Ухвала

31 січня 2025 року

м. Київ

справа № 752/22132/23

провадження № 61-16772ск24

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Крат В. І. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Глобал Спліт», треті особи: ОСОБА_2 , Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, про визнання припиненим правовідношення за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 звернувся з позовом до ТОВ «Глобал Спліт» про визнання припиненим правовідношення за кредитним договором.

Позов мотивований тим, що 06 червня 2008 року між ОСОБА_1 та ПАТ «ВТБ Банк» укладено кредитний договір № 2.140/08 СК, за умовами якого позичальник отримав кредитні кошти на споживчі потреби строком на три роки. При виконанні вказаного кредитного договору, у позивача виникли фінансові труднощі, у зв`язку із чим позичальник звернувся до банку із заявою про дострокове розірвання кредитного договору.

Рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 11 квітня 2013 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на користь ПАТ «ВТБ Банк» заборгованість за договором кредиту № 2.140/08 СК від 06 червня 2008 року у розмірі 221 355,63 дол. США, що за курсом НБУ на дату розрахунку складало 1 769 295,55 грн, комісію за обслуговування кредиту у розмірі 154 206,87 грн, пеню за несвоєчасну сплату кредиту та відсотків у розмірі, 3% річних від суми прострочення у розмірі 18 566 грн 17 коп, та 46 380,57 грн згідно пункту 7.2 договору про внесення змін № 3 до кредитного договору, а також витрати по сплаті судового збору у сумі 3 433,60 грн.

Позивач зазначав, що повідомленням банку від 10 грудня 2013 року підтверджено повне погашення заборгованості за договором кредиту № 2.140/08 СК від 06 червня 2008 року.

20 липня 2020 року між ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «Глобал Спліт» укладено договір №73-РБ про відступлення прав вимоги, за умовами якого право грошової вимоги за кредитним договором № 2.140/08 СК від 06 червня 2008 року, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «ВТБ Банк», перейшло до нового кредитора - ТОВ «Глобал Спліт».

Ухвалою Дзержинського міського суду Донецької області від 11 серпня 2021 року видано ТОВ «Глобал Спліт» дублікат виконавчого листа згідно рішення Дзержинського міського суду Донецької області від 11 квітня 2013 року та поновлено строк пред`явлення виконавчого листа до виконання.

13 жовтня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Одеської області Матвійчук Н. Є. відкрито виконавчі провадження про стягнення з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованості за кредитним договором № 2.140/08 СК від 06 червня 2008 року.

Позивач вказував, що на виконання протоколу Правління ПАТ «ВТБ Банк» від 12 серпня 2013 №118, 06 грудня 2013 року з метою дострокового погашення заборгованості за кредитним договором позивач вніс на визначений банком рахунок грошові кошти у розмірі 547 110 грн, чим повністю виконав взяті на себе зобов`язання за кредитним договором від 06 червня 2008 року. ПАТ «ВТБ Банк», звернувшись у грудні 2013, до приватного нотаріуса Іваненко А. М., із повідомленням про зняття арешту та заборони відчуження у відповідності до Закону України «Про іпотеку», підтвердив повне погашення ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором № 2.140/08 СК від 06 червня 2008 року. При цьому, банк не поділяв заборгованість та основну та додаткову.

За вказаних обставин, позивач вважав дії відповідача протиправними, зазначає, що останній не мав законного права на звернення до виконання виконавчого листа за рішенням суду, оскільки заборгованість за кредитним договором № 2.140/08 СК від 06 червня 2008 року погашена позивачем ще у грудні 2013 року, що визнано банком.

ОСОБА_1 просив:

визнати припиненим правовідношення за кредитним договором № 2.140/08 СК від 06 червня 2008 року, укладеним між ним та ПАТ «ВТБ Банк» з підстав виконання позичальником всіх прийнятих на себе зобов`язань за кредитним договором.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:

матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_1 дійсно здійснював часткове погашення заборгованості за кредитним договором в частині погашення тіла кредиту, в той же час доказів повної сплати кредитного зобов`язання, розмір якого встановлений судовим рішенням, позивачем в розпорядження суду не надано. Так само, матеріали справи не містять довідку про закриття/повне погашення кредиту за кредитним договором від 06 червня 2008 року № 2.140/08-СК, видану уповноваженою на те особою;

суд відхилив посилання позивача на повідомлення ПАТ «ВТБ Банк»№3771/300-2 від 10 грудня 2013 року, адресованого на ім`я приватного нотаріуса Дзержинського міського нотаріального округу у Донецькій області Іваненко А. М., оскільки таке повідомлення, на думку суду, не є належним доказом погашення всієї заборгованості за кредитом, а так само не може розцінюватись судом як єдиний можливий доказ погашення всієї суми боргу за кредитним договором. Так само, інформація, викладена у витязі із протоколу засідання Правління ПАТ «ВТБ Банк» № 178 від 20 листопада 2013 року також не підтверджує відсутність заборгованості ОСОБА_1 перед банком, оскільки цим засіданням Правління було ухвалено надання дозволу на добровільну реалізацію заставленого майна, що виступає забезпеченням за кредитним договором від 06 червня 2008 року № 2.140/08-СК, однак правлінням банку не ухвалювалось рішення про повне закриття кредитної заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором.

Постановою Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення;

рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 17 квітня 2024 року залишено без змін.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що:

висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову є обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам закону;

згідно частини 1 статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Зміст поняття належного виконання зобов`язання визначений у статті 526 ЦК України, згідно положень якої зобов`язання має бути виконане відповідно до умов договору, на основі якого воно виникло, вимог Цивільного кодексу та інших актів законодавства (законів, підзаконних актів);

необґрунтовані посилання апеляційної скарги ОСОБА_1 про виконання ним зобов`язань за кредитним договором в повному обсязі, остільки такі твердження жодними належними та безспірними доказами не підтверджено та фактично є припущенням. Окрім цього, позивачем не наведено жодних нових обставин та не вказано жодного порушення чи неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права;

апеляційний суд зазначив, що позивач заявляючи позовні вимоги, вказував, що правовідносини за кредитним договором № 2.140/08-СК від 06 червня 2008 року припинено у зв`язку із виконанням позичальником всіх прийнятих на себе зобов`язань за кредитним договором. Однак, як суду першої інстанції так і апеляційному суду, позивачем не надано жодного належного доказу, який підтверджує виконання ним умов кредитного договору у повному обсязі (довідки про погашення кредитного договору, платіжних документів про сплату заборгованості в розмірі який був визначений рішенням суду);

29 серпня 2013 року ОСОБА_1 звернувся до ПАТ «ВТБ Банк» із заявою, в якій погодився із запропонованими рішенням кредитного комітету умовами про регулювання проблемної заборгованості по простроченому проблемному кредиту та зобов`язався внести суму врегулювання проблемної заборгованості у розмірі 650 000 грн до 15 жовтня 2013 року відповідно. Між тим, доказів виконання рішення кредитного комітету ОСОБА_1 до справи не долучено. Відповідно до витягу з протоколу засідання Правління ПАТ «ВТБ Банк» № 178 від 20 листопада 2013 року, за результатами засідання ухвалено рішення про надання дозволу на добровільну реалізацію заставленого майна, що виступає забезпеченням за кредитним договором від 06 червня 2008 року № 2.140/08-СК, укладеним між банком та ОСОБА_1 . Добровільну реалізацію нежитлового приміщення, загальною площею 2 108,5 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , здійснити за ціною не менше актуалізованої ліквідаційної вартості предмета забезпечення, визначеної Управлінням оцінки та моніторингу застав, а саме - не менше 547 110 грн. Одночасно правлінням було прийнято рішення про погоджено відступлення банком новому кредитору права грошових вимог у розмірі гривневого еквіваленту за офіційним курсом НБУ (на залишок заборгованості на час підписання договору) за кредитним договором від 06 серпня 2008 року № 2.140/08-СК, після добровільної реалізації заставного майна. Отже, рішенням правління банком було погоджено добровільну реалізацію ОСОБА_1 заставного майна, проте списання залишку заборгованості за кредитним договором, не надавалося;

щодо листа директора відділення «Донецька регіональна дирекція» ПАТ «ВТБ Банк» від 10 грудня 2013 року № 3771/300-2, адресованого на ім`я приватного нотаріуса Дзержинського міського нотаріального округу у Донецькій області Іваненко А. М., згідно якого приватному нотаріусу рекомендовано зняти заборону відчуження майна, вилучити запис з реєстру іпотек, що належать позивачу, то апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про невизнання належним доказом виконання позивачем перед банком зобов`язань інформацію, яка міститься у вказаному листі, остільки, за його змістом, вона стосувалася в розрізі відчуження іпотечного майна, яке було ОСОБА_1 добровільно реалізовано;

апеляційний суд зробив висновок про те, що належних та безспірних доказів виконання позивачем кредитних зобов`язань до справи не долучено. Як свідчить зміст договір № 73-РБ про відступлення права вимоги від 20 липня 2020 року з додатком до нього, укладеному між АТ «ВТБ Банк » та ТОВ «Глобал спліт» банком на користь відповідача було відступлено право вимоги за зобов`язаннями ОСОБА_1 у сумі 154 206,87 грн. Установлено, що указаний договір в частині відступлення банком на користь ТОВ «Глобал спліт» боргу позивача є чинним, його недійсним не визнано, а тому у відповідності до вимог статті 204 ЦК України, якою передбачено презумпцію правомірності правочину, договір підлягає виконанню.

ОСОБА_1 15 грудня 2024 року через підсистему Електронний суд подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року (повне судове рішення складено 07 листопада 2024 року), у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та постанову суду апеляційної інстанції і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.

Ухвалою Верховного Суду від 03 січня 2025 року касаційну скаргу залишено без руху та встановлено строк для усунення недоліків, зокрема, вказати підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України підстави (підстав), обґрунтувати неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. При цьому в ухвалі було вказано, що посилаючись у касаційній скарзі на підставу касаційного оскарження судового рішення на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, особа, яка подала касаційну скаргу, не указує щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду. Формальна вказівка на відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України. Особою, яка подала касаційну скаргу, не зазначено щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду, не обґрунтовано неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Особою, яка подала касаційну скаргу, на виконання ухвали Верховного Суду від 03 січня 2025 року подано матеріали на усунення недоліків, зокрема заяву, у якій ОСОБА_1 щодо викладення підстав касаційного оскарження судових рішень (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) зазначає, що оскільки оскаржувані рішення у цій справі не містять жодного посилання на правові висновки Верховного Суду, якими визначено, що повідомлення кредитора про повне погашення заборгованості за кредитним договором адресоване нотаріусу на підтвердження виконання зобов`язання та його прийняття, не є належним доказом погашення всієї заборгованості за кредитом, з чого і необхідно зробити висновок про відсутність правової позиції Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Касаційна скарга підлягає поверненню з таких мотивів.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

Тлумачення вказаних норм ЦПК України дозволяє зробити висновок, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених в пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково вказуватися у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Аналіз пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України свідчить, що ця норма процесуального закону спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію відносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору. При касаційному оскарженні судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України, крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити, зокрема, конкретизацію змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи (див. подібний висновок в пункті 132 постанови Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року, справа № 522/22473/15-ц (провадження № 12-13гс22)).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України заявник повинен чітко вказати, яку саме норму матеріального чи процесуального права суди попередніх інстанцій застосували неправильно, а також обґрунтувати необхідність застосування такої правової норми для вирішення спору, у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права, та як, на думку заявника, відповідна норма повинна застосовуватися.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Про повернення касаційної скарги постановляється ухвала (частина шоста статті 393 ЦПК України).

Аналіз касаційної скарги та заяви на усунення недоліків ОСОБА_1 свідчить, що їх мотивувальна частина складається із викладення обставин справи та містить формальне посилання на неправильність та незаконність судового рішення. ОСОБА_1 не обґрунтовує передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. Формальна вказівка на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України (відсутність висновку Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України. ОСОБА_1 не зазначено щодо питання застосування якої саме норми права у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду, не обґрунтовано неправильне застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у цій частині. Тому ОСОБА_1 не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судових рішень, і згідно пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню.

Керуючись статтями 260, 389, 392, 393, 394 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 17 квітня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року повернути.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя В. І. Крат