КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи № 754/1840/23 Головуючий у суді першої інстанції - Скрипка О. І.
Номер провадження № 22-ц/824/838/2025 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Русан А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником Дроздом Романом Юрійовичем , на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 05 березня 2024 року та на додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 березня 2024 року,

а також за апеляційною скаргою ОСОБА_3 , поданою представником Петренко Анною Сергіївною , на рішення Деснянського районного суду міста Києва від 05 березня 2024 року та на додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 березня 2024 року та на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 13 березня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до Київської міської ради, ОСОБА_1 , треті особи: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ліфанова Інна Олексіївна, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гоменюк Олена Миколаївна, Житлово-будівельний кооператив «Автотранспортник-31», про визнання права власності на спадкове майно,-

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2022 року ОСОБА_5 звернулась до суду із позовом до Київської міської ради, ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно, який мотивувала тим, що вона є донькою ОСОБА_6 , яка з 15 лютого 1991 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_7 .

Вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла, й ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_7 , організацією поховань займалась вона (позивач).

Так, за життя ані ОСОБА_6 , ані ОСОБА_7 заповіту не складали.

У позові також вказувала, що під час подружнього життя 02 червня 2004 року ОСОБА_7 та ОСОБА_6 набули право власності на квартиру АДРЕСА_1 , яка була зареєстрована на ОСОБА_7 .

Так, ОСОБА_5 посилалась на те, що 04 жовтня 2022 року вона звернулась до приватного нотаріуса КМНО Ліфанової І.О. із заявою про прийняття спадщини на майно, що належало її матері ОСОБА_6 й 09 листопада 2022 року приватний нотаріус винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, яка мотивована пропуском строку для прийняття спадщини та ненаданням доказів постійного проживання, реєстрації разом з померлою на час смерті.

Позивач стверджувала, що в період з 27 липня 1993 року по 14 серпня 2014 року вона була зареєстрована та постійно проживала у спірній квартирі, а також проживала з матір`ю з 14 серпня 2014 року по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 та певний час після її смерті по ІНФОРМАЦІЯ_3 без реєстрації, що підтверджується довідкою ЖБК «Арсеналець-31» № 26 від 27 вересня 2022 року, а тому вона є такою, що прийняла спадщину після смерті матері.

Виходячи із презумпції спільності майна подружжя, у тому числі й на те майно, яке було нажите у період шлюбу, але оформлене і зареєстроване на ім`я одного з подружжя, позивач вважає, що нотаріус повинен був видати їй свідоцтво про право на спадщину на частину спірної квартири.

Посилаючись на викладені обставини, позивач просила суд: встановити факт її постійного проживання як спадкоємця зі спадкодавцем ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 , на час відкриття спадщини, тобто смерті останньої ІНФОРМАЦІЯ_1 ; визнати за нею право власності на частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 .

Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 05 березня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Встановлено факт постійного проживання спадкоємця ОСОБА_3 разом із спадкодавцем ОСОБА_6 на час відкриття спадщини, тобто на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В задоволенні інших вимог - відмовлено.

11 березня 2024 року представник позивача ОСОБА_3 - Петренко А.С. звернулась до суду із заявою про ухвалення додаткового судового рішення, в якій вона просила ухвалити додаткове рішення про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати на правову допомогу в розмірі 21 500 грн та витрати на сплату судового збору в розмірі 3148,17 грн, посилаючись на те, що дане питання не було вирішено при ухваленні судового рішення

Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 13 березня 2024 року залишено без розгляду заяву ОСОБА_3 в частині вимог про стягнення витрат на правову допомогу.

Додатковим рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 13 березня 2024 року заяву представника позивача ОСОБА_3 - Петренко А.С. про ухвалення додаткового рішення - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 536,80 грн.

В задоволенні інших вимог - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 1073,60 грн.

Не погоджуючись із судовим рішенням в частині задоволених вимог та з додатковим судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Дрозд Р.Ю. подав апеляційну скаргу посилаючись на неналежне вивчення доказів по справі, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, а також порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, що призвело до прийняття помилкового рішення суду, з огляду на наступне.

Так, представник ОСОБА_1 вказує, що судом першої інстанції висновок про факт спільного постійного проживання позивача із спадкодавцями здійснено на підставі єдиного доказу - довідки ЖБК «Арсеналець-31» № вих.26 від 27 вересня 2022 року, відповідно до якої позивач проживала без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2 з 14 серпня 2014 року до 18 січня 2015 року.

Проте вказана довідка, на думку представника Дрозда Р.Ю. , суперечить довідці того ж ЖБК «Арсеналець-31» № вих. 24 від 27 вересня 2022 року, в якій вказано, що позивач ОСОБА_3 була прописана та постійно проживала із своєю матір`ю ОСОБА_6 та чоловіком матері ОСОБА_7 з 27 липня 1993 року по 14 серпня 2014 року, оскільки в ній (довідці №26) не стверджується, що вона постійно проживала за наведеною адресою, тому не може бути доказом постійного проживання ОСОБА_3 із спадкодавцями.

В апеляційній скарзі звертає увагу, що позивач ОСОБА_3 має дитину ІНФОРМАЦІЯ_4 , однак із вказаних вище довідок слідує, що вона не проживала разом із новонародженою дитиною у спірній квартирі, що заперечується позивачем, відтак довідки ЖБК «Арсеналець-31» містять неправдиву інформацію й не можуть бути покладені в основу судового рішення.

Вважає, що факт постійного не проживання ОСОБА_3 з спадкоємцями підтверджується рядом доказів, зокрема, у договорі про надання представницьких послуг та інших необхідних послуг при організації та проведенні поховання померлого позивач вказала адресою свого проживання адресу своєї реєстрації ( АДРЕСА_3 ), що зазначена в її паспорті.

Так, апелянт ОСОБА_1 вважає висновок суду щодо ненадання нею доказів на спростування вимог позивача фактичним обмеженням її прав, адже судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні її клопотання про витребування доказів, за допомогою яких відповідач намагався довести ті обставини, які були підставою його заперечень проти позову.

Крім того, вказує, що порушено право відповідача на участь в підготовчому судовому засіданні та право на подання доказів, оскільки ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 14 грудня 2023 року, якою було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду, винесено в судовому засіданні під час повітряної тривоги, без участі представника відповідача, який перебував в укритті.

Стягнення судового збору за подання позивачем заяви про забезпечення позову із одного з двох відповідачів суперечить частині 1 статті 141 ЦПК України, у відповідності до якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, у разі часткового задоволення позову поданого до кількох відповідачів судовий збір відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - адвокат Дрозд Р.Ю. наводить попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, й які просить стягнути з позивача на користь ОСОБА_1 .

Враховуючи викладене, представник ОСОБА_1 - адвокат Дрозд Р.Ю. просить частково скасувати оскаржуване рішення і ухвалити у частині задоволених вимог нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 про встановлення факту постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 , на час відкриття спадщини, тобто на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Скасувати додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 березня 2024 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судових витрат по сплаті судового збору в розмірі 536,80 грн та стягнення з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 1073,60 грн та ухвалити нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 та Київської міської ради за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_3 судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 536,80 грн, тобто по 268,40 грн. з кожного; стягнути з ОСОБА_1 та Київської міської ради за рахунок бюджетних асигнувань на користь держави судовий збір в розмірі 1073,60 грн, тобто по 536,80 грн. з кожного.

Судові витрати ОСОБА_1 за розгляд справи у суді апеляційної інстанцій покласти на позивача ОСОБА_3 .

Також не погоджуючись із судовим рішенням в частині не задоволених позовних вимог, із додатковим судовим рішенням в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення витрат на правову допомогу та витрат на сплату судового збору та з ухвалою суду, представник ОСОБА_3 - адвокат Петренко А.С. подала апеляційну скаргу, відповідно до якої вважає помилковим висновок суду, що позовні вимоги про визнання права власності на частку спірної квартири не підлягають задоволенню та є передчасними, оскільки ОСОБА_3 до суду подано саме позов, а не заяву про встановлення факту проживання через те, що іншою вимогою у цій справі був спір про право (право на спадщину), яке не визнається відповідачкою ОСОБА_1 .

Разом з тим, зауважує, що 29 березня 2024 року ОСОБА_3 направила приватному нотаріусу КМНО Ліфановій І.О. офіційне звернення з проханням надати роз`яснення чи може вона отримати свідоцтво про право на спадщину на підставі рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 березня 2024 року, а саме на1/4 частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 в порядку спадкування за законом після смерті матері ОСОБА_6 .

Так, у відповіді на звернення № 72/02-14 від 02 квітня 2024 року, приватний нотаріус КМНО Ліфанова І.О. повідомила, що видати ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частку квартири що розташована за адресою: АДРЕСА_2 , неможливо, тому що визначити частку у спільній власності подружжя неможливо, оскільки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 померли й для вирішення цього питання ОСОБА_3 необхідно звернутися до суду. Тож позивачка не має іншої можливості захистити своє право на спадщину, зокрема через органи нотаріату, у зв`язку із чим вбачаються підстави для задоволення її вимог в цій частині та захисту її цивільного права шляхом визнання за нею права власності на спадкове майно.

Наголошує, що право ОСОБА_3 на частину спірної квартири не визнається відповідачем ОСОБА_1 , що є самостійною підставою для звернення до суду із позовом.

Також вказує, що вона зверталась до суду 11 березня 2024 року із заявою про ухвалення додаткового судового рішення, в якій просила суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь понесені нею судові витрати на правову допомогу у розмірі 21 500 грн та витрати на сплату судового збору у розмірі - 3 148,17 грн. Ухвалу суду про залишення без розгляду її заяви в частині вимог про стягнення витрат вважає незаконною, оскільки посилання суду на порушення нею строку подачі такої заяви є необґрунтованим, враховуючи, що заяву подано на 5-й день після ухвалення рішення з урахуванням вихідних днів, а позовна заява містить текст щодо орієнтовної суми понесених витрат.

Звертає увагу представник апелянта Петренко А.С. й на те, що оскаржуване додаткове судове рішення винесено без повідомлення та виклику сторін, чим порушено порядок розгляду заяви .

Вважає за доцільне, з урахуванням того, що позовні вимоги задоволені частково, покласти на відповідача ОСОБА_1 50% витрат, які понесла позивач ОСОБА_3 , а саме: 50% судового збору у розмірі - 3 148,17 грн та 50% витрат на правову допомогу суму у розмірі - 21 500 грн.

