УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2025 року

м. Київ

справа № 196/718/23

провадження № 61-115ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Дундар І. 0. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Крата В. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року у складі суддів: Петешенкової М. Ю., Городничої В. С., Красвітної Т. П. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для прийняття спадщини.

Позовна заява мотивована тим, що після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Шарівка Царичанського району Дніпропетровської області, залишилась спадщина у вигляді земельної ділянки площею 4,9600 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Ляшківської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, кадастровий номер :01:003:0401.

Окрім нього є ще інший спадкоємець - його сестра ОСОБА_2 . Після смерті матері вона повідомила йому, що 19 червня 2009 року Ляшківською сільською радою було посвідчено заповіт від імені покійної матері, яким померла заповідає саме їй земельну ділянку площею 4,9600 га. Вона звернулась до Царичанської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за дублікатом заповітом в цілому, який втратила у квітні 2017 року. Приймаючи до уваги, що крім вищезазначеної земельної ділянки, іншого спадкового майна після смерті матері не залишилось, а також той факт, що у нього немає права на обов`язкову частку у спадщині, із заявою про прийняття спадщини він не звертався.

В подальшому було встановлено, що заповіт його мати не складала, вищенаведену земельну ділянку відповідачу не заповідала, заповіт не підписувала. Підроблений заповіт від імені матері був складений та завірений секретарем Ляшківської сільської ради, а підпис матері на заповіті підробила відповідач, що встановлено ухвалою Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2022 року, якою ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої частинами 3, 4 статті 358, частиною 2 статті 190 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності.

Нa підставі вказаного завідомо підробленого документу держаним нотаріусом Царичанської державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 21 червня 2017 року видано відповідачеві свідоцтво про право на спадщину НМЛ 981933 від 21 червня 2017 року, яка складається із земельної ділянки площею 4,9600 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :01:003:0401, чим порушено право позивача, як іншого спадкоємця на спадкування земельної ділянки.

Вважає, що він пропустив строк на подання заяви про прийняття спадщини з поважної причини, оскільки відповідач умисно ввела його в оману щодо спадкової волі їхньої матері.

На підставі викладеного просив:

визначити йому додатковий строк тривалістю три місяці для подання заяви до нотаріуса про прийняття спадщини після смерті матері ОСОБА_3 .

Рішенням Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2024 року у складі судді Бабічевої Л. П., позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини задоволено повністю. Визначено ОСОБА_1 додатковий строк для подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 матері - ОСОБА_3 , тривалістю три місяці, який обчислювати з дня набрання рішенням законної сили. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору у сумі 1073,60 грн.

Рішення суду мотивоване тим, що позивач, будучи обізнаним про наявність заповіту на користь відповідача, з об`єктивних причин не подав у встановлений законом строк заяву нотаріусу про прийняття спадщини після смерті матері. Ухвалою Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2022 року встановлено, що в результаті навмисних шахрайських дій ОСОБА_2 порушила право іншого спадкоємця на спадкування земельної ділянки, а саме: сина померлої ОСОБА_1 , чим самим 21 червня 2017 року незаконно отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом НМА 981933 та 21 червня 2017 року заволоділа земельною ділянкою площею 4,9600 га, призначеною для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :01:003:0401. При цьому позивач після набрання вказаною ухвалою суду законної сили звернувся до суду за захистом своїх спадкових прав. Вказані обставини, суд вважає поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини, що є підставою для визначення позивачу додаткового строку для прийняття спадщини.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено. Рішення Царичанського районного суду Дніпропетровської області від 11 квітня 2024 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 1609,80 грн.

Суд апеляційної інстанції виходив з того, що судом першої інстанції встановлено та позивачем не заперечувалось про його обізнаність про наявність заповіту на ім`я його сестри відповідача у справі. Також судом встановлено наявність іншого спадкового майна після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , однак позивач у встановлений статтею 1270 ЦК України не виявив своєї зацікавленості і волевиявлення прийняти спадщину у вигляді як спірної земельної ділянки, так і іншого спадкового майна, звернувшись до нотаріуса із відповідною заявою у червні 2023 року, тобто, після ухвалення судом рішення про закриття кримінального провадження відносно ОСОБА_2 . Причини, зазначені позивачем у позові, які пов`язані з порушенням кримінальної справи та її розглядом щодо заповіту матері, не є поважними, адже це не є об`єктивною, непереборною перешкодою для звернення із заявою про прийняття спадщини, інших причин пропуску встановленого строку для прийняття спадщини позивачем не наводилось.

У січні 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року, в якій просив ї скасувати, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції зробив помилковий висновок про наявність іншого спадкового майна, не врахував, що доводи відповідача про усний розподіл спадщини - ОСОБА_1 будинок, а їй земельний пай є надуманими, оскільки будинок належить йому на праві особистої приватної власності. Натомість, суд першої інстанції вірно не прийняв до уваги показання відповідача та не встановлював при розгляді справи іншого спадкового майна. Повідомивши його після смерті матері про наявність заповіту на її користь, відповідач умисно ввела його в оману. Отже, мова йде про обставини непереборної сили. Суд апеляційної інстанції при ухваленні рішення не врахував постанову Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 190/106/18 (провадження № 61-41455св18), на яку посилавс суд першої інстанції.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суд апеляційної інстанції встановив, що:

ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт. Царичанка Царичанського району Дніпропетровської області померла ОСОБА_3 , після смерті якої відкрилась спадщина на належне їй майно;

ОСОБА_3 була зареєстрована та постійно мешкала одна з 1979 року і на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;

спадкоємцями першої черги за законом після смерті ОСОБА_3 є її донька - відповідач ОСОБА_2 та син позивач ОСОБА_1 ;

03 квітня 2015 року ОСОБА_2 подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини після померлої матері ОСОБА_3 , у якій зазначила, що на день смерті матері залишилось спадкове майно, що складається з приватизованої земельної ділянки, яка надана для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Ляшківської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області;

ОСОБА_2 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом серії НМЛ 981933 від 21 червня 2017 року, згідно якого об`єктом спадщини є земельна ділянка площею 4,9600 га, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Ляшківської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області, кадастровий номер :01:003:0401, яка належала спадкодавцеві на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії II-ДП №116941;

інші спадкоємці, які у встановленому законом порядку прийняли спадщину, відсутні;

16 червня 2023 року ОСОБА_1 подав державному нотаріусу заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом;

постановою державного нотаріуса Царичанської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Фрізен Н. Ю. від 16 червня 2023 року відмовлено ОСОБА_1 у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спадкове майно після померлої ОСОБА_3 , оскільки він пропустив встановлений статтею 1270 ЦК України шестимісячний строк для прийняття спадщини (заяву про прийняття спадщини не подавав, на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем (не був зареєстрований) фактично спадщину не прийняв), та при проведенні правового аналізу документів, які є у спадковій справі спадкодавець залишив заповіт не на його користь;

у дублікаті заповіту, який міститься в матеріалах спадкової справи №62/2015, зазначено, що ОСОБА_3 19 червня 2009 року склала заповіт, посвідчений секретарем виконавчого комітету Ляшківської сільської ради Царичанського району Дніпропетровської області Омелян І. М., зареєстрований в реєстрі за №23, згідно якого земельну ділянку належну їй на праві власності на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії II-ДП №116941, вона заповіла своїй дочці ОСОБА_2 ;

ухвалою Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 16 серпня 2022 року у справі №196/81/22, яка набрала законної сили 24 серпня 2022 року, ОСОБА_2 звільнено від кримінальної відповідальності, передбаченої частиною 3 статті 358, частиною 4 статті 358 і частиною 2 статті 190 КК України, відповідно до пунктів 2 та 3 частини 1 статті 49 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності. Кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000065 від 28 травня 2021 року, відносно ОСОБА_2 за підозрою у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених частиною 3 статті 358, частиною 4 статті 358 і частиною 2 статті 190 КК України, закрито у зв`язку із закінченням строків давності, на підставі пункту 1 частини 2 статті 284 КК України;

згідно ухвали суду від 16 серпня 2022 року умисні дії ОСОБА_2 були кваліфіковані за частиною 3 статті 358 КК України, як підроблення офіційного документа, який посвідчується іншою особою, яка має право посвідчувати такий документ, і який надає права, з метою використання його підроблювачем, вчиненого за попередньою змовою групою осіб. В ухвалі суду, зокрема, зазначено, що ОСОБА_2 , маючи на руках заповіт, у період із 19 червня 2009 року по 20 червня 2009 року, достовірно знаючи, що не вправі підписувати заповіт від заповідача своєї матері ОСОБА_3 , повністю усвідомлюючи протиправність своїх дій, умисно, власноручно заповнила в заповіті графу «Прочитано мною вголос, власноручно підписано» та підробила підпис своєї матері ОСОБА_3 . Також умисні дії ОСОБА_2 кваліфіковані за частиною 4 статті 358 КК України, як використання завідомо підробленого документа. Зокрема, ОСОБА_2 у період часу з 12 квітня 2017 року по 21 червня 2017 року, маючи корисливий мотив, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою набуття права власності на земельну ділянку, надала до Царичанської державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області завідомо підроблений документ дублікат заповіту від імені покійної ОСОБА_3 за № 15 від 12 квітня 2017 року, як один з документів, необхідних для отримання спадщини після смерті ОСОБА_3 , тим самим використавши його. Нa підставі вказаного завідомо підробленого документу державним нотаріусом Царичанської державної нотаріальної контори Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області 21 червня 2017 року видано ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину НМЛ 981933 від 21 червня 2017 року, яка складається із земельної ділянки площею 4,9600 га, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :01:003:0401. Крім того, умисні дії ОСОБА_2 кваліфіковані за частиною 2 статті 190 КК України, як заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), що завдало значної шкоди потерпілому. Зокрема, ОСОБА_2 у період часу з 12 квітня 2017 року по 21 червня 2017 року, з метою доведення до кінця свого злочинного умислу спрямованого на шахрайське заволодіння чужим майном (земельною ділянкою площею 4,9600 га, призначеною для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої кадастровий номер :01:003:0401, шляхом обману, з використанням завідомо підроблених документів, маючи корисливий мотив, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, надала до Царичанської державної нотаріальної контори головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, яке розташоване за адресою: вул. 14-ї Гв. Дивізії, 10 смт. Царичанка Дніпропетровська область, завідомо підроблений документ - дублікат заповіту від імені покійної ОСОБА_3 за № 15 від 12 квітня 2017 року, як один з документів, необхідних для отримання спадщини після смерті ОСОБА_3 . В результаті навмисних шахрайських дій ОСОБА_2 порушила право іншого спадкоємця на спадкування земельної ділянки, сина померлої ОСОБА_1 , отримавши у незаконний спосіб 21 червня 2017 року свідоцтво про право на спадщину за заповітом НМА 981933 та 21 червня 2017 року, таким чином заволоділа земельною ділянкою площею 4,9600 га, призначеною для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер :01:003:0401 ринковою вартістю 172 573, 00 грн, що більш ніж у 100 разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян станом на 2017 рік, внаслідок чого законним правам та інтересам потерпілого ОСОБА_1 завдано значної шкоди;

21 вересня 2022 року позивач звернувся до Царичанського районного суду Дніпропетровської області з позовом про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та рішення про реєстрацію прав, який прийнято судом до розгляду та відкрито загальне позовне провадження;

ухвалою Царичанського районного суду від 24 липня 2023 року зупинено провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та рішення про реєстрацію прав до набрання законної сили судовим рішенням по даній справі.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

У статті 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (частини перша, друга статті 1223 ЦК України).

Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1269, частина перша статті 1270 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (частина третя статті 1272 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є такі, що пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 7 грудня 2023 року у справі № 548/2415/21 (провадження № 61-6134св23)).

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть застосовуватися, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Якщо у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не використав право на прийняття спадщини через брак інформації про смерть спадкодавця, незнання приписів закону тощо, тоді немає підстав для визначення додаткового строку для прийняття спадщини (див. постанови Верховного Суду України від 4 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 жовтня 2019 року у справі № 766/14595/16 (провадження № 61-6700св19), від 30 січня 2020 року у справі № 487/2375/18 (провадження № 61-10136св19), від 31 січня 2020 року у справі № 450/1383/18 (провадження № 61-21447св19)).

Суд не може визнати поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна та відкриття спадщини, похилий вік, непрацездатність, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, брак коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 березня 2021 року у справі № 638/17145/17 (провадження № 61-17764св20), Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 березня 2023 року у справі № 361/8259/18 (провадження № 61-9796св22)).

Якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. Безпідставне надання додаткового строку для прийняття спадщини є порушенням юридичної визначеності як елемента правовладдя (верховенства права) та є незаконним втручанням у права спадкоємців, які прийняли спадщину, а у разі їхньої відсутності - в інтереси територіальної громади, яка має право на визнання спадщини відумерлою. З огляду на принцип свободи заповіту необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини. Таку необізнаність суд не має ототожнювати з незнанням спадкоємцем про його право на спадкування. У випадку такого незнання особа з незалежних від неї причин не вчиняє юридично значущих дій, пов`язаних із набуттям нею певних прав, що випливають зі спадкування. Коли особа усвідомлює чи повинна усвідомлювати, що вона є учасником процесу спадкування (зокрема на підставі своєї спорідненості зі спадкодавцем як спадкоємець першої черги спадкування або кожної наступної черги спадкоємців за законом у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування),і не вчиняє активних дій, спрямованих на прийняття спадщини (не засвідчує згоду на вступ у всі правовідносини спадкодавця), виходячи з обставин, які не пов`язані з об`єктивними, непереборними та істотними труднощами для своєчасного прийняття спадщини, то її необізнаність про наявність заповіту не можна розглядати як підставу для визначення їй додаткового строку на подання заяви про прийняття спадщини (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 вересня 2024 року у справі № 159/2273/22 (провадження № 61-1451св24)).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року в справі № 686/5757/23 (провадження № 14-50цс24) зроблено такі висновки:

«Якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви.

За конкретних фактичних обставин кожної справи пропуск строку для прийняття спадщини суд має оцінювати з урахуванням тривалості такого пропуску та загальних засад цивільного законодавства, як-от розумність, добросовісність та справедливість. Головною ознакою поважних причин такого пропуску є те, що вони унеможливлюють своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини.

Неподання заяви умисно чи з необережності (недбалості) не може бути підставою для визначення спадкоємцю додаткового строку для прийняття спадщини. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, першорядно, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.

Суди мають враховувати, що безпідставне надання додаткового строку для прийняття спадщини є порушенням правової визначеності як елемента правовладдя (верховенства права) та є незаконним втручанням у права спадкоємців, які прийняли спадщину, а у разі відсутності таких спадкоємців - в інтереси територіальної громади, яка має право на визнання спадщини відумерлою.

Необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, що випливає з принципу свободи заповіту, проте така необізнаність повинна ототожнюватися з незнанням спадкоємцем про його право на спадкування загалом; в такому випадку особа з незалежних від неї причин не вчиняє юридично значущих дій, які пов`язані з набуттям нею певних прав, що випливають із спадкування. Обставини усвідомлення особою того, що вона має право на спадкування за законом, наприклад, на підставі своєї спорідненості із спадкодавцем у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування, та невчинення нею жодних активних дій з прийняття спадщини та щодо встановлення спадкової маси не можуть обґрунтовувати поважність причин пропуску нею строку для подання заяви про прийняття спадщини за заповітом, про існування якого особа не знала. Після закінчення строку, передбаченого ЦК України для подання заяви про прийняття спадщини, право спадкоємця на прийняття / відмову від прийняття спадщини є реалізованим, а його результат не підлягає зміні у зв`язку з обставинами, які залежали від самого спадкоємця, до яких, зокрема, входить пасивна поведінка спадкоємця, який усвідомлює чи повинен усвідомлювати (на підставі своєї спорідненості із спадкодавцем та відсутністю спадкоємців попередньої черги, закликаних до спадкування) наявність у нього права на спадкування.

Резюмуючи, Велика Палата Верховного Суду, з урахуванням конкретних обставин справи, що переглядається, висновує, що необізнаність спадкоємця про наявність заповіту є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини, а у вирішенні питання про поважність причин пропуску строку для прийняття спадщини потрібно враховувати свободу заповіту як фундаментальний принцип спадкового права. Проте це стосується обставин, за яких заповіт є єдиною підставою спадкування і незнання про його існування не вимагає від спадкоємця вчинення дій щодо прийняття спадщини. Спадкоємець за законом, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини у встановлений шестимісячний строк з часу відкриття спадщини. Тож необізнаність про наявність заповіту може вважатися поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини тільки для осіб, які не є спадкоємцями за законом першої черги або кожної наступної черги спадкоємців за законом, у разі їх обізнаності про відсутність спадкоємців попередньої черги, які набували право на спадкування за законом».

Правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Якщо ж у спадкоємця перешкод не було, а він не скористався право на прийняття спадщини через відсутність інформації про спадкову масу, то положення частини третьої статті 1272 ЦК України не застосовуються (див. постанову Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року у справі № 6-85цс12).

За таких обставин встановивши, що причини пропуску строку для прийняття спадщини, зазначені позивачем, не пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для нього на вчинення цих дій суд апеляційної інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позовних вимог.

Посилання в касаційній скарзі на постанову Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 190/106/18 (провадження № 61-41455св18) не свідчить про те, що суд апеляційної інстанції ухвалив рішення без її урахування.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги, оскарженої постанови суду апеляційної інстанції свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 390, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

В. І. Крат