судді Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Крата В. І., суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І., касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником ОСОБА_2 , задовольнив частково. Постанову Київського апеляційного суду від 04 жовтня 2023 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , правонаступником якої є ОСОБА_1 , до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсними довіреностей та договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,01 га змінив, виклавши її мотивувальну частину в редакції постанови.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27листопада 2024 року в справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23) зазначено, що:
231. Цей розділ містить висновки щодо застосування статей 218, 387 / 388, 638 ЦК України та їх співвідношення зі статтями 203, 215, 216, 220 ЦК України у подібних правовідносинах.
232. Основним критерієм, за яким можна розмежувати укладені та неукладені правочини купівлі-продажу, є факт вираження сторонами правочину їх волевиявлення - зовнішньої об`єктивної форми виявлення волі особи, що проявляється у вчиненні цілеспрямованих дій з метою зміни цивільних правовідносин, що склалися на момент вчинення правочину.
233. Відсутність підпису (чи його підроблення) сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення свідчить про неукладеність такого правочину. Тобто йдеться не про дефект волевиявлення сторони, а про його цілковиту відсутність.
234. Таким чином, неукладеність договору у зв`язку з недотриманням встановленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину будь-якого волевиявлення на його укладення, тобто якщо особа фактично не є учасником договірних правовідносин, про що, зокрема, може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису).
235. Відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку із цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої статті 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.
236. Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним в силу вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів (щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину) або ж їх відновлювати.
237. Правовий наслідок, передбачений частиною першою статті 220 ЦК України, недодержання вимоги про нотаріальне посвідчення договору у виді нікчемності такого правочину застосовується лише щодо правочину, який відповідає загальним вимогам, установленим статтею 203 ЦК України, зокрема щодо його форми, що включає в себе його підписання сторонами.
238. Факт нотаріального посвідчення такого правочину не свідчить про дотримання сторонами письмової форми правочину, невід`ємним реквізитом якої є підписи сторін, та не змінює правового наслідку неузгодження сторонами правочину його істотних умов у виді його неукладеності».
Не можу погодитися із висновками, зробленими у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27листопада 2024 року в справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23) з таких мотивів.
1. Згідно з частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Воля відіграє важливу роль при вчиненні правочину. Однак при цьому важливо, щоб процес формування волі відбувався без впливу (тиску) зовнішніх обставин чи факторів, які її деформують. Тобто необхідно, щоб волевиявлення ставало виразником дійсної волі сторони (сторін) без спотворень. В іншому випадку мають застосовуватися правила щодо недійсності правочинів. Наведена ситуація може мати місце, зокрема, у разі помилки, обману, насильства, збігу тяжких обставин, зловмисної домовленості представника однієї сторонни з іншою стороною правочину.
1.1. У частині третій статті 203 ЦК України сформульовано загальну вимогу щодо волевиявлення учасника правочину, що має дві складові: а) воно має бути вільним та б) повинно відповідати волі учасника правочину. Її тлумачення дозволяє стверджувати, що така вимога застосовується, якщо існує волевиявлення учасника правочину. У іншому випадку неможливе й застосування частини третьої статті 203 ЦК України.
2. «Неукладеність договору» до 15 серпня 2020 року обґрунтовувалася як доктрині, так і в судовій практиці наявністю в абзаці першому частини першої статті 638 ЦК України формулювання «в належній формі».
2.1. Тлумачення статей 203, 205-209, 215, 218 - 220, 638, 640 ЦК України свідчить, що законодавець до 15 серпня 2020 року не дотримання вимоги щодо форми правочину не відносив до підстав його оспорюваності.
У разі, якщо правочин вчинений без дотримання вимог щодо його форми до 15 серпня 2020 року він міг кваліфікуватися як:
(а) нікчемний, у випадку якщо встановлений такий наслідок недотримання письмової форми на рівні закону (наприклад, частина друга статті 1055, частина перша статті 1257 ЦК);
(б) неукладений (невчинений) в тому разі, коли недійсність за недотримання вимог щодо форми не встановлено, але відповідний договір повинен вчинятися в письмовій формі і сторона правочину не виявляла свою волю для вчинення правочину (наприклад, не підписала правочин);
(в) вчинений, але заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків (абзац 2 частини першої статті 218 ЦК).[1]
3. Законом України № 738-IX[2], який набрав чинності 16 серпня 2020 року, в абзаці першому частини першої статті 638 слова «в належній формі» виключено;
3.1. ЦК України, як основний регулятор приватних відносин, не передбачає конструкцій наприклад таких як «підроблений договір в частині сторони», неукладеність договору і т. д. Власне як відсутні подібні конструкції в європейських правопорядках. Законодавець недотримання вимоги щодо форми правочину не відносить до підстав його оспорюваності.
3.2. У разі, якщо правочин вчинений без дотримання вимог щодо його форми, то з 16 серпня 2020 року він може кваліфікуватися як:
(а) нікчемний, у випадку якщо нормою закону встановлений такий наслідок недотримання письмової форми на рівні закону (наприклад, частина перша статті 220, частина друга статті 1055, частина перша статті 1257 ЦК);
(б) вчинений, але заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків (абзац 2 частини першої статті 218 ЦК).
3.3. Нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним» (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16 (провадження № 61-5800зпв18)). Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
3.5. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України).
3.9. Для людини розумної та обачної очевидно «вада» підпису (наприклад, його підробка), тобто вчинення його не стороною правочину, в письмовій формі з нотаріальним посвідченням призводить до недотримання вимоги про нотаріальне посвідченням. Як наслідок можна вести мову про застосування частини першої статті 220 ЦК України.
3.10. Тому договір купівлі-продажу нерухомості у разі, коли підпис сторони договору є підробленим, проте цей договір містить усі істотні умови для такого виду договору, реквізити, його нотаріально посвідчено та проведено державну реєстрацію прав на нерухомість, на підставі частини першої статті 220 ЦК України як нікчемний.
5. Тому касаційному суду необхідно було постановити ухвалу про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду для відступу від висновків, зроблених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27листопада 2024 року в справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23).
Суддя В. І. Крат
[1] Див.. Крат В. І., Сібільов М. М. Коментар статті 203 Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину // Цивільний кодекс України: науково-практичний коментар. Т. 2: Об`єкти. Правочини. Представництво. Строки та терміни. Позовна давність. Особисті немайнові права фізичної особи / за ред. І. В. Спасибо-Фатєєвої. - Харків: ЕКУС, 2021. - С. 207.