КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

секретар Ткаченко В.В.,

за участю:

представника позивача Осадчої К.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Озеровою Мариною Станіславівною, на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 серпня 2022 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Стандарт Кепітал" до ( ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2021 року ТОВ "ФК "Стандарт Кепітал" звернулося до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило: стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ "ФК Стандарт Кепітал" заборгованість за Договором про надання споживчого кредиту № 0 від 17.03.2008 станом на 16.08.2021 в сумі 157861,20 доларів США, судові витрати по сплаті судового збору та витрати на правничу допомогу.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 17.03.2008 між АКІБ «Укрсиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 був укладений договір споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого відповідачу були надані кредитні кошти в сумі 159 150 доларів США зі сплатою 11,90 відсотків річних, на строк до 19.03.2029 та відповідно до Додаткової угоди № 1 від 30.01.2009 кінцевий термін повернення кредиту було змінено на строк до 17.03.2038.

08.12.2011 між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ "Дельта-Банк" було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до умов якого, ПАТ «Укрсиббанк» передало (відступило) ПАТ "Дельта-Банк" право вимоги до боржника ОСОБА_1 щодо повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитним договором.

Відповідно до Договору № 2260/К про відступлення права вимоги від 17.06.2020, укладеного між ПАТ "Дельта Банк" та ТОВ "ФК "Стандарт Кепітал", позивач набув права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитором договором.

Відповідно до Додатку № 2 до Договору № 2260/К про відступлення прав вимоги від 17.06.2020 ПАТ "Дельта-Банк" передало новому кредитору ТОВ «ФК «Стандарт Кепітал» права вимоги на кредитний портфель - права вимоги до боржника, щодо сплати загальної суми заборгованості боржником перед продавцем за кредитними договорами, у тому числі і за кредитним договором № 0 від 17.03.2008.

При цьому, на виконання вимог ст. 517 ЦК України 24.06.2020 позивачем було повідомлено позичальника про заміну кредитора у кредитному зобов`янанні з наданням останньому доказів переходу до позивача прав у кредитному зобов`язанні (повідомлення про заміну кредитора у зобов`язанні від 24.06.2020 № 24/06/20-13).

Разом з тим, впорушення умов кредитного договору ОСОБА_1 зобов`язання належним чином не виконала, внаслідок чого виникла заборгованість за кредитним договором в сумі 157 861,20 доларів США, що є основною заборгованістю по тілу кредиту у іноземній валюті.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 10.08.2022 позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ "ФК "Стандарт Кепітал" заборгованість за кредитом в розмірі 157 861 доларів 20 центів США та судовий збір у розмірі 63 094 грн. 84 коп. (а.с. 145-150).

В апеляційній скарзі відповідачка, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального та матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що про наявність договору про відступлення права вимоги № 2260/К від 17.06.2020 їй відомо не було, повідомлень про заміну кредитора вона не отримувала та про зміну кредитора дізналась після ознайомлення з матеріалами справи.

Також, вказує про неврахування судом першої інстанції того, що 28.10.2013 ПАТ "Дельта-Банк" направив відповідачці лист-вимогу № 9122900_21.10.2013 від 21.10.2013, відповідно до якої ПАТ "Дельта-Банк" повідомив про наявність заборгованості у сумі 1866388,84 грн. (що згідно з курсом НБУ складала 233590,59 доларів США), вимагав виконати порушене зобов`язання у тридцятиденний строк.

При цьому, з урахуванням умов кредитного договору, строк кредитування вважається таким, що настав не пізніше 07.12.2013 (на 41-й календарний день з дати направлення повідомлення (вимоги) банком).

Після пред`явлення вимоги ПАТ "Дельта Банк" звернувся до суду з позовом до відповідачки у травні 2014 року.

Разом з тим, незважаючи на те, що строк позовної давності сплинув 07.12.2016, позивач звернувся до суду з даним у серпні 2021, тобто через 4 роки та 8 місяців після спливу позовної давності (а.с. 168-170).

20.01.2025 до суду надійшла заява представника відповідачки, в якій вона просила застосувати наслідки спливу строків позовної давності для звернення до суду з даним позовом.

Представник позивача у судовому засіданні щодо задоволення апеляційної скарги заперечував, посилаючись на її безпідставність та необґрунтованість.

Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. 20.01.2025 до суду апеляційної інстанції надійшла заява представника відповідачки про розгляд справи за відсутністю відповідачки та її представника.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 17.03.2008 між АКІБ "Укрсиббанк", правонаступником якого є ПАТ "Укрсиббанк", та ОСОБА_1 було укладено договір споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого відповідачу були надані кредитні кошти в сумі 159 150 доларів США зі сплатою 11,90 відсотків річних, на строк до 19.03.2029.

Відповідно до Додаткової угоди № 1 від 30.01.2009 кінцевий термін повернення кредиту було змінено на строк до 17.03.2038.

В забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором 17.03.2008 між АКІБ "УкрСиббанк" та позичальником було укладено Договір іпотеки №79954, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Прокудіною Л.Д. за реєстровим номером 761, відповідно до умов якого в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: квартира загальною площею 70,20 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

08.12.2011 між ПАТ «Укрсиббанк» та ПАТ "Дельта-Банк" було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до умов якого, ПАТ «Укрсиббанк» передало (відступило) ПАТ "Дельта-Банк" право вимоги до боржника ОСОБА_1 щодо повного, належного та реального виконання обов`язків за кредитним договором.

Відповідно до Договору № 2260/К про відступлення права вимоги від 17.06.2020, укладеного між ПАТ "Дельта Банк" та ТОВ "ФК "Стандарт Кепітал", позивач набув права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитором договором.

Відповідно до Додатку № 2 до Договору № 2260/К про відступлення прав вимоги від 17.06.2020 ПАТ "Дельта Банк" передало новому кредитору право вимоги за кредитним договором до позичальника у розмірі 157861 доларів 20 центів США - основної заборгованості по тілу кредиту у валюті кредиту.

Доказів, які б спростовували наявність у відповідачки заборгованості у розмірі 157861 доларів 20 центів США, матеріали справи не містять.

Так, відповідно до положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Згідно з частиною 2 статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

За нормою п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав за правочином (відступлення права вимоги).

Стаття 514 ЦК України визначає, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, встановивши, що ТОВ "ФК "Стандарт Кепітал" набуло прав кредитора у зобов`язанні, що виникло з кредитного договору № 0 від 17.03.2008, а також враховуючи відсутність у матеріалах справи будь-яких належних та допустимих доказів, які б підтверджували належне та своєчасне виконання відповідачкою своїх зобов`язань за кредитним договором та/або спростовували заявлену до стягнення суму заборгованості, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Посилання апелянта на те, що вона не отримувала від позивача повідомлення про заміну кредитора, колегія суддів відхиляє, адже, як вбачається з матеріалів справи, на виконання положень ч. 2 ст. 516 ЦК України позивачем було направлено відповідачці цінними листами повідомлення про заміну кредитора у зобов`язанні за вих. № 24/06/20-13 від 24.06.2020 на відомі згідно умов Кредитного договору та договору іпотеки адреси: АДРЕСА_2 ; АДРЕСА_1 .

Доводи апелянта про те, що згідно з даними паспорта з 02.10.2017 її місцем реєстрації є адреса: АДРЕСА_4 , а отже позивач направив повідомлення на невірну адресу, колегія суддів відхиляє, адже доказів того, що відповідачка після укладення договору повідомляла кредиторів про зміну адреси свого місця реєстрації, матеріали справи не містять.

Натомість, згідно з п. 10.15 кредитного договору листування між сторонами за цим договором здійснюється шляхом направлення або надання однією стороною відповідних повідомлень (рекомендованих листів) іншій стороні на її адресу, що визначена як адреса для листування у розділі "Адреси, банківські реквізити та підписи сторін" цього договору або за іншою адресою, про яку сторона письмово повідомила іншій стороні при зміні адреси. Підтвердженням факту відправлення повідомлення (рекомендованого листа) є поштова квитанція або інший поштовий документ, що підтверджує факт відправки або вручення або отримання повідомлення. Сторони погодили, що адреса банку для листування, зазначена в цьому договорі, вважається місцем виконання сторонами своїх зобов'язань за договором.

Разом з тим, колегія суддів погоджується з доводами апелянта щодо пропуску позивачем строків позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом, з огляду на наступне.

Так, перш за все, слід зазначити, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження належного повідомлення відповідачки про дату, час та місце розгляду справи.

У свою чергу, як роз'яснила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17.04.2018 року по справі № 200/11343/14-ц, той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася у суді першої інстанції.

За вказаних обставин, колегія суддів переглядає оскаржуване рішення з урахуванням заяви відповідачки, поданої до суду апеляційної інстанції, про застосування наслідків пропуску позивачем строків позовної давності для звернення до суду з вказаним позовом.

Так, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб'єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку.

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб'єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

При цьому, як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11.09.1997 року (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу (п. 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою № 14902/04 у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії», п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства».

У справах «Стаббігс та інші проти Великобританії» та «Девеер проти Бельгії» Європейський суд дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

У п. 45 рішення Європейського суду з прав людини «Перез де Рада Кавалінес проти Іспанії» від 28.10.1998 року зазначено про те, що процесуальні строки (позовної давності) є обов`язковими для дотримання; правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (Affaire Perez de Rada Cavanilles c. Espagne №116/1997/900/1112).

Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.09.2019 року у справі №487/10132/14-ц зазначила, що порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права.

Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з'ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необгрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем.

Аналогічна позиція викладена і в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31.10.2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 07.11.2018 року у справі № 575/476/16-ц.

Як вбачається зі змісту п. 12.1 кредитного договору, сторони погодили, що у випадку настання обставин, зазначених у п.п. 2.3, 4.9, 5.3, 5.6, 5.8, 5.10, 8.4, 10.2, 10.14 цього договору та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і не усунення позичальником порушень умов за цим договором протягом 31 (тридцяти одного) календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від Банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 (тридцять другий) календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку, при цьому у випадку неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) в результаті зміни позичальником адреси, без попереднього про це письмового повідомлення банку, чи у разі неотримання позичальником вищевказаного повідомлення (вимоги) банку з інших підстав протягом 40 (сорока) календарних днів з дати направлення повідомлення (вимоги) банком, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 41 (сорок перший) календарний день з дати відправлення позичальнику повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку.

Згідно наданого ПАТ "Дельта Банк" листа-вимоги та опису відправлення у справі №753/8878/14-ц лист на ім'я відповідачки було направлено 28.10.2013.

З урахуванням вищевказаного та умов договору, можна зробити висновок, що строк користування кредитом в будь-якому випадку вважається таким, що настав не пізніше 07.12.2013.

Отже, перебіг позовної давності розпочався 07.12.2013.

Як вбачається з матеріалів справи, у травні 2014 року ПАТ "Дельта Банк" звернувся до суду з позовом до відповідачки про звернення стягнення на предмет іпотеки, припинення права власності на квартиру та виселення.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17.06.2015 позовні вимоги банку задоволено частково. В рахунок погашення основного зобов`язання щодо стягнення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту №0, укладеним 17.03.2008 між АКІБ «Укрсиббанк» та ОСОБА_1 , в сумі 228 787,86 доларів США було звернуто стягнення на предмет іпотеки на нерухоме майно: а саме квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 70,20 м2, згідно договору іпотеки №79954, укладеного 17.03.2008 року, шляхом передачі ПАТ „Дельта Банк" права власності на вказане нерухоме майно. Також, припинено право власності ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 , в тому числі право користування, володіння та розпорядження нею та виселено ОСОБА_1 з усіма мешканцями з квартири АДРЕСА_1 . Витребувано у ОСОБА_1 та передано ПАТ „Дельта Банк" технічний паспорт та правоустановчі документи на квартиру АДРЕСА_1 . Згідно зі ст. 217 ЦПК України відстрочено виконання звернення стягнення на предмет іпотеки на вказане нерухоме майно та виселення на строк дії Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого для забезпечення кредитів в іноземній валюті", який набрав чинності 07.06.2014.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 24.01.2017 було скасовано рішення Дарницького районного суду м. Києва від 17.06.2015 та ухвалено нове судове рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ "Дельта Банк" до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки, припинення права власності на квартиру, виселення.

Отже, починаючи з 25.01.2017 та до 25.01.2020 банк (правонаступник) міг реалізувати своє право на стягнення заборгованості за кредитним договором та ініціювати новий позов до відповідачки.

Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, даний позов було подано до суду за допомогою поштового зв`язку лише 17.08.2021.

Таким чином, встановивши, що перебіг позовної давності щодо звернення до суду з даним позовом почався з 25.01.2017, з наступного дня після ухвалення Апеляційним судом м. Києва вищезазначеного рішення та закінчився 25.01.2020, в той час як позов було подано позивачем до суду 17.08.2021, тобто поза межами трирічного строку позовної давності, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з підстав, передбачених ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Пунктом 2 частини 1 статті 374 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи (частини 1, 2 статті 376 ЦПК України).

На підставі викладеного, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції, як таке, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та постановити нове судове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити з підстав пропуску позивачем строків позовної давності для звернення до суду з цим позовом.

Крім того, слід зазначити, що ухвалою суду від 25.11.2024 апелянту було відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення судового рішення у справі.

За вказаних обставин, оскільки апеляційну скаргу відповідачки задоволено, колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених ст. 141 ЦПК України підстав для стягнення з позивача на користь держави судового збору у розмірі 15140 грн. 00 коп. (розмір ставки судового збору, який підлягав сплаті відповідачкою при зверненні до суду з апеляційною скаргою).

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Озеровою Мариною Станіславівною, - задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 10 серпня 2022 року- скасувати.

Ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Стандарт Кепітал" до ( ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Факторингова компанія "Стандарт Кепітал" (, місцезнаходження: м. Київ, вул. М.Грушевського, 4, н/п № 53) на користь держави судовий збір у розмірі 15140 (п'ятнадцять тисяч сто сорок) грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 31 січня 2025 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова