов висновку, що у видачі судового наказу про стягнення з Рятувально-водолазної служби Тернопільської області середнього заробітку за час затримки розрахунку необхідно відмовити на підставі пунктів 1, 5 частини першої статті 165 ЦПК України.

Згідно із частиною другою статті 166 Цивільного процесуального кодексу України відмова у видачі судового наказу з підстав, передбачених пунктами 3-6 частини першої статті 165 цього Кодексу, унеможливлює повторне звернення з такою самою заявою. Заявник у цьому випадку має право звернутися з тими самими вимогами у позовному порядку.

Керуючись статтями 163, 165-167, 259, 260, 261, 352-354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити ОСОБА_1 у видачі судового наказу про стягнення з Рятувально-водолазної служби Тернопільської області компенсації за невчасно виплачені розрахункові за шість місяців.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи на офіційному вебпорталі судової влади України за вебадресою http://court.gov.ua/fair/sud.

Ухвала суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги ухвала суду, якщо її не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Тернопільського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів, з дня її проголошення, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину ухвали суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту ухвали суду.

Учасник справи, якому ухвалу суду не було вручено у день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому ухвали суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 Цивільного процесуального кодексу України.

Ухвала суду складена та підписана 04 лютого 2025 року.

Суддя О. М. Вийванко