КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 372/4083/23 Головуючий у суді І інстанції Тиханський О.Б.
Провадження № 22-ц/824/2441/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Обухівського районного суду Київської області від 05 серпня 2024 року у справі за позовом заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Української міської ради Обухівського району Київської області до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду та їх повернення,

в с т а н о в и в:

У серпні 2023 року заступник керівника Київської обласної прокуратурив інтересах держави в особі Української міської ради Обухівського району Київської області звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду та їх повернення

Обґрунтовуючи позов, зазначив, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 10 серпня 2016 року у справі № 372/1335/16 визнано недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 07 квітня 2008 року № 506 «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 56-ом громадянам для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Української міської ради» в частині передачі у власність земельних ділянок, зокрема ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ; визнано недійсним договір іпотеки від 18 лютого 2013 року № 867, укладеного між ПАТ «ТММ-Банк» та ОСОБА_5 , в частині щодо земельних ділянок площею по 0,12 га з кадастровими номерами :06:014:0006, :06:014:0016, :06:014:0009.

Проте, не дивлячись на ухвалене судове рішення, 23 грудня 2022 року за договорами купівлі-продажу №№ 2969, 2970, 2971 ОСОБА_6 відчужила ОСОБА_1 земельні ділянки з кадастровими номерами :06:014:0016, :06:014:0006, :06:014:0009.

Судовими рішеннями у справі № 372/1335/16 встановлено віднесення спірних земельних ділянок до земель водного фонду і останні не можуть передаватись у власність для потреб садівництва, відтак Обухівська районна державна адміністрація Київської області, приймаючи розпорядження № 506 від 07 квітня 2008 року, вийшла за межі наданих їй повноважень, відповідно останнє прийнято всупереч вимог Земельного кодексу України та Водного кодексу України, з огляду на те, що на його підставі відбулась незаконна передача у приватну власність земель водного фонду, а саме за рахунок 25-метрової прибережної захисної смуги річки Стугна.

Отже, відповідно до положень частини четвертої статті 82 ЦПК України судами у справі № 372/1335/16 встановлено обставини, що не підлягають доказуванню у даному позові, а саме про те, що із земель водного фонду, всупереч вимог статей 6, 14, 19 Конституції України, статей 20, 58, 84, 59. 60, 61, 116, 118, 122, 149 ЗК України, статей 1, 86, 88, 89 ВК України, статей 3, 21, 43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 07 квітня 2008 року № 506 незаконно передано у власність 3-м громадянам, зокрема ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 для ведення індивідуального садівництва земельні ділянки загальною площею 0,36 га в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області.

Вказані обставини підтверджено належними та допустимими доказами, а саме інформацією, наданою Київським державним підприємством геодезії, картографії, кадастрових та геоінформаційних систем «Київгеоінформатика» від 15 лютого 2016 року № 01-01/164, разом із схемами накладення оспорюваних земельних ділянок, згідно яких останні накладаються на землі водного фонду, а саме на 25 метрову прибережну захисну смугу річки Стугна, які міститься в матеріалах справи № 372/1335/16 та були предметом дослідження судовими інстанціями у зазначеній справі.

Прокурор просив суд усунути перешкоди у здійсненні Українською міською радою права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду, що розташовані на території м. Українка Обухівського району Київської області шляхом скасування рішень:

- про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на земельну ділянку з кадастровим номером :06:014:0016, індексний номер 65899237 від 23 грудня 2022 року;

- про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на земельну ділянку з кадастровим номером :06:014:0009, індексний номер 65898042 від 23 грудня 2022 року;

- про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на земельну ділянку з кадастровим номером :06:014:0006, індексний номер 65897802 від 23 грудня 2022 року;

а також усунути перешкоди у здійсненні Українською міською радою права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду площею 0,12 га з кадастровим номером :06:014:0016, площею 0,12 га з кадастровим номером :06:014:0009, площею 0,12 га з кадастровим номером :06:014:0006 шляхом їх повернення ОСОБА_1 на користь держави в особі Української міської ради.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 05 серпня 2024 року позов задоволено частково.

Усунуто перешкоди у здійснення Української міською радою Обухівського району Київської області права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду шляхом скасування рішень:

- про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на земельну ділянку з кадастровим номером :06:014:0016, індексний номер 65899237 від 23 грудня 2022 року;

- про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на земельну ділянку з кадастровим номером :06:014:0009, індексний номер 65898042 від 23 грудня 2022 року;

Усунути перешкоди у здійсненні Української міською радою Обухівського району Київської області права користування та розпорядження земельними ділянками водного фонду шляхом їх повернення на користь держави в особі Української міської ради Обухівського району Київської області площею 0,12 га з кадастровим номером :06:014:0016 та площею 0,12 га з кадастровим номером :06:014:0009 від ОСОБА_1 .

У задоволенні позову в частині вимог щодо земельної ділянки з кадастровим номером :06:014:0006 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Київської обласної прокуратури витрати по сплаті судового збору у розмірі 10 000,00 грн.

В апеляційній скарзі заступник керівника Київської обласної прокуратури просить зазначене судове рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо земельної ділянки з кадастровим номером :06:014:0006 скасувати з мотивів невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи, порушення норм процесуального й неправильного застосування норм матеріального права, та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Вважає помилковим висновок суду про недоведеність розміщення спірної земельної ділянки на землях водного фонду із посиланням на скасування рішення Обухівського районного суду Київської області від 10 серпня 2016 року у справі № 372/1335/16, яке має преюдиціальне значення.

Не зважаючи на судові рішення у справі № 372/1335/16, ОСОБА_6 на підставі договорів купівлі-продажу від 23 грудня 2022 року відчужила земельні ділянки з кадастровими номерами :06:014:0016, :06:014:0006, :06:014:0009 ОСОБА_1 .

При цьому, вищевказаними судовими рішеннями встановлено факт віднесення спірних земельних ділянок до земель водного фонду і те, що останні не можуть передаватись у власність для потреб садівництва, відтак Обухівська районна державна адміністрація Київської області, приймаючи розпорядження № 506 від 07 квітня 2008 року, вийшла за межі наданих їй повноважень.

Факт знаходження спірної земельної ділянки в межах прибережної захисної смуги також підтверджується відомостями з Публічної кадастрової карти України (шари аналітичні: умовна прибережна захисна смуга), розміщеними на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, згідно з якими земельна ділянка з кадастровим номером :06:014:0006 накладається на землі водного фонду.

Матеріали даної справи містять висновок експерта № 1-09/10 від 09 жовтня 2023 року, відповідно до якого земельна ділянка з кадастровим номером :06:014:0006 не накладається на 25 метрову прибережну захисну смугу річки Стугна. Однак, висновок експерта не є беззаперечним доказом і повинен оцінюватися судом в сукупності з іншими доказами (постанова Верховного Суду від 29 березня 2023 року у справі № 185/8356/17).

Водночас, ні в описовій частині висновку експерта, ні в переліку інформаційних джерел, які використовувалися при проведені експертизи, відсутні будь які посилання на підтвердження факту наявності меженного періоду саме 02 жовтня 2023 року та яким чином це встановлювалося експертом.

Матеріалами справи доведено віднесення вищевказаної земельної ділянки до земель водного фонду - лист КДП «Київгеоінформатика» від 15 лютого 2016 року № 01-01/164 та схема накладення спірних земельних ділянок на землі водного фонду (р. Стугна) в межах Української міської ради, що було предметом дослідження у справі № 372/1335/16.

В свою чергу, КДП «Київгеоінформатика», як спеціалізоване державне підприємство, має право створювати і поширювати інформацію про місцерозташування об`єктів землеустрою, в даному випадку земельної ділянки, по відношенню до меж об`єктів водного фонду, зокрема, річки Стугна, використовуючи при цьому картографічні матеріали, які становлять картографічний фонд України.

Таким чином, вказана інформація КДП «Київгеоінформатика» є належним, допустимим, достовірним і достатнім доказом, оскільки стосується предмета доказування та надана уповноваженим суб`єктом, який безпосередньо володіє необхідними знаннями та технічними можливостями для обробки інформації з Державного земельного кадастру.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідачка просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи прокурора є необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції у повному обсязі дослідив і надав належну оцінку наданим позивачем доказам та вірно встановив обставини справи, ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції прокурор Холоденко А.С. підтримала апеляційну скаргу та просила задовольнити її вимоги.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Данилова В.В. в судовому засіданні заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила залишити її без задоволення.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників справи в судовому засіданні, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

За правилом частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд першої інстанції встановив, що рішенням Обухівського районного суду Київської області від 10 серпня 2016 року задоволено позов першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Обухівської районної державної адміністрації Київської області, ОСОБА_5 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , Публічного акціонерного товариства «Фінанс Банк» (далі - ПАТ «Фінанс Банк»), треті особи: ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , реєстраційна служба Обухівського міськрайонного управління юстиції, приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мельник М.В., приватний нотаріус Обухівського районного нотаріального округу Київської області Щур Н.Р., про визнання недійсними розпорядження, державних актів на право власності на земельні ділянки та витребування земельних ділянок з чужого незаконного володіння.

Визнано недійсними, зокрема:

- розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 07 квітня 2008 року № 506 «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 56-ом громадянам для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Української міської ради» в частині передачі у власність земельних ділянок ОСОБА_2 , ОСОБА_10 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 ;

- рішення приватного нотаріуса Обухівського нотаріального округу Київської області Мельник М. В. від 18 лютого2015 року індексні номери 430781, 432984, 434014 про державну реєстрацію за ОСОБА_5 права власності на земельні ділянки площею 0,12 га

з кадастровим номером :06:014:0006, з кадастровим номером :06:014:0016, з кадастровим номером :06:014:0009;

- рішення приватного нотаріуса Обухівського нотаріального округу Київської області Щур Н. Р. від 01 квітня 2016 року індексний номер 29068943 про державну реєстрацію за ОСОБА_11 права власності на земельну ділянку площею 0,24 га з кадастровим номером :06:014:0063;

- рішення реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції від 11 березня 2014 року індексний номер 11509136 про державну реєстрацію за ОСОБА_7 права власності на земельну ділянку площею 1,08 га з кадастровим номером :06:014:0066, які розташовані в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області;

- договір іпотеки від 18 лютого 2013 року № 867, укладений між ПАТ «ТММ-Банк» та ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Обухівського районного нотаріального округу Київської області Мельник М. В., в частині щодо земельних ділянок площею по 0,12 га з кадастровими номерами :06:014:0006, :06:014:0016, :06:014:0009.

Витребувано на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння: ОСОБА_5 земельні ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером :06:014:0006, площею 0,12 га з кадастровим номером :06:014:0009, площею 0,12 га з кадастровим номером :06:014:0016.

Вказане судове рішення мотивоване тим, що спірні земельні ділянки відносяться до земель водного фонду і не можуть передаватися у власність громадян для потреб садівництва, а Обухівська районна державна адміністрація Київської області, приймаючи оспорюване розпорядження, вийшла за межі наданих їй повноважень. Отже, спірне розпорядження зазначеної адміністрації та видані на його підставі державні акти на право власності на земельні ділянки суперечать статтям 58, 60, 61 Земельного кодексу України (далі -ЗК України), статтям 86, 88, 89 Водного кодексу України (далі - ВК України) та підлягають визнанню недійсними. Відповідно до статей 330, 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право власності на земельну ділянку, яку було відчужено поза волею власника не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника у такому випадку презюмується і не припиняється з втратою ним цього майна.

Рішенням Апеляційного суду Київської області від 15 червня 2017 року рішення Обухівського районного суду Київської області від 10 серпня 2016 року скасовано в частині визнання недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 07 квітня 2008 року № 506 щодо відведення земельних ділянок для ведення садівництва у власність ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_15 та виданих їм державних актів на право власності на земельні ділянки, визнання недійсним рішення реєстраційної служби Обухівського міськрайонного управління юстиції про державну реєстрацію за ОСОБА_7 права власності на земельну ділянку площею 1,08 га, витребування на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації з незаконного володіння ОСОБА_7 земельної ділянки площею 1,08 га, покладення на ОСОБА_7 судових витрат, ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким відмовлено у задоволенні вказаних позовних вимог. У решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.

При розгляді справи № 372/1335/16 судами було встановлено, що розпорядженням Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 07 квітня 2008 року № 506 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 56-ти громадянам загальною площею 6,72 га для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області, зокрема, земельні ділянки по 0,12 га передано у власність ОСОБА_10 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_9 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 .

У подальшому на підставі вищезазначеного розпорядження були видані державні акти на право власності на земельні ділянки.

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на підставі договорів купівлі-продажу від 18 лютого 2013 року відчужили належні їм земельні ділянки на користь ОСОБА_6 , яка у подальшому уклала договір іпотеки від 18 лютого 2013 року за № 867 з ПАТ «ТММ-Банк», правонаступником якого є ПАТ «Фінанс Банк», в забезпечення виконання якого до банківської установи надано вказані вище земельні ділянки.

Суди також встановили, що листом КДП «Київгеоінформатика» від 15 лютого 2016 року № 01-01/164 та доданими до нього схемами підтверджується накладення спірних земельних ділянок на землі водного фонду (річки Стугна) у межах Української міської ради Обухівського району Київської області.

Таким чином, суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, дійшов висновку про те, що оскаржуване розпорядження Обухівської районної державної адміністрації Київської області від 07 квітня 2008 року № 506 «Про затвердження проекту із землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність 56-ом громадянам для ведення індивідуального садівництва в адміністративних межах Української міської ради Обухівського району Київської області» в частині надання у приватну власність ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 земельних ділянок площею по 0,12 га з кадастровими номерами :06:014:0006, :06:014:0016, :06:014:0009, відповідно, прийнято всупереч вимогам ЗК України та ВК України, з огляду на те, що на його підставі відбулась незаконна передача земель водного фонду, а саме 25-метрової прибережної захисної смуги річки Стугна.

Разом з цим, перевіривши доводи касаційної скарги ОСОБА_5 ,Верховний Суд у постанові від 06 липня 2022 року дійшов висновку про те, що у цій справі обраний прокурором спосіб захисту порушеного права у вигляді витребування земельних ділянок у ОСОБА_5 є неефективним.

Тому Верховний Суд вважав за необхідне рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині вимог про витребування у ОСОБА_5 земельних ділянок скасувати, ухвалити в цій частині нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у зазначеній частині.

Відповідно до витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09 серпня 2023 року власником земельних ділянок з кадастровими номерами :06:014:0006, :06:014:0016, :06:014:0009, на підставі договорів купівлі-продажу №№ 2969, 2970, 2971 від 23 грудня 2022 року є ОСОБА_1 .

Згідно наданого представником відповідачки висновку експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи № 1-09/10 від 09 жовтня 2023 року, виконаної Українським центром судових експертиз для подання до суду, земельна ділянка з кадастровим номером :06:014:0006 не накладається на 25 метрову прибережну захисну смугу.

Оцінюючи зазначену експертизу, суд першої інстанції вважав, що вона як доказ у справі є належним та допустимим, складена відповідною експертною установою на замовлення сторони для надання до суду.

Висновки, які вказані у експертизі, не спростовані стороною позивача та доводять обставину, що спірна земельна ділянка не накладається на прибережну захисну смугу. Вказане підтверджується і графічними матеріалами, з яких візуально можна виявити, що земельна ділянка знаходиться на значній відстані від урізу води річки Стугна.

Належних заперечень даному експертному висновку прокурор не навів, а надані ним витяги з публічної кадастрової карти не дають змоги визначити накладення земельної ділянки на прибережну захисну смугу.

З`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, зважаючи на те, відповідачка не брала участь у розгляді справи № 372/1335/16 та надала докази, що підтверджують факт відсутності накладення земельної ділянки з кадастровим номером :06:014:0006 на прибережну захисну смугу річки Стугна, з урахуванням положень частини п`ятої статті 82 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Української міської ради Обухівського району Київської області до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою з кадастровим номером :06:014:0006 шляхом її повернення на користь держави.

Колегія суддів не вбачає підстав для скасування такого рішення суду першої інстанції.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про охорону земель» об`єктом особливої охорони держави є всі землі в межах території України.

Статями 19, 20 ЗК України передбачено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема, на землі водного фонду. Віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земельних ділянок здійснюється за проектами землеустрою щодо їх відведення.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання відповідно до статті 21 ЗК України недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.

Частиною першою статті 58 ЗК України та статтею 4 ВК України передбачено, що до земель водного фонду належать землі, зайняті: морями, річками, озерами, водосховищами, іншими водними об`єктами, болотами, а також островами, не зайнятими лісами; прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм, крім земель, зайнятих лісами; гідротехнічними, іншими водогосподарськими спорудами та каналами, а також землі, виділені під смуги відведення для них; береговими смугами водних шляхів.

Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча й не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації об`єктів водного фонду, виконують певні захисні функції.

Чинним законодавством установлено особливий правовий режим використання земель водного фонду.

Так, стаття 59 ЗК України передбачає обмеження щодо набуття таких земель у приватну власність та встановлює можливість використання таких земель для визначених цілей на умовах оренди. Відповідно ж до частини четвертої статті 84 ЗК України землі водного фонду не можуть передаватись у приватну власність, крім випадків, передбачених законодавством.

Випадки передачі земель водного фонду у приватну власність, зокрема громадян, передбачені положеннями частини другої статті 59 ЗК України.

Громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися на умовах оренди земельні ділянки прибережних захисних смуг, смуг відведення і берегових смуг водних шляхів, а також озера, водосховища, інші водойми, болота та острови для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо (частина четверта статті 59 ЗК України).

Отже, за змістом зазначених норм права землі під водними об`єктами загальнодержавного значення, зокрема зайняті поверхневими водами: водотоками (річки, струмки), штучними водоймами (водосховища, ставки) і каналами; іншими водними об`єктами; підземними водами та джерелами; внутрішніми морськими водами та територіальним морем, як землі, зайняті водним фондом України, а також прибережні захисні смуги вздовж річок (у тому числі струмків та потічків), морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

За положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України (у редакціях, чинних на час виникнення правовідносин) вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Правовий режим прибережних смуг визначається статтями 60-62 ЗК України та статтями 1, 88-90 ВК України.

Відповідно до статті 60 ЗК України, статті 88 ВК України прибережні захисні смуги встановлюються по обидва береги річок та навколо водойм уздовж урізу води (у меженний період) шириною: для малих річок, струмків і потічків, а також ставків площею менш як 3 гектари - 25 метрів; для середніх річок, водосховищ на них, водойм, а також ставків площею понад 3 гектари - 50 метрів; для великих річок, водосховищ на них та озер - 100 метрів. Прибережна захисна смуга - частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій установлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони.

Згідно зі статтею 61 ЗК України, статтею 89 ВК України прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності. Зокрема, у прибережних захисних смугах уздовж річок, навколо водойм та на островах забороняється: розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво; зберігання та застосування пестицидів і добрив; влаштування літніх таборів для худоби; будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, гідрометричних та лінійних), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів тощо. Об`єкти, що знаходяться у прибережній захисній смузі, можуть експлуатуватись, якщо при цьому не порушується її режим. Не придатні для експлуатації споруди, а також ті, що не відповідають встановленим режимам господарювання, підлягають винесенню з прибережних захисних смуг..

Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 01 липня 2015 року у справі № 6-184цс15 та Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 810/726/18, від 24 квітня 2019 року у справі № 826/13358/17, від 22 квітня 2019 року у справі № 806/11/16, від 26 червня 2019 року у справі № 814/2389/15 визначено, що прибережні захисні смуги в межах населених пунктів встановлюються за проектами землеустрою, а не автоматично, з врахуванням містобудівної документації (яка існує на момент встановлення прибережної захисної смуги забудови в її теоретичних межах). Між тим, при наданні земельної ділянки за відсутності проекту землеустрою зі встановлення прибережної захисної смуги необхідно виходити з нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон.

Пред`являючи позовні вимоги до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні Українською міською радою права користування та розпорядження земельною ділянкою водного фонду площею 0,12 га з кадастровим номером :06:014:0006, що розташована на території м. Українка Обухівського району Київської області, шляхом її повернення на користь держави в особі Української міської ради, прокурор посилався на обставини, установлені судами в іншій цивільній справі, а саме на рішення Обухівського районного суду Київської області від 10 серпня 2016 року у справі № 372/1335/16, яким, зокрема, визнано недійсним розпорядження Обухівської районної державної адміністрації від 07 квітня 2008 року про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадян в частині надання у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки площею 0,12 га з кадастровим номером :06:014:0006, відповідно вказане розпорядження прийнято всупереч вимогам ЗК України та ВК України, з огляду на те, що на його підставі відбулась незаконна передача земель водного фонду, а саме 25-метрової прибережної захисної смуги річки Стугна.

Згідно частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В силу частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц зазначено, що преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта.

Подібні правові висновки висловлені Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18), від 08 червня 2021 року у справі № 662/397/15-ц (провадження № 14-20цс21).

Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.

Частиною п`ятою статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 921/730/13-г/3 (провадження № 12-6гс20) суд дійшов висновку про те, що частиною п`ятою статті 82 ЦПК України (частиною п`ятою статті 75 ГПК України) передбачено, що обставини, встановлені стосовно певної особи судовим рішенням в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, можуть бути в загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

З огляду на приписи цих процесуальних норм, особа, що не брала участі у справі, у якій встановлені певні обставини щодо неї, які вона не визнає, вправі спростувати ці обставини у загальному порядку. Тобто таке рішення не буде мати преюдиційного значення для особи, яка не брала участі у справі, за умови якщо нею будуть спростовані обставини, встановлені у справі, в якій вона не брала участі і з якими вона не погоджується.

При цьому, суд апеляційної інстанції зазначає, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Таким чином, преюдиціальне значення у справі надається саме обставинам, установленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють лише обставини, які належали до предмета доказування у відповідній справі, безпосередньо досліджувались і встановлювались у ній судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення (див. постанову Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 756/2484/19 (провадження № 61-12022св22)).

У справі, яка переглядається, встановлено, що ОСОБА_1 не брала участі у цивільній справі № 372/1335/16, відтак, положення щодо звільнення від доказування, які визначені статтею 82 ЦПК України, в даному випадку не застосовуються.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_1 надала суду висновок експерта за результатами проведення земельно-технічної експертизи Українського центру судових експертиз від 09 жовтня 2023 року № 1-09/10, відповідно до якого земельна ділянка з кадастровим номером :06:014:0006 не накладається на 25 метрову прибережну смугу річки Стугна.

Прокурором не надано належних та допустимих доказів на спростування висновку експерта. Враховуючи те, що рішення судів у справі № 372/1335/16 не мають преюдиційного значення для цієї справи, саме на прокурора покладався обов`язок довести обставини того, що земельна ділянка з кадастровим номером :06:014:0006 накладається на 25 метрову прибережну смугу річки Стугна.

Суд першої інстанції дійшов законного і обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Української міської ради Обухівського району Київської області до ОСОБА_1 про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження вказаною земельною ділянкою шляхом її повернення на користь держави у зв`язку з його недоведеністю.

Колегія суддів відхиляє як такі, що не відповідають положенням частини четвертої, п`ятої статті 82 ЦПК України, посилання прокурора на необхідність врахування обставин, що установлені рішенням Обухівського районного суду Київської області від 10 серпня 2016 року у справі № 372/1335/16-ц, оскільки суд першої інстанції навів мотиви, з яких це судове рішення не є преюдиційним і ці висновки суду прокурором в доводах апеляційної скарги не спростовані.

Суд апеляційної інстанції вважає й безпідставними доводи прокурора про неврахування судом першої інстанції листа КДП «Київгеоінформатика» від 15 лютого 2016 року № 01-01/164, який взято до уваги судами при прийнятті рішень у справі № 372/1335/16, а також схеми накладення спірних земельних ділянок на землі водного фонду в межах Української міської ради.

Оскільки суд першої інстанції не визнав ці рішення преюдиційними для даної справи, суд міг оцінювати лише докази, які містяться в матеріалах справи.

Проте зазначений лист КДП «Київгеоінформатика» в матеріалах справи відсутній, як і відсутні будь-які інші письмові докази на доведення позовних вимог.

Прокурор надав суду лише копію постанови Верховного Суду від 06 липня 2022 року у справі № 372/1335/16, а також витяги з реєстру прав власності на спірні земельні ділянки. Разом із тим, відповідачка надала суду докази на доведення своїх заперечень проти позову в частині земельної ділянки з кадастровим номером :06:014:0006.

За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі ухвалити рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За загальним правилом, встановленим у статтях 89, 264 ЦПК України обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування в оскаржуваній частині з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

При цьому рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог щодо земельних ділянок з кадастровими номерами :06:014:0016, :06:014:0009 не оспорювалось, отже правильність висновків суду в цій частині судом апеляційної інстанції не перевірялось.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури необхідно залишити без задоволення, а рішення Обухівського районного суду Київської області від 05 серпня 2024 року у даній справі - без змін.

У такому разі розподіл судових витрат у вигляді сплаченого прокуратурою судового збору за подання апеляційної скарги не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 367 - 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури залишити без задоволення.

Рішення Обухівського районного суду Київської області від 05 серпня 2024 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 03 лютого 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній