Справа №489/9876/24
Провадження № 22-ц/812/279/25
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

03 лютого 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Кушніровою Т.Б., Тищук Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи

апеляційну скаргу

ОСОБА_1 ,

подану адвокатом Зеленською Анжелікою Петрівною

на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 грудня 2024 року, постановлену у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Костюченком Г.С., дата складання повного тексту не вказана, за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання повнолітньої дитини, що продовжує навчання

В С Т А Н О В И В:

17 грудня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання повнолітньої дитини, що продовжує навчання.

Обґрунтовуючи заяву вказувала, що є матір`ю ОСОБА_3 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 14 квітня 2020 року по справі № 489/5453/16, шлюб між нею та ОСОБА_2 розірвано.

Зазначає, що протягом тривалого періоду донька проживає разом з нею та перебуває на повному її утриманні.

ОСОБА_3 є студенткою Миколаївського фахового коледжу економіки та харчових технологій денної форми здобуття освіти першого курсу. Термін навчання з 01 вересня 2024 року по 30 червня 2026 року.

Боржник може надавати матеріальну допомогу, однак добровільно цього не робить, систематично та жодним чином не забезпечує утримання спільної доньки, що підтверджується постановою старшого державного виконавця Інгульського відділу ДВС у м. Миколаєві Південного МУМЮ (м. Одеса) Шелегей Т.В. про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 01 лютого 2023 року у виконавчому провадженні №62417288.

Враховуючи вищевикладене, просила видати судовий наказ про стягнення з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання повнолітньої доньки, яка продовжує навчатися, ОСОБА_3 в розмірі однієї чверті заробітку (доходу) боржника, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи з 01 вересня 2024 року до закінчення навчання 30 червня 2026 року, але не більше ніж до досягнення нею 23 років.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 грудня 2025 року у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання повнолітньої дитини, що продовжує навчання відмовлено.

Відмовляючи ОСОБА_1 у видачі судового наказу, суд першої інстанції посилався на пункт 3 частини 1 статті 165 ЦПК України, оскільки заявником заявлено вимогу, не передбачену статтею 161 цього Кодексу.

Суд виснував про неможливість розгляду питання про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, в порядку наказного провадження, оскільки законодавець закріпив необхідність доведення наявності у батька матеріальної можливості надавати допомогу повнолітній дитині, що виключає безспірний характер правовідносин й унеможливлює видачу судового наказу для стягнення вказаної суми. Цей склад юридичних фактів розглядається у позовному провадженні за правилами ЦПК України.

Не погоджуючись із такою ухвалою ОСОБА_1 діючи через адвоката Зеленську Анжеліку Петрівну подала на неї апеляційну скаргу.

Мотивуючи доводи апеляційної скарги вказувала, що судом першої інстанції при прийнятті вищезазначеної ухвали було порушено норми матеріального права, та просила про її скасування та ухвалення нового судового рішення про задоволення її заяви.

Вважає, що у виниклих правовідносинах вона, як заявник повинна підтвердити для суду те, що особа, на утримання якої стягуватимуться аліменти, має вік, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років, продовжує навчання, та потребує у зв`язку з цим матеріальної допомоги.

Вказує, що суд першої інстанції при прийнятті вищезазначеної ухвали не врахував інтересів дитини, принцип рівності батьків у правах та обов`язках, дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні заяви, не врахувавши, що повнолітня ОСОБА_3 перебуває на її повному матеріальному забезпеченні та продовжує навчання і у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги, тому батько зобов`язаний утримувати її до досягнення двадцяти трьох років, оскільки ОСОБА_2 не надав до суду документи, які б підтвердили, що він не змозі надавати таку матеріальну допомогу.

Відповідно до вимог частини другої статті 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1 (ухвали щодо відмови у видачі судового наказу), 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Отже, апеляційна скарга на ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 грудня 2024 року про відмову у видачі судового наказу підлягає розгляду судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

У такому випадку судове засідання не проводиться, а розгляд справи здійснюється у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами (частина 13 статті 7 ЦПК України).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 стаття 4 ЦПК України).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржувана ухвала суду першої інстанції відповідає в повній мірі.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання повнолітньої дитини, що продовжує навчання.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 грудня 2025 року у видачі судового наказу за заявою ОСОБА_1 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_2 аліментів на утримання повнолітньої дитини, що продовжує навчання відмовлено на підставі пункту 3 частини 1 статті 165 ЦПК України, оскільки заявником заявлено вимогу, не передбачену статтею 161 цього Кодексу.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виснував про неможливість розгляду питання про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, в порядку наказного провадження, оскільки законодавець закріпив необхідність доведення наявності у батька матеріальної можливості надавати допомогу повнолітній дитині, що виключає безспірний характер правовідносин й унеможливлює видачу судового наказу для стягнення вказаної суми. Цей склад юридичних фактів розглядається у позовному провадженні за правилами ЦПК України.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів апеляційного суду погоджується у повному обсязі з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (стаття 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Відповідно до статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

Зокрема, пунктом 3 частини 1 статті 165 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у видачі судового наказу, якщо заявлено вимогу, яка не відповідає вимогам статті 161 цього Кодексу.

Пунктами 4, 5 частини 1 статті 161 ЦПК України передбачено, що судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб; заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Відповідно до вимог статті 161 ЦПК України така вимога, як стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання, в порядку наказного провадження не розглядається.

Згідно статті 6 СК України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття.

Судовий наказ видається про стягнення аліментів виключно на неповнолітніх дітей (частина 5 статті 183 СК України). При цьому стаття 183 СК України знаходиться у главі 15 СК України, статтею 180 СК України якої визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

До відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу (стаття 201 СК України).

Тлумачення статті 201 СК України дозволяє стверджувати, що частина 5 статті 183 СК та частина 3 статті 184 СК України не поширюється на правовідносини між батьками та повнолітніми дітьми, які продовжують навчання.

Приписами статті 199 СК України передбачено, що вимога про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, повинна розглядатися в порядку позовного провадження. Зокрема, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.

Більш того, стягнення аліментів на дочку, сина, які досягли повноліття та продовжують навчання (до досягнення 23-річного віку) і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, здійснюється у судовому порядку за новою позовною заявою (пункт 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»).

Неможливість розгляду питання про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, в порядку наказного провадження закріплено законодавчо, оскільки необхідно довести наявність у батька (матері) матеріальної можливості надавати допомогу повнолітній дитині, що виключає безспірний характер правовідносин й унеможливлює видачу судового наказу для стягнення будь-якої суми.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та не впливають на правильність постановленої ухвали, оскільки пов`язанні з неправильним тлумаченням норм матеріального та процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у видачі судового наказу.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, ухвала суду постановлена з додержанням норм процесуального права, і не може бути скасована з підстав, викладених у апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Зеленською Анжелікою Петрівною залишити без задоволення, а ухвалу Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 грудня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.Б. Кушнірова

Н.О. Тищук

Повний текст постанови складено 03 лютого 2025 року.