Справа № 449/450/24 Головуючий у 1 інстанції: Борняк Р.О.
Провадження № 22-ц/811/3032/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,

секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.

з участю представника апелянта ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Львівського апеляційного суду у м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 09 травня 2024 року в складі судді Борняка Р.О. у справі за позовом ОСОБА_4 до Перемишлянської міської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини,-

встановив:

У березні 2024 року позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з позовом до Перемишлянської міської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Вимоги обгрунтовував тим, що будучи спадкоємцем за законом, своєчасно не звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у шестимісячний термін, так як незнав вимог законодавства та фактично прийняв спадщину, оскільки доглядає за майном і несе певні витрати на його утримання. Просив позов задовольнити.

Оскаржуваним рішенням Перемишлянського районного суду Львівської області від 09 травня 2024 року позов задоволено.

Визначено ОСОБА_4 , додатковий строк для подання ним заяви про прийняття спадщини від померлої матері ОСОБА_5 на приналежне їй рухоме і нерухоме майно 3 /три/ місяці, починаючи з моменту вступу рішення в законну силу.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_3 , яка не брала участь у справі, однак зазначає, що суд визначив питання про її права та інтереси оскаржуваним рішенням, тому таке підлягає скасуванню з підстав неповного з`ясування обставин справи, невідповідності висновків суду обставинам справи та порушення норм процесуального права.

Зокрема, зазначає, що після смерті свекра та свекрухи, спадкове майно прийняв її чоловік ОСОБА_6 , оскільки постійно проживав з батьками, відтак вступив в фактичне управління та володіння майном.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її чоловік ОСОБА_6 , після смерті якого 24.03.2022 подала заяву про прийняття спадщини.

Позивач у 1983 році вибув із спірного будинку і більше на постійне проживання у батьківський дім не повертався, однак після смерті брата, позивач почав заявляти свої претензії відносно спадкового майна, а саме будинку у якому вона проживає з 1994 року.

Вимоги вважає безпідставними, оскільки про наявність спадкових прав йому було достеменно відомо, однак позивач погоджувався з тим, що спадкове майно належиться братові.

Покликаючись на норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини та судову практику, зазначає, що незнання вимог законодавства по дотриманню строків на прийняття спадщини, не є поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини.

Стверджує, що матеріали справи не містять достатніх доказів на підтвердження того, що у позивача були наявні об`єктивні, непереборні, істотні труднощі та що йому перешкодила поважна причина на подання заяви про прийняття спадщини.

Крім цього, очевидним у спірних правовідносинах є те, що спір існує між спадкоємцями, а не з територіальною громадою, однак позивач не заявляв клопотання про заміну первісного відповідача належним, чи залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача.

На думку апелянта, задоволення позовних вимог не відповідає принципу пропорційності та призведе до порушення принципу правової визначеності.

Вважає, що пред`явлення позову до неналежного відповідача Перемишлянської міської ради є самостійною підставою для відмови у позові.

Зазначає, що понесла судові витрати зі сплати судового збору та оплати правової допомоги на загальну суму 9816,8 грн. (1816,8 грн та 8000,00 грн).

Просить скасувати рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 09 травня 2024 рокута ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити. Стягнути судові витрати по сплаті судового збору та оплаті витрат на правову допомогу.

04.12.2024 на адресу апеляційного суду надійшов відзив представника ОСОБА_2 на апеляційну скаргу, у якому покликається на відсутність доказів проживання померлого брата із матір`ю ОСОБА_5 , тому в апелянти відсутні будь які ознаки порушеного права, відтак просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника апелянта ОСОБА_1 на підтримку доводів скарги, а також пояснення представника позивача ОСОБА_2 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити виходячи із такого.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив з того, що позивачем пропущено строк для прийняття спадщини через незнання вимог законодавства по дотриманню строків на прийняття спадщини, а також через те, що останній фактично прийняв спадщину, однак зазначені причини не повинні стати на перешкоді в реалізації законного права позивача, що й передбачено чинним законодавством.

Враховуючи викладене, а також те, що спір про спадщину відсутній, суд дійшов висновку, що позивачу має бути встановлений додатковий строк терміном три місяці для подання заяви про прийняття спадщини.

Оскільки відповідач визнав пред`явлений позов і визнання стороною позову не суперечить закону, тому суд за згодою сторін та враховуючи положення ч.ч.3,4 ст. 200, ст. 206 ЦПК України, розглянув справу у підготовчому судовому засіданні.

Розглядаючи даний спір та перевіряючи законність оскаржуваного рішення згідно вимог ЦПК України колегія суддів враховує таке.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа лише в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Обравши відповідний спосіб захисту права, позивач в силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно із копією свідоцтва про народження позивач ОСОБА_4 є сином ОСОБА_7 та ОСОБА_5 (а.с. 5).

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 від 09.11.2023, виданого повторно Перемишлянським відділом ДРАЦС у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 55 років, про що зроблено актовий запис № 22 (а.с. 10).

Згідно із копією свідоцтва про смерть серія НОМЕР_1 від 09.11.2023, виданого повторно Перемишлянським відділом ДРАЦС у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 у віці 74 роки, про що зроблено актовий запис № 8 (а.с. 4).

Слідуючи довідці Станимирського старостинського округу Перемишлянської міської ради №544/22-12 від 10.11.2023, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 до дня смерті проживала у с. Станимир і померла не була останнім членом господарського двору. На день її смерті спільно із нею проживав і був зареєстрований її син ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_7 , як останній член господарського двору. Заповіт від імені ОСОБА_5 не посвідчувався (а.с. 9).

Позивач також надав копію свідоцтва про смерть барта ОСОБА_6 , серія НОМЕР_2 від 08.11.2023, виданого повторно Перемишлянським відділом ДРАЦС у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, за яким ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 55 років, про що зроблено актовий запис № 486 (а.с. 11).

Згідно із копією паспорта громадянина України, ОСОБА_4 з 19.02.1996 зареєстрований у с. Станимир Перемишлянського району (а.с. 8).

Звертаючись до суду з позовними вимогами позивач просив про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини за законом після смерті матері, які обґрунтовує поважними, на його погляд, обставинами.

Колегія суддів виходить з того, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст. 1216 ЦК України).

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (частини перша та друга статті 1223 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (частина перша статті 1268 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1269, частини першої статті 1270

ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Враховуючи зазначені вище вимоги закону, дійсно строк на прийняття спадщини ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 , розпочався в день смерті останньої та сплинув 12.10.2013.

Згідно із ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Позивач належить до спадкоємців першої черги, як син спадкодавця, при цьому, оскільки на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, для прийняття спадщини повинен подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

В свою чергу, згідно із частиною третьою статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини.

Правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Іншими словами, в силу вимог ч. 3 ст. 1272 ЦК України з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини може звернутися лише спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини.

Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій.

Вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України для прийняття спадщини, суд повинен враховувати, що такі причини визначаються у кожному конкретному випадку, з огляду на обставини кожної справи.

Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду у постановах від 26 червня 2019 року у справі № 565/1145/17, 17 жовтня 2019 року у справі

№ 766/14595/16, 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18, 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18, від 17 серпня 2023 року у справі № 626/274/22.

Як вбачається із матеріалів справи, звертаючись із позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, позивач ОСОБА_4 визначив відповідачем Перемишлянську міську раду, а остання не заперечувала щодо задоволення позову, відтак з врахуванням відповідних обставин суд такий задовольнив.

В свою чергу, рішення суду оскаржила дружина покійного брата позивача ОСОБА_3 , яка не була стороною у справі, однак зазначає, що суд вирішив питання про її права та інтереси оскаржуваним рішенням.

До апеляційної скарги апелянтка додала копії свідоцтв про смерть ОСОБА_7 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , а також копію свідоцтва про укладення шлюбу із ОСОБА_6 (а.с. 35-40).

24.03.2022 ОСОБА_3 подала приватному нотаріусу заяву про прийняття спадщини за законом після смерті чоловіка ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 43).

Згідно із Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі, спадкову справу № 69216916 після смерті ОСОБА_6 зареєстровано 24.03.2022 (а.с. 44).

Відповідно до довідки Станимирського старостинського округу № 82/22-12 від 18.02.2022 житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , станом на 01.01.2021 числиться за ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 45).

Згідно іншої довідки Станимирського старостинського округу № 83/22-12 від 18.02.2022, ОСОБА_6 до дня смерті проживав і був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . На день його смерті спільно з ним проживала без реєстрації і продовжує проживати у цьому господарстві його дружина ОСОБА_3 .

Також, апелянткою долучено до апеляційної скарги копії погосподарських книг, які засвідчують членів господарства родини ОСОБА_8 у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Зокрема, у 1997-1998 роках згідно погосподарського обліку за спірною адресою рахувалися ОСОБА_5 (голова двору), ОСОБА_6 та ОСОБА_3 , після смерті матері ОСОБА_5 , у домогосподарстві значилися лише апелянтка та її покійний чоловік (а.с. 52-54).

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч. 5 ст. 1268 ЦК України).

Враховуючи наведене, беззаперечним є те, що ОСОБА_3 є спадкоємцем померлого чоловіка ОСОБА_6 , а відтак і ОСОБА_5 , яка померла у 2013 році, оскільки після смерті останньої її син ОСОБА_6 проживав з нею за одною адресою, відтак вважається таким, що прийняв спадщину, при цьому у визначений строк заяву про відмову від спадщини не подавав..

За змістом ст.ст. 4, 48 ЦПК України відповідачем є особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами та, на думку, позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі у цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами.

Колегія суддів виходить з того, що згідно з усталеною судовою практикою у такій категорії спорів (визначення додаткового строку для прийняття спадщини), при відсутності інших спадкоємців за заповітом чи за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття, відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Натомість, наявність інших спадкоємців за законом чи заповітом є обов`язковою підставою для надання їм статусу відповідача у спірних правовідносинах та можливості відповідати за пред`явленими вимогами.

Таким чином, визначення кола спадкоємців при розгляді такої категорії спорів є обов`язковим та має визначальне значення.

Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є виключним правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обгрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц.

У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року по справі № 361/1953/18 (провадження № 61-16095св19) зазначено, що позов спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини, про визначення йому додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини безпосередньо стосується прав, свобод, інтересів та (або) обов`язків спадкоємця, який спадщину прийняв, а тому належними відповідачами у спорах про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини є спадкоємці, які прийняли спадщину. За відсутності таких спадкоємців відповідачем виступає територіальна громада в особі органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням.

Разом з цим, звертаючись із позовними вимогами ОСОБА_4 не залучив ОСОБА_3 в якості відповідача, як особу яка претендує на спірне майно.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого засідання, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Натомість, позивач не заявляв у справі клопотань про заміну відповідача належним відповідачем чи про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача, при цьому, на стадії апеляційного провадження така можливість відсутня.

В свою чергу, колегія суддів вважає, що зміст і характер відносин між учасниками справи свідчать, що спір виник саме між позивачем і апелянткою ОСОБА_3 з приводу спірного спадкового майна.

Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

Встановивши, що позов заявлений до неналежного відповідача , суд відмовляє у позові до такого відповідача (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 40), від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц (пункт 50), від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц (пункт 37, 54), від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.10), від 30 січня 2019 року у справі № 552/6381/17 (пункт 39)).

З огляду на те, що позивач пред`явив позов до неналежного відповідача, висновки суду першої інстанції про задоволення позовних вимог є помилковими.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду, а саме, що задоволення позову ОСОБА_4 до Перемишлянської міської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, порушує її права та інтереси на спадкове майно, яке позивач має намір успадкувати.

Суд першої інстанції не звернув уваги на згадані обставини та прийшов помилкового висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Зважаючи на зазначене, колегія суддів не надає оцінки суті спірних правовідносин, а саме доводам позивача про поважність пропуску строку для прийняття спадщини, оскільки апеляційним судом встановлено факт неналежного суб`єктного складу даного спору, що, незважаючи на визнання Перемишлянською міською радою пред`явлених вимог, є самостійною вимогою для відмови у задоволенні позову та свідчить про необхідність скасування оскаржуваного рішення.

Підстави для скасування або зміни оскаржуваного рішення суду визначені приписами статті 376 ЦПК України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 статті 376 ЦПК України, підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України).

В свою чергу, порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України

Враховуючи вимоги ст. 141 ЦПК України, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1816,80 грн. сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

Судові витрати крім судового збору складаються також з витрат, пов`язаних з розглядом справи (ст. 133 ЦПК України).

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Статтею 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу ОСОБА_3 задоволено, оскаржуване рішення скасовано, а у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено, вимоги скарги про стягнення судових витрат за надану правову допомогу, є підставними.

Разом з цим, апеляційний суд повинен вирішити питання розподілу судових витрат, керуючись загальними правилами розподілу таких, зокрема з погляду співмірності, розумності та критерію реальності таких.

Так, згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 137 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Витрати на професійну правничу допомогу, відповідно до положень вказаної вище статті, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

В силу частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно із частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отримавши апеляційну скаргу, у тому числі з вимогою про стягнення витрат на правову допомогу, сторона позивача жодним чином не спростовує такий, не клопотає про зменшення розміру витрат на правничу допомогу.

Колегія суддів виходить з того, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч. 8 ст. 141 ЦПК України).

Зважаючи на те, що вимога про стягнення судових витрат заявлена одночасно з апеляційною скаргою, така відповідає ч. 8 ст. 141 ЦПК України.

У статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно із пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» № 5076-VI (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Відповідно до статті 19 цього Закону видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Слідуючи висновкам викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат.

У матеріалах цивільної справи міститься договір про надання правової допомоги та представництва від 16.09.2024 укладений між ОСОБА_3 та адвокатським бюро Володимира Барабаша (а.с. 48).

За умовами договору, сторони дійшли згоди, що замовник сплачує бюро гонорар в сумі визначений актом приймання передачі.

Загальну вартість наданих послуг апелянт оцінює у 8000, 00 грн.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або ) значенню справи.

Іншими словами, колегія суддів виходить з того, що процесуальне законодавство визначило критерії, які необхідно застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу, зокрема дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін, реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін, таким чином фіксованість гонорару у договорі не безумовним обов`язком суду стягнути такий, що спростовує доводи апеляційної скарги у цій частині.

Зазначене узгоджується із практикою Європейського суду з прав людини, слідуючи якій заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Як зазначено Верховним Судом в постановах від 10 грудня 2019 року у справі №160/2211/19, від 18 листопада 2021 року у справі № 580/2610/19 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Слідуючи висновкам викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року у справі № 751/3840/15-ц склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

Разом з цим, акт приймання передачі апелянтом чи її представником не долучено, не вказано суду і кількість потрачених адвокатом годин для представництва інтересів, а також грошовий еквівалент однієї години роботи, що унеможливлює перевірку заявленої апелянтом суми витрат на правову допомогу.

Таким чином, враховуючи усі обставини спірних правовідносин у сукупності та підставність апеляційної скарги (скасування оскаржуваного рішення), колегії суддів вважає, що сума витрат на правничу допомогу про яку просить ОСОБА_3 є необґрунтовано високою хоча б з погляду зазначених вище обставин.

Іншими словами, категорія справи та обізнаність представника у такій, а також судовій практиці з цього приводу, що презюмується, враховуючи принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин даної справи, її складності та результатів розгляду такої, достатньою сумою витрат на правову допомогу, яку необхідно стягнути, буде 3 000,00 грн., що свідчить про часткову підставність вимог ОСОБА_3 у цій частині.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Перемишлянського районного суду Львівської області від 09 травня 2024 року скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 до Перемишлянської міської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини від померлої матері ОСОБА_5 на приналежне їй рухоме і нерухоме майно відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 1816 (одна тисяча вісімсот шістнадць) гривень 80 копійок сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги та 3000 (три тисячі) гривень 00 копійок витрат на правову допомогу.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 05 лютого 2025 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

С.М. Копняк