КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2025 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 369/12260/23

номер провадження: 22-ц/824/4998/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Олешко Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Герасимовської Наталії Миколаївни на рішення Києво - Святошинського районного суду Київської області від 30 квітня 2024 року у складі судді Янченка А.В., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2023 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовна заява мотивована тим, що 17 грудня 2021 року між ОСОБА_2 (позичальник) та ОСОБА_1 (боржник) було укладено договір позики, відповідно до умов якого позивачка передала у власність відповідачці грошові кошти у гривнях, що еквівалентно за середнім курсом продажу долара США комерційними банками на дату укладення договору позики 4 655 доларів США, а відповідачка зобов`язалась повернути позивачці таку ж суму грошових коштів без нарахування процентів до 17 червня 2022 року.

Позивачка указувала, що відповідно до пункту 2 договору позики сторони домовились, що позика повертається у строки та порядку визначеному у пункті 6 договору позики, у гривнях за середнім курсом продажу долара США комерційними банками (https://minfin.com.ua/currency/banks/) на день кожної передачі грошей в рахунок повернення позики. Зазначала, що згідно з пунктом 6 договору позики, сторони домовились, що позика повертається частинами в наступному порядку: 1) до 17 січня 2022 року поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 195 доларів США; 2) до 17 лютого 2022 року поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалента 190 доларів США; 3) до 17 березня 2022 року поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалента 195 доларів США; 4) до 17 квітня 2022 року поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалента 190 доларів США; 5) до 17 травня 2022 року поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалента 195 доларів США; 6) до 17 червня 2022 року поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалента 3 690 доларів США.

Указувала, що вона виконала свій обов`язок за договором позики щодо передачі грошових коштів відповідачці у розмірі 4 655 доларів США, що підтверджується пунктом 10 договору позики, відповідно до якого підписанням договору позики відповідачка підтверджує факт отримання грошових коштів у сумі 4 655 доларів США від представника позивачки.

Зазначала, що з метою забезпечення виконання зобов`язань відповідачки щодо повернення суми позики за договором позики, 17 грудня 2021 року між сторонами було укладено договір застави транспортного засобу, який посвідчений 17 грудня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирилюком Д.В., реєстровий № 657, відповідно якого відповідачка передала у заставу позивачці належний їй на праві приватної власності транспортний засіб. Однак, ОСОБА_1 , у порушення підпунктів 3-6 пункту 6 договору позики, не виконує взяті на себе зобов`язання щодо повернення позики, починаючи з 17 березня 2022 року, та станом на дату звернення до суду з позовом заборгованість відповідачки перед позивачкою з повернення суми позики складала 4 270 доларів США.

З урахуванням наведеного, ОСОБА_2 просила стягнути із ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договором позики у загальному розмірі 4 270 доларів США.

Рішенням Києво - Святошинського районного суду Київської області від 30 квітня 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 4 270,00 доларів США., а також судовий збір у розмірі 1 561 грн 48 коп. та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн 00 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Герасимовська Н.М. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог повністю, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що 17 грудня 2021 року між позивачкою та відповідачкою в особі її представника ОСОБА_3 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Літвінчуком І.А. 11 червня 2021 року укладено договір позики, відповідно до якого позивачка передала у власність відповідачці грошові кошти у гривнях, що еквівалентно за середнім курсом продажу долара США комерційними банками на дату укладення договору позики 4 655 доларів США, а відповідачка зобов`язалась повернути позивачці таку ж суму грошових коштів без нарахування процентів до 17 червня 2022 року. При цьому, суд першої інстанції помилково вважав, що нотаріально посвідчений договір застави транспортного засобу від 17 грудня 2021 року підтверджує отримання відповідачкою від позивачки грошових коштів.

Вважає такий висновок суду необґрунтованим, оскільки відповідно до нотаріально посвідченого договору застави транспортного засобу від 17 грудня 2021 року ОСОБА_2 з однієї сторони та ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Леденьовим І.С., діє ОСОБА_3 досягли згоди щодо врегулювання усіх майнових та організаційних аспектів та уклали договір застави транспортного засобу. Згідно з пунктом 1.1 цього договору від 17 грудня 2021 року даний договір забезпечує вимоги заставодержателя, що випливають з договору позики від 17 грудня 2021 року, укладеного між заставодержателем та ОСОБА_1 .

Вказує, що договір застави транспортного засобу не є доказом отримання грошових коштів за договором позики від 17 грудня 2021 року саме ОСОБА_1 , оскільки жоден із зазначених договорів не укладався безпосередньо нею, а інших доказів отримання грошових коштів відповідачкою не надано. Крім того, договір застави транспортного засобу не підтверджує факт наявності повноважень у ОСОБА_3 укладати від імені ОСОБА_1 саме договору позики, а тому не є доказом укладення між сторонами договору позики.

Оскільки довіреності, яка б підтверджувала повноваження ОСОБА_3 укладати безпосередньо договір позики від імені відповідачки суду не надано, а договір застави транспортного засобу не є належним та допустимим доказом, то представник відповідачки вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на припущеннях, а відповідачка не є позичальником за договором позики від 17 грудня 2021 року та жодних грошових коштів від позивачки не отримувала. Тому, на думку скаржника, позовна заява пред`явлена до неналежного відповідача.

Також представник відповідачки зазначає, що пунктом 2 договору позики від 17 грудня 2021 року передбачено, що виконання зобов`язання за договором має бути здійснено в готівковій формі. Позика повертається у строки та порядку, визначеному пунктом 6 цього договору у гривнях за середнім курсом продажу долара США комерційними банками на день кожної передачі грошей в рахунок повернення позики. Таким чином, на думку скаржника, наданий позивачкою розрахунок не відповідає положенням договору позики, оскільки хоча він і містить вказівку на середній курс продажу долара США комерційними банками на день кожної передачі грошей в рахунок повернення позики, однак фактично не виражений у національній валюті. Тому вважає, що рішення суду першої інстанції про стягнення суми боргу в іноземній валюті є помилковим та свідчить про неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Представник позивачки - адвокат Тихомиров Р.Л. подав відзив на апеляційну скаргу, в якому вказує, що доводи апеляційної скарги про те, що позивачкою не надано довіреність, яка б підтверджувала повноваження ОСОБА_3 на укладення договору позики від імені відповідачки, а наявний у справі договір застави транспортного засобу, не є належним та допустимим доказом існування між сторонами боргових правовідносин, є безпідставними, оскільки надані позивачкою суду договір позики та нотаріально посвідчений договір застави транспортного засобу є достатніми доказами існування між сторонами боргових зобов`язань. Ці докази відповідачкою не спростовані. Крім того, відповідачка та її представник під час розгляду справи в суді першої інстанції не звертались з вимогами про визнання поданих позивачкою доказів неналежними та/або недопустимими. Також зазначає, що відповідачка не ініціювала визнання договору позики недійсним в судовому порядку, а тому його правомірність презюмується. Щодо доводів апеляційної скарги про неправомірність стягнення боргу в іноземній валюті, то вважає, що судом першої інстанції ухвалено законне рішення з урахуванням умов договору позики про те, що сума позики підлягає поверненню в сумі, що еквівалентна тій самій сумі в доларах США, еквівалент якої розраховувався сторонами договору на дату передачі грошей у позику. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Також представник позивачки ОСОБА_2 - адвокат Тихомиров Р.Л. подав клопотання про стягнення судових витрат, яке мотивував тим, що 13 грудня 2024 року між ним та ОСОБА_2 був укладений додатковий договір №2 до договору №25/04/2023 про надання правової допомоги від 25 квітня 2023 року, яким врегульовано питання розміру гонорару адвоката за надання правової допомоги позивачці щодо супроводження судової справи №369/12260/23 на стадії апеляційного провадження. Вказує, що наявними у справі доказами доведено надання ним позивачці ОСОБА_2 професійної правничої допомоги на стадії апеляційного розгляду справі у сумі 11 000 грн 00 коп. З урахуванням наведеного, просить стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 11 000 грн 00 коп.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

У ч.2 ст.78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів, що 17 грудня 2021 року між ОСОБА_2 (позикодавець) та ОСОБА_1 (позичальник), в інтересах та від імені якої діяв її представник ОСОБА_3 на підставі довіреності від 11 червня 2021 року, посвідченої приватним нотаріусом Літвінчуком І.А., укладено договір позики, відповідно до якого позивачка передала у власність відповідачки грошові кошти у гривнях, що еквівалентно за середнім курсом продажу долара США комерційними банками на дату укладення договору позики 4 655 доларів США, а відповідачка зобов`язалась повернути позивачці таку ж суму грошових коштів без нарахування процентів до 17 червня 2022 року.

Відповідно до пункту 2 договору позики, сторони домовились, що позика повертається у строки та порядку визначеному у пункті 6 договору позики, у гривнях за середнім курсом продажу долара США комерційними банками на день кожної передачі грошей в рахунок повернення позики.

Згідно з пунктом 6 договору позики, сторони домовились, що позика повертається частинами в наступному порядку:

1) до 17 січня 2022 року поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалентна 195 доларів США;

2) до 17 лютого 2022 року поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалента 190 доларів США;

3) до 17 березня 2022 року поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалента 195 доларів США;

4) до 17 квітня 2022 року поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалента 190 доларів США;

5) до 17 травня 2022 року поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалента 195 доларів США;

6) до 17 червня 2022 року поверненню підлягає сума у гривнях, яка еквівалента 3 690 доларів США.

Судом першої інстанції установлено, що ОСОБА_2 виконала свій обов`язок за договором позики щодо передачі грошових коштів відповідачці у розмірі 4 655 доларів США, що підтверджується пунктом 10 договору позики, відповідно до якого підписанням договору позики відповідачка підтверджує факт отримання грошових коштів у сумі 4 655 доларів США від представника позивачки.

Як вбачається з матеріалів справи, з метою забезпечення виконання зобов`язань відповідачки щодо повернення суми позики за договором позики, 17 грудня 2021 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в інтересах та від імені якої діяв її представник ОСОБА_3 на підставі довіреності від 13 грудня 2021 року, посвідченої приватним нотаріусом Леденьовим І.С., укладено договір застави транспортного засобу, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирилюком Д.В. та зареєстрований в реєстрі за № 657, відповідно якого відповідачка передала у заставу позивачці належний їй на праві приватної власності транспортний засіб «KIA SOUL», 2010 року випуску.

Згідно з пунктом 1.1 договору застави транспортного засобу, договір забезпечує вимоги заставодержателя, що випливають з договору позики від 17 грудня 2021 року, укладеного між заставодержателем та ОСОБА_1 у простій письмовій формі, за умовами якого остання зобов`язана у термін до 17 червня 2022 року повернути заставодержателю позику у розмірі 127 035 грн 00 коп., що еквівалентно за середній курсом продажу долара США комерційними банками на дату укладання цього договору 4 655 доларів США, шляхом здійснення платежів у строки та на умовах, зазначених у договорі позики, а також інших платежів, передбачених та відповідно до умов договору позики.

Відповідно до витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 17 грудня 2021 року, на підставі вказаного вище договору застави зареєстровано обтяження у вигляді застави рухомого майна (транспортний засіб «KIA SOUL», 2010 року випуску) розмір основного зобов`язання - 127 035 грн 00 коп., строк виконання зобов`язання - 17 червня 2022 року.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено та не спростовано відповідачкою, що у порушення підпунктів 3-6 пункту 6 договору позики ОСОБА_1 не виконує взяті на себе зобов`язання щодо повернення позики, починаючи з 17 березня 2022 року, у зв`язку з чим станом на дату звернення до суду з позовом (28 липня 2023 року) заборгованість ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 становить 4 270 доларів США.

Тобто, в обумовлений договором строк боржник позику не повернула.

У ст.15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Згідно з приписами ст.16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема примусове виконання обов`язку в натурі.

Згідно зі ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України).

Частиною 3 ст.545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Відповідно до ч.1 ст.527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Згідно з ч.ч.1, 4 ст.545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Частинами 1 та 2 ст.207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, з яким погодився Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі № 143/280/17 (провадження № 61-33033св18) та у постанові від 30 червня 2020 року у справі № 426/8022/17 (провадження № 61-17131св18).

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Так, за своєю суттю наявні у матеріалах справи договір позики 17 грудня 2021 року, укладений на його забезпечення нотаріально посвідчений договір застави транспортного засобу від 17 грудня 2021 року, а також витяг про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень, у своїй сукупності є достатніми документами, які підтверджують як факт укладення між сторонами договору позики, так і умови цього договору, а також засвідчують отримання боржником від кредитора вказаної в договорі грошової суми в борг.

За таких обставин колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про доведеність існування між сторонами правовідносин за договором позики від 17 грудня 2021 року та, як наслідок, існування у ОСОБА_1 обов`язку перед ОСОБА_2 щодо повернення позики у строк до 17 червня 2022 року.

Як зазначалося вище, ОСОБА_1 не виконує взяті на себе зобов`язання щодо повернення позики, починаючи з 17 березня 2022 року, у зв`язку з чим станом на дату звернення до суду з позовом (28 липня 2023 року) заборгованість ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 з повернення суми позики складає 4 270 доларів США.

Отже, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, а також правильно застосувавши правові норми, які регулюють спірні правовідносини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованості за договором позики у розмірі 4 270,00 доларів США.

Таким чином при вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносини між сторонами, вірно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив і оцінив докази та встановив обставини у справі.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Герасимовська Н.М. зазначає, що в оскаржуваному рішенні суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що 17 грудня 2021 року між позивачкою та відповідачкою в особі її представника ОСОБА_3 на поставі довіреності від 11 червня 2021 року, посвідченої приватним нотаріусом Літвінчуком І.А., укладено договір позики, що також підтверджується нотаріально посвідченим договором застави транспортного засобу від 17 грудня 2021 року, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Бучанського районного нотаріального округу Київської області Леденьовим І.С., діє Джанаєв Б.Б.

Разом з тим скаржник вважає, що договір позики від 17 грудня 2021 року та договір застави транспортного засобу, не є доказами отримання грошових коштів за договором позики від 17 грудня 2021 року саме ОСОБА_1 , оскільки жоден із зазначених договорів не укладався безпосередньо нею, а інших доказів отримання грошових коштів відповідачкою не надано.

Крім того, наголошує, що договір застави транспортного засобу не підтверджує факту наявності повноважень у ОСОБА_3 укладати від імені ОСОБА_1 саме договору позики, а тому не є доказом укладення між сторонами договору позики.

Оскільки довіреність, яка б підтверджувала повноваження ОСОБА_3 укладати договір позики від імені відповідачки, суду не надана, а договір застави транспортного засобу не є належним та допустимим доказом, то адвокат Герасимовська Н.М. вважає, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на припущеннях, а відповідачка не є позичальником за договором позики від 17 грудня 2021 року та жодних грошових коштів від позивачки не отримувала.

Однак вказані доводи апеляційної скарги, колегія суддів відхиляє як маніпулятивні, виходячи з такого.

У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

При цьому, відповідно до ст.239 ЦК України, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 під час розгляду справи в суді першої інстанції не зверталась із зустрічними позовними вимогами чи з окремим позовом до позикодавця ОСОБА_2 про визнання недійсним договору позики від 17 грудня 2021 року, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , в інтересах та від імені якої діяв її представник ОСОБА_3 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Літвінчуком І.А.

Крім того, під час розгляду справи у суді першої інстанції, ні відповідачка, ні її представник не звертались з вимогами про визнання наданих позивачкою доказів (договір позики 17 грудня 2021 року, укладений на його забезпечення нотаріально посвідчений договір застави транспортного засобу від 17 грудня 2021 року, а також витяг про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень) неналежними, недопустимими або такими, що не стосуються предмету доказування.

При цьому відповідачкою не надано будь-яких доказів того, що під час укладення договору позики від 17 грудня 2021 року та під час укладення на забезпечення виконання договору позики, нотаріально посвідченого договору застави транспортного засобу від 17 грудня 2021 року, ОСОБА_3 діяв не в інтересах ОСОБА_1 або з перевищенням повноважень представника, а відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України доказування та, відповідно, рішення суду не можуть ґрунтувались на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги про те, що пунктом 2 договору позики від 17 грудня 2021 року передбачено, що позика повертається у строки та порядку, визначеному пунктом 6 цього договору у гривнях за середнім курсом продажу долара США комерційними банками на день кожної передачі грошей в рахунок повернення позики, а тому, на думку скаржника, наданий позивачкою розрахунок, не відповідає положенням договору позики, оскільки хоча і містить вказівку на середній курс продажу долара США комерційними банками на день кожної передачі грошей в рахунок повернення позики, однак фактично не виражений у національній валюті, апеляційний суд також не приймає до уваги з таких підстав.

Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У ч.1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц зазначено, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч.1 ст.1046 ЦК України, а також ч.1 ст.1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Аналогічна правова позиція зазначена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 761/12665/14-ц та від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц.

Як зазначалося вище, пунктом 2 договору позики від 17 грудня 2021 року передбачено, що виконання зобов`язання за договором має бути здійснено в готівковій формі. Позика повертається у строки та порядку, визначеному пунктом 6 цього договору у гривнях за середнім курсом продажу долара США комерційними банками на день кожної передачі грошей в рахунок повернення позики.

Велика Палата Верховного Суду у пункті 79 постанови від 11 вересня 2024 року у справі № 500/5194/16 зробила висновок такого змісту: «якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, що у випадку наявності спору між сторонами та його вирішення судом відповідає дню виконання судового рішення».

Тому з огляду на вказану вище судову практику Верховного Суду та положення укладеного між сторонами договору позики, доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції безпідставно стягнув заборгованість в доларах США, є необґрунтованими.

Аналогічного висновку у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові 05 грудня 2024 року справа № 372/1272/21-ц, провадження № 61-9443св24).

Таким чином, наведені у апеляційній скарзі доводи не дають підстав вважати про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених в рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, а зводяться до переоцінки доказів, яким судом надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Під час апеляційного розгляду справи представник позивачки ОСОБА_2 - адвокат Тихомиров Р.Л. подав клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в суді апеляційної інстанції у розмірі 11 000 грн 00 коп.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 ч.3 ст.133 ЦПК України передбачено, що до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною 8 ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч.4 ст.137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, а також у постановах Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, від 12 січня 2022 року у справі № 750/10242/20.

З матеріалів справи вбачається, що 25 квітня 2023 року між ОСОБА_2 та адвокатом Тихомировим Р.Л. був укладений договір №25/04/2023 про надання правової допомоги, за умовами якого адвокат Тихомиров Р.Л. на умовах платності зобов`язався надавати ОСОБА_2 професійну правничу допомогу у даній судовій справі №369/12260/23.

13 грудня 2024 року між ОСОБА_2 та адвокатом Тихомировим Р.Л. був укладений додатковий договір №2 до договору №25/04/2023 про надання правової допомоги від 25 квітня 2023 року (далі - Додатковий договір), яким врегульовано питання розміру гонорару адвоката за надання правової допомоги позивачці щодо супроводження судової справи №369/12260/23 на стадії апеляційного провадження (а.с.156).

Відповідно до додаткового договору гонорар адвоката за надання правової допомоги, серед іншого, складає: аналіз апеляційної скарги, підготовка та подача відзиву на апеляційну скаргу - 6 000 грн 00 коп.; підготовка та направлення адвокатських запитів - 1 500 грн 00 коп. / 1 запит; підготовка та подача інших процесуальних документів (заяв, клопотань, тощо) - 2 000 грн 00 коп.; участь у судовому засіданні у суді апеляційної інстанції, в т.ч. у режимі відеоконференції - 2 500 грн 00 коп./1 засідання; ознайомлення з матеріалами судової справи - 2 500 грн 00 коп.

Адвокат у клопотанні зазначив перелік послуг та суму витрат на професійну правничу допомогу, яку позивачка має сплатити за договором №25/04/2023 про надання правової допомоги від 25квітня 2023 року, укладеного з адвокатом:

1. Аналіз апеляційної скарги, підготовка та подача відзиву на апеляційну скаргу у судовій справі №369/12260/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики - 6 000 грн 00 коп.;

2. Участь адвоката у 2 судових засіданнях в суді апеляційної інстанції (2 500 грн 00 коп. ? 2) - 5 000 грн 00 коп. Всього - 11 000 грн 00 коп.

На підтвердження наданих послуг та їх вартості адвокат Тихомиров Р.Л. надав копію акту виконаних робіт від 17 грудня 2024 року за договором №25/04/2023 про надання правової допомоги від 25 квітня 2023 року, згідно з яким адвокатом здійснено: аналіз апеляційної скарги, підготовка та подача відзиву на апеляційну скаргу у судовій справі №369/12260/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики - 6 000 грн 00 коп. (а.с.157).

Згідно з пунктом 2 додаткового договору, ОСОБА_2 зобов`язана оплатити гонорар адвоката протягом 10 (десяти) робочих днів з дня прийняття апеляційним судом постанови за результатами розгляду апеляційної скарги.

Під час апеляційного розгляду справи представник відповідачки ОСОБА_1 - адвокат Герасимовська Н.М. просила зменшити заявлену представником відповідачки суму відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, посилаючись на неспівмірність заявленого розміру наданим послугам.

Враховуючи складність справи та виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи (підготовка адвокатом Тихомировим Р.Л. одного процесуального документа по суті спору, а саме, відзиву на апеляційну скаргу й участь в одному судовому засіданні в режимі відеоконференції), а також з урахуванням доводів представника відповідачки щодо неспівмірності розміру заявлених до стягнення витрат на правничу допомогу наданим послугам, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність зменшення їх розміру та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5 500 грн 00 коп.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Герасимовської Наталії Миколаївни залишити без задоволення.

Рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 30 квітня 2024 року залишити без змін.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 500 грн 00 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 31 січня 2025 року.

Головуючий

Судді: