Дата документу 22.01.2025 Справа № 335/4781/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 335/4781/24 Головуючий у 1-й інстанції: Апаллонова Ю.В.
Провадження № 22-ц/807/154/25 Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Трофимової Д.А.

суддів: Кухаря С.В.,

Онищенка Е.А.

при секретарі: Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 вересня 2024 року у справі за позовом Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року представник Концерну «Міські теплові мережі» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання.

В обґрунтування позовних вимог представник позивача посилався на те, що Концерн «Міські теплові мережі» діє на підставі статуту. Відповідно до статуту підприємства основною метою діяльності Концерну є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності Концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу Концерну. Предметом діяльності підприємства є виробництво теплової енергії, розподілення теплової енергії для обігріву житла, а також побутових потреб населення та підприємств, установ, організацій, її збут та інше.

Концерн «Міські теплові мережі» по відношенню до відповідача, як споживача послуг, є виконавцем послуг з централізованого опалення, гарячого водопостачання, з постачання теплової енергії.

Квартира АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_1

01.11.2021 року між позивачем та відповідачем укладено типовий індивідуальний договір № 135550342 про надання послуг з теплової енергії, послуги гарячої води.

Відповідач користувався послугами Концерну «Міські теплові мережі», але не виконував свої обов`язки з оплати отриманих послуг, внаслідок чого утворилась заборгованість за період з 01.10.2013 року по 29.02.2024 року в сумі 95 896,83 грн.

Посилаючись на зазначені обставини, представник Концерну «Міські теплові мережі» просив суд стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води за період з 01.10.2013 року по 29.02.2024 року в сумі 95 896,83 грн. та судовий збір у розмірі 2 422,40 грн.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 вересня 2024 року позов Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, з постачання теплової енергії та постачання гарячої води (особовий рахунок НОМЕР_1 ), яка утворилась за період 01.01.2021 по 29.02.2024 рік у сумі 28 076,90 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» судовий збір у розмірі 709,04 грн.

В іншій частині вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, якимвідмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що матеріали справи не містять доказів, підтверджуючих що позивач є юридичною особою, що Концерн «Міські теплові мережі» надавав послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання. Вказує, що відповідач дійсно не заперечував факту постачання теплової енергії та гарячої води, але не отримав жодних доказів, що такі послуги надавались саме позивачем. Судом не було встановлено що саме заважало позивачу юридичній особі звернутися через електронний суд з позовом під час дії карантину. Зазначає, що суд першої інстанції послався на розрахунок позивача, але наданий доказ не є розрахунком за кожен місяць з вказівкою на тариф, площею опалення та інше, та в ньому не відображено суму заборгованості за кожен місяць, що не дає можливості перевірити правильність розрахунку. Також судом першої інстанції не взято до уваги, що згідно Постанови КМУ від 05.03.2022 року заборонено стягнення комунальних послуг, якщо є докази не проживання у житловому приміщенні. Суд не врахував докази відповідача, що Запорізька територіальна громада знаходиться в зоні бойових дій.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив, що згідно з частиною 3 статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін,з таких підстав.

За положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивач не пропустив строк позовної давності за заявленими вимогами у період з 01.01.2021 по 29.02.2024 року, в межах строку позовної давності з урахуванням приписів пункту 12 «Прикінцевих і перехідних положень» ЦК України вкладається період щомісячних платежів з 01.01.2021 по 29.02.2024 включно, борг у цьому періоді згідно розрахунку позивача становить 28 076,90 грн., тому суд задовольнив позов у частині вимог, заявлених за цей період, в розмірі 28 076,90 грн., в іншій частині вимог відмовив.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції, так як вони є обґрунтованими, відповідають обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України).

Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України).

Між сторонами виникли правовідносини з приводу постачання теплової енергії та гарячої води, які регулюються Законами України «Про теплопостачання», «Про житлово-комунальні послуги», а також Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21липня 2005 року, яка діяла в період виникнення спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

За змістом ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом.

За нормами ст.ст. 64, 67, 68 ЖК України наймачі (власники) квартир зобов`язані щомісяця своєчасно вносити плату за комунальні послуги, до числа яких входять послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води; наймач і всі повнолітні члени сім`ї несуть солідарну майнову відповідальність за зобов`язанням, пов`язаним з найманням житла.

Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. За нормами ч. 4 ст. 319 ЦК України власність зобов`язує.

За правилами ст.ст. 19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію, у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії заборгованість стягується в судовому порядку.

Відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24.06.2004 року, який діяв в період виникнення спірних правовідносин і втратив чинність з 01.05.2019 року, а також Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09.11.2017 року, який введено в дію з 01.05.2019 року, правовідносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг, мають ознаки зобов`язання, в силу яких споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно зі ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24.06.2004 року, залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24.06.2004 року передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно зі ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24.06.2004 року, плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. У разі наявності засобів обліку оплата комунальних послуг здійснюється виключно на підставі їх показників на кінець розрахункового періоду згідно з умовами договору, крім випадків, передбачених законодавством.

Відповідно п. 18 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року № 630 (далі - Правила № 630) розрахунковим періодом для оплати послуг, якщо інше не визначено договором, є календарний місяць. Оплата послуг здійснюється не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим періодом (місяцем), якщо договором не встановлено інший строк.

Відповідно до п.п. 20, 21 Правил № 630 плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно до показань засобів обліку води і теплової енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно до умов договору на встановлення засобів обліку.

У разі відсутності у квартирі (будинку садибного типу) та на вводах у багатоквартирний будинок засобів обліку води і теплової енергії плата за надані послуги справляється згідно з установленими нормативами (нормами) споживання: з централізованого постачання холодної та гарячої води і водовідведення - з розрахунку на одну особу та на ведення особистого підсобного господарства; з централізованого опалення - з розрахунку за 1 кв. метр (куб. метр) опалюваної площі (об`єму) квартири (будинку садибного типу) та з урахуванням фактичної температури зовнішнього повітря і фактичної кількості днів надання цієї послуги в місяці, який є розрахунковим.

Згідно п. 30 Правил № 630 споживач зобов`язаний оплачувати послуги в установлені договором строки.

Відповідно до п. 29 Правил № 630, споживач має право на зменшення розміру плати у разі, зокрема, тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї на підставі письмової заяви споживача та офіційного документа, що підтверджує його/їх відсутність (довідка з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби, відбування покарання).

Споживач згідно ч.ч. 1, 4 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09.11.2017 року, який введено в дію з 01.05.2019 року, здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач щомісяця (або з іншою періодичністю, визначеною договором) вносить однією сумою плату виконавцю комунальної послуги (крім послуг з постачання та розподілу природного газу та електричної енергії), у тому числі якщо вона складається з окремих складових, передбачених відповідним договором, укладеним відповідно до цього Закону.

За змістом ст. 24 Закону України «Про теплопостачання» споживач теплової енергії зобов`язаний своєчасно укласти договір з теплопостачальною організацією на постачання теплової енергії.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, Концерн «Міські теплові мережі» є юридичною особою, метою діяльності якої відповідно до п. 2.1 Статуту є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на постійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності Концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу Концерну.

Предметом діяльності Концерну «Міські теплові мережі» є виробництво теплової енергії, транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами, постачання теплової енергії для потреб населення для обігріву житла і побутових потреб, комунально-побутових потреб підприємств, бюджетних установ та організацій, інших категорій споживачів, її збут тощо (п. 2.2 Статуту).

Концерн «МТМ» надавав відповідачу за адресою: АДРЕСА_2 , за особовим рахунком № НОМЕР_1 послуги з постачання теплової енергії та гарячого водопостачання.

Квартира за адресою: АДРЕСА_2 , знаходиться в багатоквартирному житловому будинку та підключена до мережі централізованого опалення.

Теплоносій на вказаний будинок подається у повному обсязі для забезпечення нормативної температури внутрішнього повітря як в житлових, так і в нежитлових приміщеннях будинку.

Факт надання послуги з постачання теплової енергії до житлового будинку АДРЕСА_3 , в якому знаходиться квартира, що належить відповідачу на праві власності, підтверджується рішеннями виконавчого комітету Запорізької міської ради про початок та закінчення опалювального сезону, відповідно до яких позивачем було розпочато і закінчено опалювальний сезон в м. Запоріжжі. Зазначені рішення знаходяться в загальнодоступному місці, а саме на офіційному сайті Запорізької міської ради та Концерну «Міські теплові мережі».

Відсутність між сторонами договору на надання послуг централізованого опалення не є підставою для несплати за надані Концерном «МТМ» послуги, оскільки обов`язок оплати випливає із Закону.

Концерн «Міські теплові мережі» по відношенню до відповідача, як споживача послуг, є виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Розглядаючи спір, суд першої інстанції врахував, що відсутність відповідного договору між споживачем житлово-комунальних послуг та їх виконавцем не є підставою для відмови у стягненні заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг, оскільки згідно зі статтею 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають також із дій осіб, які породжують ці права та обов`язки, і такою дією є реальне надання послуг та їх отримання відповідачем.

Такі ж висновки викладені у постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц та від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16 щодо обов`язковості сплати комунальних послуг незалежно від наявності договору.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Зазначене узгоджується з висновком, викладеним у постановах Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року у справі № 6-59цс13 та від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, згідно з яким якщо у сторін спору є фактичні договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, тому відсутність укладеного письмового договору не звільняє відповідача від обов`язку оплати за надані такі послуги.

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Незважаючи на відсутність письмового договору між сторонами, із фактичних стосунків, що склалися між сторонами, вбачається, що такі договірні відносини між ними існують, оскільки Концерном «Міські теплові мережі» у встановленому законом порядку послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води відповідачу надавалися, у зв`язку з цим позивач ніс витрати, а тому відповідач повинен також нести зобов`язання по їх сплаті, як власник житлового приміщення.

Встановивши, що між позивачем та відповідачем склалися фактичні договірні відносини, за якими відповідачу, як власнику квартири у будинку, надавалися житлово-комунальні послуги, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач зобов`язаний їх оплачувати, оскільки фактично користувався ними.

Отже, у квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , надаються послуги з постачання теплової енергії, що не заперечується і відповідачем.

Предметом спору є заборгованість ОСОБА_1 за надані Концерном «МТМ» послуги з постачання теплової енергії за період з 01.10.2013 по 29.02.2024.

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України).

Як вбачається з матеріалів справи, судом була розглянута цивільна справа, яка містить встановлені рішенням суду обставини, що не потребують доказування в цьому цивільному спорі між тими самим особами та у тих же правовідносинах, а саме між Концерном «МТМ» та ОСОБА_2 щодо стягнення заборгованості на надані послуги у квартиру АДРЕСА_1 .

Так, рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23.02.2021 року, яке набрало законної сили, було відмовлено у задоволенні позову Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за період з 01.08.2014 по 31.08.2018.

Підставою відмови у позові згідно рішення суду було те, що право власності на квартиру АДРЕСА_1 28.07.2015 року було зареєстровано за ТОВ «КейКолект», у подальшому ОСОБА_1 у судовому порядку протягом 2016-2020 років оскаржувалося набуття права власності на вказану квартиру ТОВ «Кей-Колект». До реєстрації права власності за ТОВ «Кей-Колект» 28.05.2017 року квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_1 . Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 27.11.2020 року, яке набрало законної сили 31.12.2020 року, скасовано рішення приватного нотаріуса Суперфіна Б.М. про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень від 28.07.2015 року про реєстрацію за ТОВ «Кей-Колект» права власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Отже, з 28.07.2015 року по 31.12.2020 року право власності на вказану квартиру було зареєстровано за ТОВ «Кей-Колект», а тому ТОВ «Кей-Колект», як власник зобов`язане було утримувати майно у цей період, а відповідно і сплачувати комунальні послуги. Разом із тим, вимоги про стягнення послуг пред`явлені за період з 28.07.2015 року по 31.08.2018 року до ОСОБА_1 , який не є належним відповідачем за вказаними вимогами у вказаний період, так як ОСОБА_1 не зареєстрований у вказаній квартирі, а доказів що ОСОБА_1 користувався послугами, які надав позивач у цей період, в матеріалах справи немає, і у вказаний період ОСОБА_1 не був наділений правомочностями власника через реєстрацію права власності на квартиру за ТОВ «Кей-Колект». При зверненні з позовом позивач вказав відповідачем ОСОБА_1 , клопотань про заміну відповідача чи залучення співвідповідачів позивач не заявляв. Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним заява позивача, суд відмовив у позові в частині вимог про стягнення заборгованості з централізованого опалення та гарячого водопостачання, заявлених Концерном «МТМ» до ОСОБА_1 за період часу з 28.05.2015 року по 31.08.2018 року, як таких, що пред`явлені до неналежного відповідача. Щодо вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за період з 01.08.2014 року по 28.05.2015 року, суд за заявою відповідача застосував строки позовної давності, про що зазначено у рішенні Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23.02.2021 року, справа № 335/5906/19.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції правильно виснував, що стосовно вимог про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 за період з 01.08.2014 по 31.08.2018 є рішення, що набрало законної сили про відмову у задоволені позовних вимог, з 28.07.2015 року по 31.12.2020 року право власності на вказану квартиру було зареєстровано за ТОВ «Кей-Колект», нових доказів або обставин щодо вказаного періоду позивачем у позовній заяві не зазначено, інші відповідачі не залучалися, ОСОБА_1 у вказаній квартирі у спірний період зареєстрований не був, а тому у задоволенні вимог, заявлених за період з 01.08.2014 по 31.12.2020 слід відмовити за недоведеністю.

Щодо іншого періоду, а саме з 01.10.2013 по 01.08.2014 та з 01.01.2021 по 29.02.2024.

Відповідачем при розгляді справи в суду першої інстанції було заявлено про застосування строку позовної давності.

Встановлено, що з позовом про стягнення заборгованості позивач звернувся до суду 26.04.2024 року.

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного).

Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Пунктом 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Тобто, строк позовної давності за вимогою про стягнення заборгованості в силу пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України продовжено на строк дії карантину. Вказаний закон набрав чинності з 02 квітня 2020 року.

Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено на всій території України карантин з 12.03.2020, який неодноразово продовжувався та тривав до 30.06.2023.

Крім того, пунктом 19 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

24 лютого 2022 року строком на 30 діб в Україні було введено воєнний стан відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженого Законом України «Про затвердження Указу Президента України» «Про введення воєнного стану в Україні».

В подальшому, відповідно до Указів Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та від 24 лютого 2022 року №65/2022 «Про загальну мобілізацію» неодноразово були внесені зміни щодо продовження строку дії воєнного стану в Україні та проведення мобілізації.

На даний час строк дії воєнного стану в України продовжено.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина 5 статті 261 ЦК України). В даному випадку перебіг позовної давності обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Отже, до вимог Концерну «МТМ», строк позовної давності до яких не сплив на час початку дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, тобто станом на 17 березня 2020 року, не можуть бути застосовані наслідки пропуску строку позовної давності.

Судом першої інстанції встановлено, що в порядку наказного провадження Концерн «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 не звертався, вимоги до ОСОБА_1 пред`явив за період 01.10.2013 по 01.08.2014 до суду 26 квітня 2024 року.

Відповідачем за цей період не здійснювалося погашення ані поточних платежів, ані платежів в погашення заборгованості, а відтак, строк позовної давності не переривався, а тому за вимогами за період з 01.10.2013 по 01.08.2014 позовна давність сплила до встановлення дії карантину та воєнного стану в Україні, тому суд першої інстанції правильно застосував позовну давність до вимог з 01.10.2013 по 01.08.2014, у зв`язку з чим підставно відмовив у їх задоволенні у зв`язку зі спливом строку позовної давності.

Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції, що вимоги до ОСОБА_1 за період з 01.01.2021 по 29.02.2024 року є обґрунтованими з наступних підстав.

Так, судом правильно встановлено, що відповідач є споживачем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання, постачання теплової енергії за адресою: АДРЕСА_2 , та користується послугами позивача як власник (право власності з 01.01.2021), а тому навіть при відсутності письмового договору на його ім`я та при фактичному отриманні послуг він повинен проводити оплату за спожиті послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання, постачання теплової енергії.

Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання за вищевказаною адресою за особовим рахунком № НОМЕР_1 за період з 01.10.2013 року по 29.04.2024 нараховано за надані послуги 92 223,95 грн., сплачено - 0 грн. Заборгованість за період з 01.10.2013 року по 29.02.2024 з урахуванням сальдо на 01.10.2013 року складає 95 896,83 грн., що підтверджується наданою позивачем довідкою щодо заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води.

До позовної заяви був доданий розрахунок суми заборгованості по особовому рахунку № НОМЕР_1 відповідача, в якому зазначені нарахування окремо по кожній складовій наданих послуг, а саме: вартість опалення, ГВП і т.п. Також в зазначеному розрахунку відображено сума, що підлягає оплаті з боку відповідача - заборгованість за надані послуги. Розрахунок заборгованості, доданий до позовної заяви не суперечить положенням цивільного процесуального законодавства України, адже нормами ЦПК не передбачено вимоги, відповідно до яких повинен бути оформлений розрахунок заборгованості.

Відповідач не спростував наданий Концерном «МТМ» розрахунок заборгованості.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд першої інстанції обґрунтовано виснував, що він є правильним, а також врахував, що вказаний розрахунок заборгованості відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано, альтернативного розрахунку не надано. Заперечень з боку споживача на неналежну якість надання послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води, теплової енергії на адресу Концерну в установленому порядку не надходило.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду, що оскільки на час розгляду справи судом сума заборгованості за надані послуги відповідачем не сплачена, матеріали справи не містять доказів того, що відповідачем було здійснено заходи по погашенню заборгованості, тому позовні вимоги про стягнення заборгованості за період з 01.01.2021 по 29.02.2024 року є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги щодо неправильності розрахунку заборгованості; заборону стягнення комунальних послуг під час дії воєнного стану; заборону стягнення комунальних послуг, якщо є докази відсутності проживання у житловому приміщенні; знаходження міста Запоріжжя у переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії, та заборону стягнення у зв`язку з цим заборгованості за комунальні послуги; про недоведеність надання саме позивачем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання; відсутності доказів на підтвердження того, що Концерн «Міські теплові мережі» є юридичною особою; пропуску строку позовної давності зводяться до повторень заперечень проти позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка. Колегія суддів вважає, що в силу положень частини третьої статті 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Отже, суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини у справі та правильно визначив характер спірних правовідносин і закон, який їх регулює та застосував норми права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «РуїзТоріха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів "б" та "в" пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23 вересня 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складений 03 лютого 2025 року.

Головуючий Д.А.Трофимова

Судді: С.В. Кухар

Е.А.Онищенко