А крім того, вказує, що при розгляді справи в апеляційному порядку та які необхідно стягнути на користь ОСОБА_3 складаються зі сплати судового збору у розмірі 8689,33 грн та витрат на правову допомогу суму у розмірі 13 000 грн.

Враховуючи викладене в апеляційній скарзі, представник ОСОБА_3 - адвокат Петренко А.С. просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05 березня 2024 року в частині відмови в задоволенні позовних вимог та ухвалити в цій частині нове рішення, яким визнати право власності на А частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 за ОСОБА_3 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 ;

Скасувати ухвалу Деснянського районного суду м. Києва від 13 березня 2024 року та скасувати додаткове рішення Деснянського районного суду м. Києва від 13 березня 2024 року в частині відмови в задоволенні вимог про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесених судових витрат на правову допомогу та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені витрати на правову допомогу у розмірі 21 500 грн та витрати на сплату судового збору у розмірі - 2879,77 грн;

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати на правову допомогу у розмірі 13 000 грн та витрати на сплату судового збору у розмірі - 8689,33 грн.

26 квітня 2024 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_3 - Петренко А.С. на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому представник позивача наголошує, що довідка ЖБК «Арсеналець-31» вих. № 26 від 27 вересня 2022 року є належним, достовірним доказом, стосується предмету спору та відповідає вимогам ЦПК України, підтверджуючи обставини справи.

Посилання представника відповідача на наявність у ОСОБА_3 дитини не стосується предмету спору, й підтверджувати місце проживання чи реєстрації дитини не є необхідним, оскільки права дитини не порушено й вона не є учасником справи.

Разом з тим вказує, що чоловік ОСОБА_3 військовослужбовець, часто перебував у відрядженнях, брав участь в АТО, й на час вагітності позивачки було прийнято рішення про її проживання з батьками з метою догляду за батьками. Натомість в квартирі, що знаходиться за адресою АДРЕСА_3 не могли проживати ані позивач з новонародженою дитиною, ані її чоловік, оскільки в даній квартирі не було проведено ремонтні роботи, квартира була не умебльована, а тому вона не придатна для проживання.

У відзиві адвокат Петренко А.С. посилається на те, що клопотання про витребування доказів відповідачем заявлено через більше, ніж сім місяців з дня відкриття провадження у справі, натомість відповідно ч. 3, 4 ст. 83 ЦПК України відповідач повинен подати суду докази разом з поданням відзиву, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. Сторона відповідача в визначений законодавством строк не подала докази та не повідомила письмово суд, який саме доказ не може отримати і чому, відповідачем не вживались будь-які заходи для отримання доказів самостійно.

Також у відзиві адвокат Петренко А.С. заперечує проти попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи, оскільки у договорі про надання правничої допомоги не вказано які види правничої допомоги надаватимуться клієнту, а розмір гонорару, що визначений договором, не відповідає критеріям співмірності.

Підсумовуючи вказане, представник ОСОБА_3 - адвокат Петренко А.С. у відзиві просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 в повному обсязі, а рішення Деснянського районного суду м. Києва від 05.03.2024 року в частині встановлення факту постійного проживання спадкоємця ОСОБА_3 із спадкодавцем ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 , на час відкриття спадщини, тобто на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 залишити без змін.

29 квітня 2024 року на адресу апеляційного суду надійшов відзив від представника ОСОБА_1 - Дрозда Р.Ю. на апеляційну скаргу ОСОБА_3 , у якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, скасувати рішення Деснянського районного суду міста Києва від 05 березня 2024 року в частині встановлення факту постійного проживання спадкоємця ОСОБА_3 разом із спадкодавцем ОСОБА_6 за адресою: АДРЕСА_2 , на час відкриття спадщини, тобто на день смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 та ухвалити нове рішення яким відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_3 про встановлення факту постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.В іншій частині рішення Деснянського районного суду міста Києва від 05 березня року залишити без змін.

Скасувати додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 березня 2024 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судових витрат по сплаті судового збору в розмірі 536,80 грн та стягнення з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір в розмірі 1073,60 грн, ухваливши нове рішення, яким стягнути з ОСОБА_3 на користь держави судовий збір в розмірі 1073,60 грн.

Судові витрати ОСОБА_1 за розгляд справи у суді апеляційної інстанцій покласти на позивача.

Так, адвокат Дрозд Р.Ю. вказує, що у суду були відсутні підстави для задоволення вимог позивача про визнання за нею права власності на спірної квартири, оскільки причиною відмови у вчиненні нотаріальної дії став саме пропуск ОСОБА_3 шестимісячного строку для прийняття спадщини та відсутність доказів постійного проживання, реєстрації в квартирі разом із померлою на час смерті. Тобто відсутня умова для одержання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину, що є підставою для відмови у позові в цій частині.

Крім того, як вбачається із матеріалів справи, позивачем не надано до суду першої інстанції жодних доказів неможливості оформлення свого спадкового права шляхом звернення до нотаріуса за наявності судового рішення про встановлення факту постійного проживання зі спадкоємцем на день відкриття спадщини.

Вважає, що в апеляційній скарзі ОСОБА_3 намагається змінити підставу та предмет позову, посилаючись на неможливість оформлення свідоцтва про право на спадщину з пред`явленням оскаржуваного судового рішення та через відсутність виділу частки спадкодавця, тобто в позові така підстава не зазначалась позивачем та висунута нею лише в апеляційній скарзі.

Вважає, що позивачем не подано доказів понесення витрат на правову допомогу у строк визначений ЦПК, адже як вбачається із матеріалів справи, а ні позивач, а ні його представник, а ні під час розгляду справи, а ні до закінчення судових дебатів, не подали до суду доказів понесення ними судових витрат, як не заявляли і про їх наявність до судових дебатів у справі.

А також посилається на відсутність попереднього розрахунку судових витрат у матеріалах справи й у відповідності до частини 2 статті 134 ЦПК України суд може відмовити стороні у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

Крім того, представник позивача ані в заяві про ухвалення додаткового судового рішення не зазначає, ані окремо до нього не надає розрахунку часу витраченого адвокатом на надання послуг, що позбавляло суд перевірити співмірність заявленого розміру зі складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Натомість представник відповідача вважає розмір заявлених позивачем витрат не співмірним складності справи та обсягу наданих послуг, а значну кількість процесуальних документів вважає зумовленою не виконанням обов`язку по доказування та аргументації правової позиції - наданню нових доводів по справі, приведення нових правових висновків Верховного Суду, а кількістю поданих документів, що тотожні один одному на 70 %, задля збільшення кількості наданих послуг, що вказує на єдину мету - незаконного збагачення за порушення принципу добросовісності та не відповідає таким критеріям визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність та необхідність.

Також у відзиві адвокат Дрозд Р.Ю. повторно наголошує, що судові витрати розподіляються між всіма відповідачами пропорційно до задоволених вимог до кожного з відповідачів, в даному випадку у справі наявні два відповідача, й апелянт ОСОБА_8 незаконно просить стягнути судові витрати лише із відповідача ОСОБА_1 , яка є пенсіонером.

Вказує, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та не спів розмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Крім того, звертає увагу суду і на те, що апеляційна скарга ОСОБА_3 не містить попереднього розрахунку судових витрат позивача, що планує понеси у зв`язку із розглядом справи, не містить розрахунку часу витраченого адвокатом на надання правничих послуг, що вказує на наявність правових підстав на відмову у покладенні таких судових витрат на відповідачку.

У відзиві також наводить попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.

При апеляційному розгляді справи представник апелянта ОСОБА_1 - Дрозд Р.Ю. підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просив її задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення про відмову у задоволенні позову з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву та мотивів, викладених в апеляційній скарзі.

Представник відповідачки ОСОБА_3 - адвокат Петренко А.С. заперечив щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 - Дрозда Р.Ю. , та просила залишити її без задоволення, а апеляційну скаргу подану нею в інтересах ОСОБА_3 просила задовольнити, оскільки суд, розглядаючи вказану справу прийшов до помилкового висновку, що вирішення спору у частині визнання за позивачкою права власності в порядку спадкування за законом на частину спадкової квартири є передчасним, оскільки із матеріалів справи вбачається, що між сторонами у справі існує спір щодо права позивачки на частину спадкового майна, тому саме у судовому порядку цей спір і мав бути вирішений шляхом задоволення другої позовної вимоги позивача.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представників позивача та відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, що позивачка ОСОБА_9 є донькою ОСОБА_6 , яка з 15 лютого 1991 року перебувала у шлюбі з ОСОБА_7 .

17 червня 1993 року ОСОБА_7 отримав трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 на підставі ордеру на житлове приміщення в будинку житлово-будівельного кооперативу «Арсеналець-31» № 097555 серії Ж на сім`ю з трьох осіб: він, дружина ОСОБА_6 , донька дружини ОСОБА_10 .

Відповідно до довідки вих. №24 від 27 вересня 2022 року ЖБК «Арсеналець-31», позивач ОСОБА_3 була прописана та постійно проживала зі своєю мамою ОСОБА_6 та чоловіком мами ОСОБА_7 в будинку ЖБК «Арсеналець-31» по АДРЕСА_2 , з 27 липня 1993 року по 14 серпня 2014 року.

З довідки № 26 від 27 вересня 2022 року ЖБК «Арсеналець-31» вбачається, що ОСОБА_3 дійсно проживала без реєстрації зі своєю матір`ю ОСОБА_6 та чоловіком матері ОСОБА_7 в будинку ЖБК «Арсеналець-31» по АДРЕСА_2 , з 14 серпня 2014 року по 02 січня 2015 року до смерті матері та певний час після смерті мами по ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Згідно довідки ЖБК «Арсеналець-31» № 253 від 20 квітня 2004 року, ОСОБА_7 є членом ЖБК «Арсеналець-31» з 09 липня 1991 року, повністю сплачено паєнакопичення за квартиру 28 березня 1993 року в розмірі 80 181,22 крб.

02 червня 2004 року ГУЖЗ виконавчого органу КМР (КМДА) ОСОБА_7 видано свідоцтво про право власності на вищевказану квартиру.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_6 . Поховання ОСОБА_6 здійснила позивач, що підтверджується договором про надання представницьких та інших необхідних послуг при організації та проведенні поховання померлого від 02 січня 2015 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_7 . Поховання ОСОБА_7 здійснював чоловік позивача ОСОБА_11 , що підтверджується актом волевиявлення №08.09.22.НВК.

Із матеріалів спадкової справи вбачається, що 04 жовтня 2022 року ОСОБА_3 звернулась до приватного нотаріуса КМНО Ліфанової І.О. із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину на майно, що належало її матері ОСОБА_6 (а.с. 85 т.1).

Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 09 листопада 2022 року приватний нотаріус Ліфанова І.О. відмовила позивачці у видачі вказаного свідоцтва, оскільки позивач звернулась вже після спливу шестимісячного терміну, пропустивши тим самим строк для прийняття спадщини та доказів постійного проживання, реєстрації разом з померлою на час смерті не надала.

12 лютого 2022 року відповідач ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса КМНО Гоменюк О.М. із заявою про прийняття спадщини, що залишилась після смерті її брата ОСОБА_7 , що складається з квартири АДРЕСА_1 .

Позивачка ОСОБА_3 , звертаючись до суду із вказаним позовом мотивувала його тим, що на момент смерті спадкодавця - її матері ОСОБА_6 вона (позивачка) постійно проживала із нею, та відповідно до положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину, тому просила задовольнити її вимоги, вказуючи на те, що спірна квартира була набута ОСОБА_6 та ОСОБА_7 під час шлюбу, вона є єдиними спадкоємцем після смерті матері та постійно проживала зі спадкодавцем однією сім`єю по день її смерті, а тому є такою, що прийняла спадщину у зв`язку з чим просила також і визнати за нею право власності на частину вказаної квартири в порядку спадкування за законом після смерті матері.

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 в частині встановлення факту постійного проживання ОСОБА_3 із спадкодавцем ОСОБА_6 на момент смерті останньої, суд першої інстанції мотивував своє рішення тим, що на підтвердження факту спільного проживання зі спадкодавцем надано довідку №26 від 27 вересня 2022 року ЖБК «Арсеналець-31», з якої вбачається, що ОСОБА_3 дійсно проживала без реєстрації зі своєю матір`ю ОСОБА_6 та чоловіком матері ОСОБА_7 в будинку ЖБК «Арсеналець-31» по АДРЕСА_2 , з 14 серпня 2014 року по 02 січня 2015 року до смерті матері та певний час після смерті мами по ІНФОРМАЦІЯ_3 . Похованням ОСОБА_6 в 2015 році також займалася позивач, про що свідчить договір про надання представницьких та інших необхідних послуг при організації та проведенні поховання померлого від 02 січня 2015 року.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов висновку, що вказаними доказами доведено, що позивач ОСОБА_3 , яка є донькою померлої, тобто спадкоємцем за законом першої черги, постійно проживала разом зі спадкодавцем ОСОБА_6 по день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_2 , що є правовою підставою для задоволення позову в частині встановлення факту постійного проживання позивача разом зі спадкодавцем ОСОБА_6 на час відкриття спадщини за вищевказаною адресою.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в частині визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом на частину квартири АДРЕСА_1 суд мотивував своє рішення тим, що вищевказана квартира була набута шляхом сплати паєнакопичення в період шлюбу ОСОБА_6 з ОСОБА_7 , що свідчить про те, що вказана квартира була спільною сумісною власністю подружжя і частка кожного з подружжя є рівною, а тому суд виснував, що ОСОБА_6 на момент смерті належала частина вказаної квартири. Оскільки у цій справі у постанові нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії не вказано інших підстав для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину, ніж ті, що позивач пропустила шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини та нотаріусу не було представлено безспірних доказів прийняття спадщини у порядку ст. 1268 ЦК України, то суд вважав, що позовні вимоги в частині визнання в судовому порядку права власності на спадкове майно є передчасними.

Суд обґрунтував відмову у задоволенні вказаної частини позовних вимог тим, що позивачем у цій справі не доведено неможливості оформлення спадкових прав у встановленому законом порядку шляхом звернення до нотаріуса за наявності судового рішення про встановлення факту постійного проживання зі спадкоємцем на день відкриття спадщини, а тому, в цій частині позовних вимог належить відмовити.

Апеляційний суд не може повністю погодитися із висновками суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на спадкову частину квартиру, виходячи з наступного.

Згідно ч. ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в частині вимог про визнання права власності на частину квартири не відповідає з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК Українизавданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів").

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК України).

За змістом статті 1233 та частини першої статті 1235 ЦК Українизаповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Згідно зі статтею 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

За правилами статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Згідно із статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними (частина перша статті 1267 ЦК України).

З матеріалів справи відомо, що квартира АДРЕСА_1 була набута шляхом сплати паєнакопичення в період шлюбу ОСОБА_6 з ОСОБА_7 з 09 липня 1991 року, повністю сплачено паєнакопичення за квартиру 28 березня 1993 року в розмірі 80 181,22 крб., що підтверджується довідкою ЖБК «Арсеналець-31» № 253 від 20 квітня 2004 року (а.с.21 т.1). Тобто вказане майно було набуто подружжям в період перебування в шлюбі ОСОБА_6 , та ОСОБА_7 .

Відтак, вказана квартира в силу положень ст. 22 КпШС України була спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_6 і частки кожного з подружжя є рівною, а тому висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_6 на момент смерті належала частина вказаної квартири є законним та обґрунтованим.

Перевіряючи доводи апелянта про те, що суд дійшов помилкового висновку про прийняття позивачкою ОСОБА_3 спадщини після смерті матері ОСОБА_6 колегія суддів враховує наступні норми матеріального права та відповідні їм обставини справи.

Відповідно до статей 1268, 1296 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Як вбачається із рішення суду факт вступу позивачки у спадщину після смерті її матері визнано у зв`язку з доведенням позивачкою обставин постійного проживання станом до дня смерті ОСОБА_6 у квартирі АДРЕСА_1 .

В якості доказу даного факту позивачкою надано суду довідку №26 від 27 вересня 2022 року ЖБК «Арсеналець-31», з якої вбачається, що ОСОБА_3 дійсно проживала без реєстрації зі своєю матір`ю ОСОБА_6 та чоловіком матері ОСОБА_7 в будинку ЖБК «Арсеналець-31» по АДРЕСА_2 , з 14 серпня 2014 року по 02 січня 2015 року до смерті матері та певний час після смерті мами по ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 31 т.1).

Заперечуючи проти вказаного позову відповідачка ОСОБА_1 через свого представника Дрозда Р.Ю. зазначала, що позивачка ОСОБА_3 проживала у АДРЕСА_3 , про що нею зазначено у договорі на поховання ОСОБА_6 від 03 січня 2015 року(а.с. 14 т.1) .

Суд першої інстанції, даючи оцінку вказаним запереченням відповідача та відхиляючи їх послався на те, що такі заперечення ґрунтуються на припущеннях і належних та допустимих доказів не проживання позивачки разом із матір`ю і вказаний період суду не було надано.

Колегія із даним висновком суду першої інстанції повністю погоджується і вважає висновок суду першої інстанції щодо постійного проживання позивачки та спадкодавця на час відкриття спадщини доведеним належним доказами.

Разом із тим, суд апеляційної інстанції згідно до норм п. 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК України сприяючи реалізації прав відповідача у справі на витребування доказів здійснив запити до Бучанської міської ради Київської області з приводу реєстрації доньки позивачки ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , та відповідно до листа заступника Бучанського міського голови Дмитра Чейчука, вбачається, що ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 на території міської ради зареєстрованою не значиться ( а.с. 206 т.3).

Також із відповіді начальника управління соціальної та ветеранської політики УСВП Бучанська РДА вбачається, що згідно до даних архіву електронної бази АСОПД інформація про перебування на обліку в управління ОСОБА_3 відсутня (а.с. 203, 210 т.3) .

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Колегія суддів враховуючи вищевказані норми процесуального законодавства доходить висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив вимоги ОСОБА_3 встановивши факт постійного проживання її із матір`ю ОСОБА_6 до дня смерті, на підставі виданих довідок № 24 та №26 від 27 вересня 2022 року ЖБК «Арсеналець-31», оскільки зазначені довідки також узгоджуються із матеріалами справи в частині тієї обставини, що дійсно до моменту смерті у матері позивача були ампутовані ноги і вона потребувала стороннього догляду, який їй надавала дочка.

Вказані відомості, що викладені у довідках також узгоджуються із наданими позивачем копіями наказів про проходження саме в цей період ОСОБА_11 , чоловіком позивачки, служби в зонах проведення антитерористичної операції (а.с. 240-243 т.2).

Вказані докази позивачки не були спростованні відповідачкою у спосіб визначений ЦПК України.

Даючи оцінку доводам позивачки в частині неправомірності відмови судом у задоволенні її іншої вимоги - про визнання за позивачкою права власності на частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 , колегія суддів враховує, що відповідно до статей 1296-1298 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину, яке видається спадкоємцям після закінчення шести місяців з часу відкриття спадщини. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку.

За змістом статті 49 Закону України "Про нотаріат" нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії.

Відповідності до пункту 4.15 пункту 4 Глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5, (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій) видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна.

Згідно пункту 4.22 пункту 4 Глави 10 Розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із документа, що посвідчує право власності, вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на 1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. Видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, строком не обмежена. Якщо спадкоємців декілька, то кожному із них видається окреме свідоцтво про право на спадщину із зазначенням його частки. Свідоцтво про право на спадщину оформляється в двох примірниках, один з яких залишається в матеріалах спадкової справи.

Відповідно до статті 71 Закону України "Про нотаріат" уразі смерті одного з подружжя (колишнього з подружжя) свідоцтво про право власності на частку в їхньому спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя (колишнього з подружжя) з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна.

На підставі письмової заяви спадкоємців, які прийняли спадщину, за згодою другого з подружжя (колишнього з подружжя), що є живим, у свідоцтві про право власності може бути визначена і частка померлого у спільній власності.

У розглядуваній справі ОСОБА_3 відмовлено нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_13 на квартиру АДРЕСА_1 , внаслідок пропущення строку та неможливості визначити у безспірному порядку частки спадкоємців, що підтверджується і листом приватного нотаріуса Ліфанової І.О. від 02 квітня 2024 року (а.с. 204 т.2).

З урахуванням викладеного, колегія суддів доходить висновку, що вказаний спір між спадкоємцями померлих ОСОБА_6 ( ОСОБА_8 ), та ОСОБА_7 ( ОСОБА_1 ) підлягає вирішенню саме в судовому порядку.

Оскільки наданими матеріалами справи вбачається, що подружжя ОСОБА_14 за життя не складало заповіту, тому спадкування після смерті ОСОБА_6 здійснювалося за законом, згідно до якого, належну їй частину від спільного сумісного майна подружжя спадкували позивачка як дочка, та ОСОБА_7 як чоловік померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , оскільки обоє спільно проживали із спадкодавцем та відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України вважаються такими, що прийняли спадщину в рівних частинах тобто по 1/4 частини спадкової квартири.

З урахуванням викладеного позовні вимоги ОСОБА_3 є доведеними та обґрунтованими.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Вивчивши надані матеріали та заяву представника позивача, колегія суддів вважає, що вона не містить належного обґрунтування необхідності забезпечення позову у спосіб, зазначений у заяві, вказані вимоги не є співмірними із заявленими позовними вимогами, а надані документи не свідчать про необхідність вжиття заходів забезпечення позову.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_3 щодо визнання права власності на частину спадкового майна не відповідають обставинам справи та наданим доказам, судом порушені норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, тому рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.

Перевіряючи доводи представників апелянтів на додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 березня 2024 року та на ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 13 березня 2024 року колегія суддів враховує наступні норми процесуального законодавства.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, понесених ОСОБА_3 на правничу правову допомогу, при розгляді справи у суді першої інстанції суд залишив подану заяву без розгляду, пославшись на пропуск позивачкою 5-ти денного строку визначеного ч. 8 ст. 141 ЦПК України на подачу заяви.

Однак дана ухвала суду першої інстанції, на думку колегії суддів, постановлення з порушенням норм ЦПК України

Так, з матеріалів справи вбачається датою проголошення рішення є 5 березня 2024 року (а.с. 77 т.2).

Із протоколу судового засідання вбачається, що представником позивачки ОСОБА_3 адвокатом Петренко А.С. було завлено клопотання про подачу протягом п`яти днів заяви про понесені витрати на правничу допомогу та подачу на підтвердження цього письмових доказів.

11 березня 2024 року представником позивачки ОСОБА_3 адвокатом Петренко А.С. до суду було подано відповідну заяву про ухвалення додаткового рішення в частині компенсації витрат на правничу допомогу ( а.с 94 т.2)

Згідно зі статтею 123, частиною третьою статті 124 ЦПК України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Якщо закінчення строку припадає на вихідний, святковий чи інший неробочий день, останнім днем строку є перший після нього робочий день.

Оскільки останній день подачі заяви припадав на 10 березня 2024 року, який є вихідним, тому позивач правомірно подала вказану заяву 11 березня 2024 року, який є першим робочим днем після вихідного.

Крім того, оскільки колегія суддів дійшла висновку про помилковість рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо визнання права на спадкове майно, тому і розподіл судових витрат здійснених судом першої інстанції в додатковому рішення від 13 березня 2024 року є невірним.

З врахуванням вказаного, ухвалу суду першої інстанції від 13 березня 2024 року, а також додаткове рішення суду першої інстанції від 13 березня 2024 року визнати законним неможливо, у зв`язку з чим, вони підлягають скасуванню.

Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої

статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу.

Згідно положень частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Здійснюючи перерозподіл судових витрат, понесених сторонами при розгляді справи колегія суддів враховує, що позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_1 є доведеними в повному обсязі, тому позивачка має права на компенсацію вказаних судових витрат.

На підтвердження витрат на правничу допомогу, понесених ОСОБА_3 в суді першої інстанції було надано, зокрема, копію договору про надання правничої (правової) допомоги №11/11/22 від 11 листопада 2022 року, який укладений із адвокатом Петренко А.С. та за змістом якого розмір оплати праці адвоката при наданні правової допомоги, а також умови та порядок розрахунків, визначається Сторонами в додатках до цього Договору ( п.1.7 даного Договору) ( а.с. 37, 103 т.1).

Відповідно до додатку №1 від 11 листопада 2022 року до Договору про надання правничої (правової) допомоги №11/11/22 від 11 листопада 2022 року сторони погодили вартість послуг адвоката в розмірі 19500 грн. ( фіксована сума) за складання процесуальних документів та надання консультацій ( вивчення документів та попередня консультація по справі -1000 грн, написання позовної заяви -5500 грн, написання клопотання про витребування доказів - 2500 грн, написання клопотання про залучення співвідповідачів -2500 грн, написання пропозиції щодо зустрічного забезпечення позову - 1000 грн, написання заяви про забезпечення позову - 3000 грн, написання відповіді на відзив - 3500 грн), а також 3000 грн. за кожне судове засідання адвоката по вказаній справі ( п. 2 Додатку) .

Із доданих квитанцій до прибуткового касового ордеру вбачається, що позивачка здійснила оплату наданих адвокатом послуг в суді першої інстанції 11 листопада 2022 року в розмірі 19500 грн, та в розмірі 24000 грн. за 8 судових засідань по три тисячі гривень за відвідування та приймання участі в судових засіданнях суду першої інстанції - у 2023 році : 23 березня, 25 квітня, 06 червня, 12 липня 14 вересня, та у 2024 році : 25 січня, 28 лютого та 05 березня. (а.с. 105,106 т.2).

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що позивачка у справі ОСОБА_3 , звертаючись до суду із апеляційною скаргою просила суд покласти на відповідачку витрати понесені нею по оплаті правничої допомоги, які сплачені, та які будуть сплачені при розгляді справи в апеляційному порядку в розмірі 10000 грн. фіксованої суми та по три тисячі гривень за кожне судове засідання. На підтвердження вказаних витрат позивачка надала Додаток №2 від 15 березня 2024 року до договору про надання правничої (правової) допомоги №11/11/22 від 11 листопада 2022 року, та квитанцію до прибуткового касового ордеру від 15 березня 2024 року на суму 10000 грн ( а.с. 206, 207 т.2)

Попри право сторін договору визначати розмір гонорару адвоката, суд не позбавлений права оцінювати заявлену до відшкодування вартість правничої допомоги на підставі критеріїв співмірності, визначених частиною четвертою статті 137 ЦПК України (див. постанови Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі № 127/2055/20, від 28 лютого 2024 року у справі № 639/5325/21).

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, понесених ОСОБА_3 на правничу правову допомогу, беручи до уваги характер правовідносин у цій справі, проаналізувавши обсяг наданих адвокатом послуг, виходячи із принципів розумності та справедливості, колегія суддів вважає, що відшкодування на користь ОСОБА_3 за рахунок відповідачки ОСОБА_1 підлягають витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 23000 грн в суді першої інстанції, та у розмірі 13000 грн під час апеляційного перегляду справи.

Визначаючи вказаний розмір суд апеляційної інстанції враховує, що погоджений сторонами розмір послуг адвоката при оформленні документів у суд першої інстанції є значно завищений, оскільки обсяг самої позовної заяви не є складним та не об`ємний (10 аркушів), складання клопотання про залучення співвідповідача та заява про забезпечення позову, відповідь на відзив також не є складними за змістом та об`ємом, тому колегія суддів з врахуванням клопотання представника відповідача щодо неспівмірності вважає за необхідне визначити розмір правничої допомоги на рівні 13000 грн.

Витрати на участь в судових засіданнях суду першої інстанції в розмірі 3000 грн. колегія суддів вважає завищеним, оскільки із матеріалів справи вбачається, що тривалість більшості судових засідань не перевищувала 5-7 хвилин і лише засідання 28 лютого та 05 березня тривали більше 20 хвилин. В цілому, тривалість судових засідань при розгляду справи у суді першої інстанції склала менше двох годин, тому колегія суддів з врахування витраченого адвокатом часу на відвідування представником позивачки судових засідань співмірним буде визначення розміру витрат на рівні 10000 грн за всі вище вказані судові засідання.

Крім того, колегія суддів погоджується та вважає частково обґрунтованими і вимоги позивачки про компенсацію на її користь витрат на правничу допомогу у суді апеляційної інстанції, оскільки вони є належно обґрунтованими (Додаток №2 від 15 березня 2024 року до договору про надання правничої (правової) допомоги №11/11/22 від 11 листопада 2022 року, та квитанцію до прибуткового касового ордеру від 15 березня 2024 року на суму 10000 грн, а крім того представник позивачки також приймала участь у чотирьох судових засіданнях апеляційної інстанції, які відбулися у 2024 році: 07 серпня, 18 вересня, 23 жовтня та 11 листопада, а також судове засідання, що відбулося 29 січня 2025 року. Тому, з врахування витраченого на вказані судові засідання колегія суддів, беручи до уваги предмет спору вважає, що достатнім буде присудження позивачці 3000 грн. компенсації на послуги адвоката.

А всього позивач має право на компенсацію понесених витрат на правничу допомогу у розмірі 36000 грн, із яких 23000 грн у понесених суді першої інстанції та 13000 у суді апеляційної інстанції.

Крім того, позивачка у справі звертаючись до суду із вказаним позовом понесла витрати по сплаті судового збору у розмірі 5759,55 грн та при подачі апеляційної скарги 8689,33 грн, а всього 14448,88 грн, які підлягають стягнення з відповідачки ОСОБА_1 на користь позивачки ОСОБА_3 .

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Дроздом Романом Юрійовичем задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , подану представником Петренко Анною Сергіївною задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду міста Києва від 05 березня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на частину спадкової квартири, додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 13 березня 2024 року та ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 13 березня 2024 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення в частині позовних вимог ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на частини спадкової квартири та розподілу судових витрат, яким позовні вимоги ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на частину спадкової квартири в порядку спадкування задовольнити.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на частину квартири АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6 .

В іншій частині рішення Деснянського районного суду міста Києва від 05 березня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_5 прож. АДРЕСА_4 РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 прож АДРЕСА_5 РНОКПП НОМЕР_2 ) понесенні позивачкою судові витрати по вказаній справі - 14448, 88 грн по сплаті судового збору, та 36000 грн. понесених судових витрат по оплаті послуг правничої допомоги при розгляді даної справи в суді першої та апеляційної інстанцій.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 4 лютого 2025 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв