Номер провадження: 22-ц/813/1640/25
Головуючий у першій інстанції Мурманова І. М.
Доповідач Сєвєрова Є. С.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.01.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії:

головуючого судді Сєвєрової Є.С.,

суддів: Вадовська Л.М., Комлевої О.С.,

за участю секретаря Малюти Ю.С.,

учасники справи:

позивач - Акціонерне товариство «ПроКредит Банк»,

відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16.05.2024 у складі судді Мурманової І.М.,

встановив:

У грудні 2019 року АТ «ПроКредит Банк» звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення кредитної заборгованості.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 , 12.06.2014 укладено кредитний договір за умовами якого відповідач ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 770 000 грн., строком на 120 місяців зі сплатою процентної ставки в розмірі 24%. Так, 12.06.2014 між позивачем та ОСОБА_2 , було укладеного договір поруки № 136000-ДП1. Однак, відповідачі порушили умови кредитного договору та, як наслідок, за відповідачами перед банком утворилась кредитна заборгованість у розмірі 2 485 626, 62 грн., яку позивач просив стягнути з відповідачів та сплачений судовий збір у розмірі 37 284, 40 грн.

Останнім рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 16.05.2024 позов АТ «ПроКредит Банк» про стягнення кредитної заборгованості задоволено.

Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16.05.2024 скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що позовна заява на момент відкриття провадження не відповідала вимогам ч.3 ст.175 ЦПК України, оскільки надана позивачем до суду, як доказ досудового врегулювання спору вимога, була направлена за 2,5 року до подачі позовної заяви, а тому не може вважатись, доказом досудового врегулювання спору, а отже суд належним чином не дослідив той факт, що направлена вимога банку до подання позову у 2019 році, унеможливлює реалізувати право та обов`язок ОСОБА_1 зазначене у Рамковій угоді №501.44610/№ FW501.1046від 12.06.2014, а саме п.8.3, п.8.4, 9.1.2.

Зазначає, що відповідно до розрахунків наданих Позивачем нарахування пені та процентів за неправомірне користування кредитом здійснювались після направлення вимоги про дострокове погашення кредити від 01.06.2017 та до подачі позовної заяви у листопаді 2019 року.

Звертає увагу, що проценти за користування кредитними коштами були сплачені у повному обсязі. Розмір неустойки (пені) значно перевищує розмір збитків позивача, а тому на підставі ч. 3 ст. 551 ЦК України вважає, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Також зазначає, судом не було досліджено та у рішенні суду не описано обставини, щодо поручителя, а саме строк звернення до ОСОБА_2 . Так, вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором може бути пред`явлено в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку виконання основного зобов`язання або сплати щомісячних чергових платежів. У разі пред`явлення банком вимоги до поручителя більш ніж через шість місяців після настання строку виконання основного зобов`язання, в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, порука припиняється. Строк пред`явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу за основним зобов`язанням. З договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки (пункт 11) про його дію до повного виконання боржником своїх зобов`язань перед банком за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.

У відзиві на апеляційну скаргу, АТ «ПроКредит Банк» посилаючись на її необґрунтованість, просить суд апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16.05.2024 залишити без змін, судові витрати покласти на скаржника.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи, наведенні в апеляційній скарзі, пояснення представників сторін, перевіривши на підставі встановлених фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, апеляційний суд приходить до наступних висновків.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам не в повній мірі відповідає, з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що 12.06.2014 між ПАТ «ПроКредит Банк» та ОСОБА_1 було укладено Рамкову угоду № FW501.1046, за умовами якої Кредитор на підставі Угоди зобов`язується здійснити кредитування Позичальника в межах лімітів умов кредитування у порядку і на умовах, визначених Угодою та Кредитним договором, а Позичальник зобов`язується належно виконувати усі умови, необхідні для отримання кредитів, своєчасно і належно здійснювати погашення грошових зобов`язань та виконувати всі інші зобов`язання. Згідно п.п.2.2. ліміт суми кредитування 3 000 000, 00 гривень. Ліміт строку кредитування 120 місяців. Максимальний розмір процентів 40% річних (а.с.5-8).

Також 12.06.2014 між позичальником та позикодавцем було укладено Договір про надання траншу, відповідно до Рамкової угоди, згідно якого визначено розмір кредиту 770 000, 00 гривень, строк кредитування 120 місяців, розмір відсотків 24% річних (а.с.9-10).

Відповідно до Додатку № 1 до Договору траншу № 501.44610/FW501.1046 від 12.06.2014 сторонами було затверджено графік повернення кредитку та сплати процентів, згідно якого строк кредитування становить 120 місяців, сума, що підлягає до повернення становить: 1237259, 47 гривень (а.с.10-11).

Крім іншого, 12.06.2014 між кредитором ПАТ «ПроКредит Банк» та Поручителем ОСОБА_2 було укладеного Договір поруки, згідно якого встановлено: п.2.1. На підставі Договору Поручитель поручається перед Кредитором за невиконання усіх зобов`язань Позичальника у їх повному обсязі як солідарний боржник. п.2.2. Розмір зобов`язань Позичальника визначається відповідно до Кредитних договорів тощо (а.с.23-24).

Банк виконав умови договору в повному обсязі, надав позичальнику грошові кошти відповідно до Договору траншу, однак, позичальник порушила умови грошового зобов`язання та кошти, проценти у визначені Угодою строку не повернула, що є підставою для звернення до суду.

Встановлено, що вимога про повне дострокове погашення кредиту від 01.06.2017 направлена одночасно позичальнику та поручителю (а.с.16,17).

Згідно розрахунку заборгованості за договором кредиту № 501.44610 від 12.06.2014 сума загальної заборгованості становить: 2 485 626, 62 гривні, що складається з: капіталу 311 782, 59 гривень, процентів за неправомірне користування кредитом 221 576, 07 гривень, пені 1 952 267, 96 гривень (а.с.12-15).

Таким чином, встановлено, що Банком були виконі умови договору, позивальник порушив грошові зобов`язання, кошти у визначений строк не повернув, доказів щодо погашення заборгованості не надав.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, районний суд виходив з наявності підстав для солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором.

Однак апеляційний суд не може в повній мірі погодитися із таким висновком районного суду, оскільки він не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

У відповідності зі ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі й на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.

У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.

Згідно зі ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов`язання у строк, встановлений договором або законом.

Як передбачено ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).

Крім того, суд звертає увагу, що у відповідності до положень ч. 1 ст. 533 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Солідарне зобов`язання є різновидом цивільно-правових зобов`язань із множинністю осіб, які характеризуються тим, що у разі солідарної вимоги кредиторів (солідарних кредиторів) кожний з них має право пред`явити боржникові вимогу в повному обсязі, а вразі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників, так і від будь-кого з них окремо.

Солідарна відповідальність у зобов`язальному праві це - відповідальність кількох боржників перед кредитором, при якій кредиторові надається право на свій розсуд вимагати виконання зобов`язання у повному обсязі або частково від усіх боржників разом або від кожного з них окремо.

При цьому, як солідарне зобов`язання, так і солідарна відповідальність виникають лише у випадках, встановлених договором або законом.

Апеляційним розглядом справи встановлено, що у зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань відповідачами, утворилась заборгованість, у розмірі 2 485 626, 62 грн., з яких:

-капітал - 311 782, 59 гривень,

-проценти за неправомірне користування кредитом - 221 576, 07 гривень,

-пеня - 1 952 267, 96 гривень.

01.06.2017 ПАТ «ПроКредит Банк» було направлено на поштові адреси ОСОБА_1 та ОСОБА_2 письмові вимоги про повне дострокове погашення кредиту (том І: а.с. 16,17).

Однак, вимоги позивача не були виконані і погашення на підставі договору поруки не відбулося.

Доказів на спростування отримання кредитних коштів у розмірі, зазначеному в розрахунку банку, відповідачі суду першої та апеляційної інстанції не надавали.

З урахуванням вищевикладеного, суд першої інстанції правильно виснував, що ПАТ «ПроКредит Банк» виконав свої зобов`язання належним чином, надавши позичальникові кредит у спосіб, зазначений в кредитному договорі, тому суд дійшов вірного висновку, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому на боржників покладено цивільно-правовий обов`язок з повернення отриманих коштів, якому відповідає право кредитора вимагати їх повернення.

Звертаючись до суду із вказаною апеляційною скаргою, ОСОБА_1 посилалася на те, що позовна заява на момент відкриття провадження не відповідала вимогам ч.3 ст.175 ЦПК України, оскільки надана позивачем до суду, як доказ досудового врегулювання спору вимога, була направлена за 2,5 року до подачі позовної заяви, а тому не може вважатись доказом досудового врегулювання спору, а отже суд належним чином не дослідив той факт, що направлена вимога банку до подання позову у 2019 році, унеможливлює реалізувати право та обов`язок ОСОБА_1 зазначене у Рамковій угоді №501.44610/№ FW501.1046від 12.06.2014, а саме п.8.3, п.8.4, 9.1.2.

Проте вказані доводи скаржниці є необґрунтованими, виходячи з наступного.

Так, матеріалами справи встановлено, що в липні 2017 року позивач вже звертався до Суворовського районного суду м.Одеси з позовною заявою до відповідачів про стягнення заборгованості за Договором про надання траншу №501.44610/№ FW501.1046, за наслідками розгляду якої ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 21.08.2018 у справі №523/9909/17 позовну заяву АТ «ПроКредитБанк» залишено без розгляду. При цьому, позивачем було зауважено, що у зв`язку зі сплатою частини заборгованості та повернення відповідачів до графіку платежів за Кредитним договором Банком було прийнято рішення продовжити правовідносини із Відповідачами, що і стало підставою для повернення позовної заяви 2017 року без розгляду на підставі п.5 ст.257 ЦПК України. Натомість даний позов було подано у зв`язку з виникнення заборгованості відповідачів за умовами договору більше строку, встановленого Договором про надання траншу від 12.06.2014.

Отже правовідносини між Банком та Відповідачами не припиняли існувати, а договори залишаються чинними, оскільки Відповідачами не виконано умови Рамкової угоди від 12.06.2014, Договору про надання траншу та Договору поруки № 136000-ДП1 від 12.06.2014, укладеними між сторонами.

Водночас, відповідачі не виконали взяти на себе зобов`язання та припинили здійснювати погашення кредиту 12.04.2019, що вбачається з розрахунку заборгованості за Кредитним договором та виписок по рахунку, згідно якого з 12.04.2019 погашення заборгованості не здійснювалось.

З огляду на вищезазначене, банком в 2019 році не подавалась повторна вимога Відповідачам про стягнення заборгованості за Кредитним договором, оскільки вона була подана раніше та не була відкликана Банком. Вищевказані обставини свідчать про те, що Банком здійснювались спроби позасудового врегулювання спору.

Слід зауважити, що у апеляційній скарзі, ОСОБА_1 не заперечує факту того, що вона продовжувала здійснювати користування кредитними коштами, а також погашення за графіками Кредитного договору.

Доводи скаржниці про те, що судом не було досліджено обставини щодо поручителя, а саме строк звернення до ОСОБА_2 , оскільки договорами не визначено строків дії поруки не можуть бути предметом перевірки апеляційним судом, оскільки у апелянта ОСОБА_1 не має повноважень на представництво ОСОБА_2 , а ним апеляційну скаргу не подано.

Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу на те, що суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги банку в повному обсязі, не урахував те, що пред`явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, банк відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання.

Так, згідно з ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 по справі № 444/9519/12 висловлено правову позицію про те, що припис абз.2 ч.1 ст. 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Як наслідок, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст.1050 ЦК України, так як в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Отже, після направлення АТ "ПроКредит Банк" 01.06.2017 вимог про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом банк втратив право нараховувати відсотки за користування кредитними коштами.

За змістом вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом передбачено, що позичальник чи поручитель зобов`язані протягом 5-ти банківських днів з моменту відправлення вимоги погасити існуючу заборгованість та здійснити повне дострокове погашення кредиту (Том І: а.с. 16,17).

Тобто, згідно вимог повне погашення кредитну мало відбутися не пізніше 06.06.2017.

У вимогах банк зазначив, що борг, який підлягає погашенню у повному обсязі, станом на 11.11.2019 складає: 2 485 626, 62 гривні, з яких: капітал - 311 782, 59 гривень, проценти за неправомірне користування кредитом 221 576, 07 гривень та пеня 1 952 267, 96 гривень (а.с.12-15).

Тобто з розрахунку заборгованості, долученому до позовної заяви убачається, що банк, після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту продовжив нараховувати проценти та пеню до листопада 2019 року.

Разом з тим, оскільки строк кредитування за наданим відповідачу кредитом закінчився у червні 2017 року, а саме 06.06.2017, тому вимоги банку про стягнення процентів за неправомірне користування кредитом та пені, нарахованих після 06.06.2017 року (закінчення строку кредитування) є такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, у зв`язку із чим, оскаржуване рішення в цій частині підлягає скасуванню із ухваленням нового про солідарне стягнення з відповідачів на користь АТ "ПроКредит Банк" заборгованості за договором про надання траншу №501.44610/FW501.1046 від 12.06.2014 в частині Рамкової угоди №FW501.1046 від 12.06.2014 у розмірі - 9981,29 гривень, що складаються з процентів за неправомірне користування кредитом. В іншій частина вимога позивача про стягнення заборгованості за процентів станом на 11.11.2019 за вказаним договором задоволенню не підлягає.

При цьому, щодо позовних вимог щодо стягнення пені слід зазначити наступне.

Так, за правилами ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Тобто, пеня це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір, поки зобов`язання не виконано. ЇЇ розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення.

Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється окремо за кожний день (місяць) нарахування пені. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Відповідно до ч.2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в 1 рік.

Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або події, з якою пов`язано його початок.

Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Отже, аналіз норм ст.266 ЦК України, ч.2 ст. 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується у межах строку позовної давності за основною вимогою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 727/9352/17).

Звертаючись до суду з позовом, однією з вимог позовної заяви АТ "ПроКредит Банк" зазначив вимогу про стягнення з відповідачів пені за весь час прострочення з 14.07.2014 по 11.11.2019 в розмірі в розмірі 1 952 267,96 грн.

Колегія суддів вважає помилковий висновок районного суду про стягнення пені за період з 14.07.2014 по 11.11.2019, оскільки стягнення пені обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду з вимогою про стягнення основної суми боргу (тіла заборгованості).

Позовна заява подана до суду 06.12.2019.

Враховуючи вищевикладене, висновок районного суду про стягнення пені за період з 14.07.2014 по 11.11.2019 є помилковим, оскільки стягнення пені обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду з вимогою про стягнення основної суми боргу (тіла заборгованості).

Оскільки АТ "ПроКредит Банк" звернувся до суду з позовною заявою 06.12.2019, тому до стягнення підлягає розмір пені за період з 05.12.2018 по 05.12.2019.

Положеннями Рамкової угоди (п. 10.2) передбачено, що у випадку прострочення встановлених цим Договором строків погашення грошових зобов`язань Позичальнику сплачує Кредитору штрафну пеню у розмірі 0,5% від суми погашеної заборгованості, але не менше ніж 15 гривень у еквіваленті валюти кредиту за кожний календарний день прострочення, включаючи день повного погашення заборгованості.

Застосовуючи формулу обрахунку пені, зазначеної у договорі, апеляційний суд здійснює розрахунок пені у відповідності до формули:

Пеня = С x РП x Д : 100, де

С - Сума заборгованості за період,

РП - розмір пені, зазначений в договорі (в калькуляторі вказується користувачем в окремому віконці),

Д - Кількість днів прострочення.

Період прострочення грошового зобов`язання:Кількість днів у періодіСума
з 05/12/2018 до 05/12/2019 311 782,59 x 0.5 x 366 : 100366570 562,14 грн.

Отже, належною сумою до стягнення розміру пені є 570 562,14 грн.

З огляду на вищевикладене, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги та зміни рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16.05.2024 в частині визначення розміру стягнутої заборгованості шляхом зменшення суми загальної заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідачів з 2485626,62 грн. до 892326,02 грн. (з яких: капітал - 311782, 59 гривень, проценти за неправомірне користування кредитом - 9981,29 гривень, пеня - 570562,14 грн.).

Відповідно до ч. 1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Щодо судових витрат.

Згідно із підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається, крім іншого, з нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Відповідно до частин 1, 13 статі 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що позовна заява та апеляційна скарга підлягають частковому задоволенню, тому судовий збір необхідно покласти на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем пред`явлено позов на суму 2 485 626, 62 грн., апеляційним судом задоволено вимоги позивача в розмірі 892326,02 грн., що становить 35,90 % від пред`явлених вимог.

При пред`явленні позову банком сплачено судовий збір у розмірі 37284,40 грн. (Том І: а.с. 1).

За подачу апеляційної скарги ОСОБА_1 сплатила судовий збір у розмірі 44741,27 грн. (2725,20 + 42016,07) (Том ІІ: а.с. 91, 100).

Тобто, підлягає до стягнення в рівних частках з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АТ "ПроКредит Банк" судовий збір, сплачений за розгляд справи судом першої інстанції у розмірі 13385,09 грн. (37284,40 грн. х 35,90 % = 13385,09 грн .) та до стягнення з АТ "ПроКредит Банк" на користь ОСОБА_1 судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції у розмірі 28719,42 грн. (44741,27 грн. х 64,19 % =28719,42 грн).

Керуючись ст.ст. 374, 376, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 16.05.2024 змінити, зменшивши суму заборгованості за договором про надання траншу №501.44610/FW501.1046 від 12.06.2014 в частині Рамкової угоди №FW501.1046 від 12.06.2014, яка підлягає солідарно стягненню з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства "ПроКредит Банк" (код ЄДРПОУ: 21677333)з 2485626 (двох мільйонів чотириста вісімдесят п`ять тисяч шістсот двадцять шість) гривень, 62 копійок до 892326 (вісімсот дев`яносто двох тисяч триста двадцять шість) гривень, 02 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь Акціонерного товариства "ПроКредит Банк" () судовий збір, сплачений за розгляд справи судом першої інстанції у розмірі 6692,55 гривень.

Стягнути з Акціонерного товариства "ПроКредит Банк" ()" на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) судовий збір за розгляд справи судом апеляційної інстанції у розмірі 28719,42 гривень.

Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 05.02.2025

Головуючий

Судді: