Справа № 465/4217/14 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О.
Провадження № 22-ц/811/2545/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2025 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Ніткевича А.В.,

суддів: Бойко С.М., Ванівський О.М.,

секретаря Матяш С.І.

з участю позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки ОСОБА_2 , відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 11 травня 2016 року в складі судді Мартинишин М.О. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , з участю третіх осіб П`ятої Львівської державної нотаріальної контори, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Кулиняка І.Я., Садового кооперативу «Перемога», про визнання недійсними заповіту, відмови від прийняття спадщини, договору дарування, визнання права власності в порядку спадкування,-

встановив:

У липні 2014 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_3 , з участю третіх осіб П`ятої Львівської державної нотаріальної контори, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Кулиняка І.Я., Садового кооперативу «Перемога», про визнання недійсними заповіту, відмови від прийняття спадщини, договору дарування, визнання права власності в порядку спадкування.

Вимоги обгрунтовувала тим, що її батько ОСОБА_4 був співвласником квартири АДРЕСА_1 та власником земельної ділянки в садовому кооперативі «Перемога» на території Конопницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області, садового будинку на вказаній земельній ділянці, автомобіля марки ВАЗ 21051 реєстраційний номер НОМЕР_1 та причепа до нього МАЗ-8114 реєстраційний номер НОМЕР_2 , а співвласником квартири також була її мати ОСОБА_5 . Батьки були в хворобливому стані, зокрема мати страждала психічним захворюванням, а саме стійким хронічним розладом у формі судинної деменції, що позбавляло її можливості розуміти значення своїх дій та керувати ними.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_4 у віці 85 років, після його смерті відкрилася спадщина. Всі спадкоємці першої черги за законом, а саме позивачка, мати ОСОБА_5 та відповідач звернулися до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини.

Стверджує, що відповідач скориставшись хворобливим станом схилив ОСОБА_5 до відмови від прийняття спадщини в його користь, що підтверджується заявою ОСОБА_5 на ім`я нотаріальної контори від 25 лютого 2003 року, яка зареєстрована під № 122 та до укладення договору дарування 1/2 частки квартири від 05 січня 2007 року.

ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Львові померла мати ОСОБА_5 у віці 93 років, яка була співвласницею спірної квартири, земельної ділянки, садового будинку і автомобіля з причепом.

Згідно із статтею 1261 ЦК України, як дочка ОСОБА_5 та спадкоємець першої черги за законом, позивачка звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак ОСОБА_3 вчинив перешкоди в оформленні спадкового майна та намагається захопити все майно.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 25 квітня 2014 року ОСОБА_5 була визнана недієздатною.

У судовому засіданні 30 квітня 2015 року дізналася, що ОСОБА_5 12 вересня 2006 року склала заповіт на користь відповідача на все її майно, яке їй належало, відтак, цим заповітом усунута від спадщини в належному обсязі і має лише право на обов`язкову його частину, як непрацездатний спадкоємець (стаття 1241 ЦК України), тобто на половину частки, яка б належала за законом лише на 1/6 частину земельної ділянки, садового будинку, автомобіля з причепом і грошових вкладів.

Вважає, що заповіт складений ОСОБА_5 12 вересня 2006 року після того, коли в провадженні суду була справа за заявою позивачки про визнання матері недієздатною. В заяві від 2005 року та в суді позивачка стверджувала про те, що мама не розуміє значення своїх дій та не може керувати ними, а ОСОБА_3 чув це та після того завіз маму до нотаріуса Кулиняка І.Я. і схилив її до підпису заповіту. Після рішення суду, за яким ОСОБА_5 визнана недієздатною, позивачка остаточно переконалась в тому, що відповідач порушив її спадкові права, схиливши маму подарувати йому половину квартири у 2007 році і намовивши маму відмовитись від спадщини в його користь після смерті її чоловіка.

Таким чином, з врахуванням рішення суду, який визнав маму недієздатною, позивачка переконана, що в момент складання заповіту на користь відповідача, дарування йому частини квартири, відмови від спадщини вона не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, а відповідач цим скористався, тому з вини відповідача порушені майнові права позивачки.

З урахуванням зазначеного та заяви про уточнення позовних вимог, ОСОБА_1 , просила суд: продовжити позовну давність; визнати недійсною відмову ОСОБА_5 від прийняття спадщини на користь відповідача від 25 лютого 2003 року; визнати недійсним заповіт ОСОБА_5 від 12 вересня 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського територіального округу Кулиняком І.Я.; визнати недійсним договір дарування ОСОБА_3 квартири АДРЕСА_1 від 05 січня 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Кулиняком І. Я. та його реєстрацію; визнати за позивачкою право власності в порядку спадкування на: 1/2 ідеальну частину квартири АДРЕСА_1 ; 1/2 ідеальну частину земельної ділянки в садовому кооперативі «Перемога» на території Конопницької сільської ради та 1/2 садового будинку; 1/2 ідеальну частину автомобіля з причепом; половину грошових вкладів; стягнути судові витрати.

Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 11 травня 2016 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , з участю третіх осіб П`ятої Львівської державної нотаріальної контори, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Кулиняка І.Я., Садового кооперативу «Перемога», про визнання недійсними заповіту, відмови від прийняття спадщини, договору дарування, визнання права власності в порядку спадкування - відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем подано заяву від 26 квітня 2016 року, в якій він просить при винесенні рішення в цій справі застосувати положення статті 267 ЦК України, щодо наслідків спливу позовної давності по вказаному спору.

Зокрема, покликався на те, що позивачці було відомо про момент складання оспорюваного заповіту на користь відповідача, дарування частини квартири, відмови від спадщини, більше трьох років до подання позовної зави.

Твердження про те, що позивачка не знала і не могла знати про оспорювані правочини, дізналась про порушення своїх майнових прав лише у 2013 році щодо відмови від спадщини та укладення договору дарування, а 30 квітня 2015 року щодо складання заповіту, є безпідставними, оскільки остання знала про оспорюваний заповіт, договір дарування частини квартири та про відмову від спадщини, що підтверджується її заявами поданими до суду, а саме: 24 жовтня 2008 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом про поділ спадкового майна, 23 жовтня 2007 року та 23 жовтня 2008 року ОСОБА_1 зверталась до суду із заявами про накладення арешту та 26 серпня 2008 року заявою про обґрунтування доводів апеляційної скарги на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 11 березня 2008 року.

Таким чином, оскільки в судовому засіданні встановлено, що при зверненні до суду з позовом позивачкою пропущений встановлений в статті 257 ЦК України строк, поважних причин пропуску строку звернення до суду позивачка не надала та судом не встановлено, суд вважав, що у позові належить відмовити у зв`язку із пропуском строку звернення до суду.

Рішення суду оскаржила позивачка ОСОБА_1 .

Постановою Львівського апеляційного суду від 09 листопада 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Франківського районного суду міста Львова від 11 травня 2016 року залишено без змін.

Залишаючи без змін оскаржуване рішення, колегія суддів виходила з того, що матеріалами справи підтверджено те, що 05 вересня 2005 року ОСОБА_1 зверталася до суду з заявою про визнання ОСОБА_5 недієздатною у зв`язку з психічним захворюванням, просила призначити у справі судову психіатричну експертизу для встановлення психічного стану матері та з якого часу вона не може розуміти значення своїх дій.

23 жовтня 2007 року, в межах розгляду справи про визнання ОСОБА_5 , 1921 року народження, недієздатною, позивачка ОСОБА_1 подавала заяву, у якій просила накласти арешт на квартиру АДРЕСА_1 для забезпечення законного права власності матері на 1/2 частку квартири, оскільки їй стало відомо, що її мати подарувала свою частку квартири братові ОСОБА_3 .

Актом № 570 амбулаторної судово-психіатричної експертизи від 28 грудня 2011 року - 13 березня 2012 року, який позивачка долучила до матеріалів справи, встановлено, що ОСОБА_5 , 1921 року народження, психічним захворюванням страждає приблизно з 2001 року та з цього часу не може усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

У травні 2007 року ОСОБА_3 звертався до суду з позовом до ОСОБА_1 про поділ спадкового майна (після смерті батька сторін ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ), та просив виділити йому квартиру АДРЕСА_1 в цілому, з виплатою ОСОБА_1 вартості 1/6 частки квартири, 23 жовтня 2008 року ОСОБА_1 - зверталась до суду із заявами про накладення арешту на спадкове майно та в заяві про обґрунтування доводів апеляційної скарги від 26 серпня 2008 року на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 11 березня 2008 року, зазначала, що її матір страждає психічними розладами та подарувала ОСОБА_3 належну їй частку в квартирі.

Враховуючи наведене, колегія суддів погодилась з висновком районного суду про те, що апелянту з 2005 року було відомо, що її матір ОСОБА_5 , 1921 року народження, страждає психічним захворюванням, як і те, що така відмовилася від прийняття спадщини на користь ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , та про укладення 05 січня 2007 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 договору дарування 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 , такі правочини не оспорювала, а за захистом свого права до суду звернулася лише 11 липня 2014 року, тобто за спливом позовної давності, однак належних доказів на підтвердження поважності причин для поновлення такого строку, не навела.

Постановою Верховного Суду від 20 липня 2022 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Постанову Львівського апеляційного суду від 09 листопада 2020 року скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова касаційного суду мотивована тим, що для застосування позовної давності за заявою сторони у спорі суд має дослідити питання її перебігу окремо за кожною звернутою до цієї сторони позовною вимогою, і залежно від установленого дійти висновку про те, чи спливла позовна давність до відповідних вимог.

Позивачка ОСОБА_1 просила визнати недійсними: відмову ОСОБА_5 від прийняття спадщини, що відкрилася після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_3 від 25 лютого 2003 року, заповіт від 12 вересня 2006 року, складений ОСОБА_5 на ім`я ОСОБА_3 та договір дарування 1/2 частини квартири від 05 січня 2007 року.

При цьому, вона зазначала, що про відмову ОСОБА_5 від спадщини після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_3 їй стало відомо у 2013 році під час розгляду в суді цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спадкового майна (справа № 2-41/11), а про заповіт від 12 вересня 2006 року, складений ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 30 квітня 2015 року.

Право на оспорення договору дарування 1/2 частини квартири від 05 січня 2007 року в неї виникло після набрання законної сили рішенням Франківського районного суду міста Львова від 25 квітня 2014 року, яким ОСОБА_5 визнано недієздатною.

Касаційний суд дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції при розгляді справи порушив норми процесуального права, оскільки не встановив фактичні обставини справи, та як наслідок невірно застосував норми матеріального права щодо позовної давності.

При цьому, звернуто увагу, що при новому розгляді справи, у випадку підтвердження підставності заявлених позовних вимог, суд апеляційної інстанції має дослідити питання перебігу позовної давності за кожною позовною вимогою ОСОБА_1 до відповідача, який заявив про її застосування наслідків спливу такої.

Постановою Львівського апеляційного суду від 16 березня 2023 року частково задоволено апеляційну скаргу ОСОБА_1 , скасовано рішення Франківського районного суду м. Львова від 11 травня 2016 року, ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 частково задоволено.

Визнано недійсним заповіт, вчинений 12 вересня 2006 року ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняком І.Я. та зареєстрований в реєстрі за № 3738.

Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на частку у розмірі 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на частку у розмірі 5/12 частин садового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на частку у розмірі 5/12 частин земельної ділянки, площею 0,0550 га, яка розташована на території Конопницької сільської ради Львівської області, для ведення садівництва, кадастровий номер :03:000:0122.

Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на частку у розмірі 5/12 частин автомобіля марки ВАЗ 21051, державний номерний знак НОМЕР_1 , 1988 року випуску.

Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на частку у розмірі 5/12 частин причепа МАЗ-8114, державний номерний знак НОМЕР_2 , 1990 року випуску.

Визнано за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на 5/12 частин грошових вкладів, відкритих у АТ «Державний ощадний банк України» на ім`я ОСОБА_4 , а саме: у ТВБВ № 6319/043: № КВ 12 912 (5 040 грн), №0520394 (0,01 грн), № ПВВ 8888 (5 040,85 грн), № 0578729 (0,39 грн), № Стр. нер. 026195 (3,49 грн), № Кв 60 (2 738,05 грн), № 057 47 (0,14 грн); у ТВБВ № 6319/0108: № 52025 (2,16 грн), № 14875 (0,01 грн).

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відмова ОСОБА_5 від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 на користь відповідача ОСОБА_3 могла виключно впливати на права та інтереси матері ОСОБА_5 , а не позивачки ОСОБА_1 , жодних доводів з приводу того як такий правочин міг вплинути чи порушити права та законні інтереси позивачки вона суду не навела. ОСОБА_5 особисто або хтось в її інтересах, після визнання її недієздатною, міг звертатися в суд про визнання недійсною такої заяви.

Разом з цим, позивачка звернулася до суду за захистом своїх прав та інтересів, а не матері (при її житті), однак такою заявою її права та законні інтереси порушено не було і не могло бути, оскільки відступлення своєї частки ОСОБА_5 синові ОСОБА_3 ніяк не впливало на частку позивачки в спадщині після смерті батька та така заява на права та обов`язки позивачки ніяк не впливала.

Зазначене стосується і договору дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 від 05 січня 2007 року.

Оскільки позивачка звернулася до суду за захистом своїх прав та інтересів, а не матері, тому у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 від 05 січня 2007 року та визнання недійсною відмови ОСОБА_5 від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 в користь відповідача ОСОБА_3 від 25 лютого 2003 року, суд відмовив за безпідставністю.

Зважаючи на те, що у задоволенні вказаних вимог відмовлено за безпідставністю, позовна давність до вказаних вимог не застосовується.

Щодо вимоги про визнання недійсним заповіту ОСОБА_5 від 12 вересня 2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняком І.Я., то для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі, однак відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 218 від 04 травня 2018 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , станом на 25 лютого 2003 року, 12 вересня 2006 року та 05 січня 2007 року страждала тяжким психічним розладом у формі судинної деменції, не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Вчинення оспорюваного заповіту порушує права та обов`язки позивачки оскільки такий заповіт вплинув на розмір часток при спадкуванні майна після смерті матері ОСОБА_5 .

При цьому, позовна давність не пропущена, оскільки будь-яких даних, які б свідчили про те, що позивачці було або могло бути відомо про заповіт матері за 2006 рік до смерті матері у 2015 році в матеріалах справи немає.

В інших справах № 2-2-1/11 про визнання недієздатною ОСОБА_5 та №465/41/11 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про поділ спадкового майна та припинення права на частку в спільному майні, йшлося виключно про спадкування майна після смерті батька і в матеріалах таких справ копія заповіту відсутня, тому позивачка при розгляді таких справ не могла довідатися про заповіт складений матір`ю ОСОБА_5 , а відповідач не навів будь-яких обґрунтованих доводів та не надав доказів про те, що позивачка дізналась або могла дізнатися про заповіт, який є таємним до смерті матері.

Щодо вимог про визнання права власності в порядку спадкування на 1/2 ідеальну частину квартири АДРЕСА_1 , 1/2 ідеальну частину земельної ділянки в садовому кооперативі «Перемога» на території Конопницької сільської ради та 1/2 садового будинку, 1/2 ідеальну частину автомобіля з причепом; половину грошових вкладів, то такі вимоги підлягають до часткового задоволення, оскільки сторонами не оспорювалось та не спростовано, що батьки сторін були одружені з 1946 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження, тому все майно набуте в шлюбі є спільною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Так, право на земельну ділянку ОСОБА_4 набув в порядку приватизації в особисту власність, однак з часу набуття у спільну сумісну власність садового будинку подружжям у 2016 році, земельна ділянка, на якій такий будинок розташований, перейшла у спільну сумісну власність, ОСОБА_4 був власником автомобіля марки ВАЗ 21051, реєстраційний номер НОМЕР_1 1988 року випуску та причепа до нього МАЗ-8114, реєстраційний номер НОМЕР_2 1990 року випуску, з 30 квітня 1998 року, згідно довідки ВАТ «Державний ощадний банк України» №3152/02-14 від 12 вересня 2006 року на ім`я ОСОБА_4 , відкриті наступні грошові вклади, а саме: у ТВБВ № 6319/043: № НОМЕР_3 (5040 грн), № 0520394 (0,01 грн), № ПВВ 8888 (5040,85 грн), № 0578729 (0,39 грн), № Стр. нер. 026195 (3,49 грн), № Кв 60 (2738,05 грн), №057 47 (0,14 грн); у ТВБВ № 6319/0108: № 52025 (2,16 грн), № НОМЕР_4 (0,01 грн), тому все вказане майно було спільним майном подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , а їхні частки складали по 1/2 частині кожному.

Згідно із договором дарування від 05 січня 2007 року ОСОБА_5 подарувала частину квартири АДРЕСА_1 своєму синові ОСОБА_3 , відповідно 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 , яка належала батькові сторін ОСОБА_4 та інше його майно після його смерті мало ділитися між трьома спадкоємцями, а саме між ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

Зважаючи на те, що ОСОБА_5 відмовилася від належної їй 1/6 частки спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_4 на користь сина ОСОБА_3 , то відповідно позивачці ОСОБА_1 після смерті батька ОСОБА_4 належить 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 . Решта об`єктів, після смерті ОСОБА_4 , а саме 1/2 частина садового будинку, земельної ділянки, автомобіля марки ВАЗ 21051, причепа МАЗ-8114 та грошових вкладів, відкритих у АТ «Державний ощадний банк України» розподілились на 4/12 за відповідачем, оскільки мама ОСОБА_5 відмовилась від спадщини в його користь, та 2/12 часток позивачці.

Заповіт, вчинений 12 вересня 2006 року ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняком І.Я. та зареєстрований в реєстрі за № 3738 визнано недійсним, відтак після смерті матері сторін ОСОБА_5 , належну їй 1/2 частку садового будинку, земельної ділянки, автомобіля марки ВАЗ 21051, причепа МАЗ-8114 та грошових вкладів успадкували ОСОБА_1 та ОСОБА_3 по 1/2 частці кожен, тобто по 3/12 частки.

Після смерті батька ОСОБА_4 позивачка ОСОБА_1 отримала 2/12 часток садового будинку, земельної ділянки, автомобіля марки ВАЗ 21051, причепа МАЗ-8114 та грошових вкладів та 3/12 часток вказаного майна після смерті матері.

Відтак, ОСОБА_1 в порядку спадкування отримала 5/12 часток садового будинку, земельної ділянки, автомобіля марки ВАЗ 21051, причепа МАЗ-8114 та грошових вкладів.

Таким чином, позов у цій частині підлягав до часткового задоволення та безпідставно був відхилений судом першої інстанції.

Додатковою постановою Львівського апеляційного суду від 03 квітня 2023 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму 427,96 грн на відшкодування витрат за розгляд справи судом першої інстанції та 470,76 грн за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави 756,78 грн на відшкодування витрат за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Додаткова постанова апеляційного суду мотивована тим, що постановою Львівського апеляційного суду від 16 березня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, рішення Франківського районного суду м. Львова від 11 травня 2016 року скасовано та ухвалено у справі нове рішення, яким позов задоволено частково.

Зокрема, задоволено одну вимогу немайнового характеру та частково задоволено вимоги майнового характеру, відтак, з ОСОБА_3 необхідно стягнути на користь ОСОБА_1 427,96 грн (243,60 грн+184,36 грн) за розгляд справи судом першої інстанції та 470,76 грн за розгляд справи судом апеляційної інстанції.

20 квітня 2023 року позивачка ОСОБА_1 подала касаційну скаргу, у якій просила скасувати постанову Львівського апеляційного суду від 16 березня 2023 року в частині відмови у визнанні недійсним договору дарування від 05 січня 2007 року ОСОБА_5 щодо частки у розмірі 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 та відмови ОСОБА_5 від 25 лютого 2003 року від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

26 травня 2023 року ОСОБА_3 подав касаційну скаргу на постанову Львівського апеляційного суду від 16 березня 2023 року, просив скасувати постанову апеляційного суду в частині визнання недійсним заповіту вчиненого 12 вересня 2006 року ОСОБА_5 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняком І.Л. зареєстрованого в реєстр за № 3738, визнання за ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування на 5/12 частин земельної ділянки, площею 0,0550 га, яка розташована на території Конопницької сільської ради, для ведення садівництва, кадастровий № :03:000:0122; визнання за ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування на 5/12 частин автомобіля марки ВАЗ - 21051, державний номерний знак НОМЕР_1 , 1988 року випуску; визнання за ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування на 5/12 частин причепа МАЗ-8114, державний номерний знак НОМЕР_2 1990 року випуску; визнання за ОСОБА_1 права власності в порядку спадкування на 5/12 частин грошових вкладів, відкритих у АТ «Державний ощадний банк України» на ім`я ОСОБА_4 , а саме: у ТВБВ №6319/043: № КВ 12912 (5040,00 грн), № 0520394 (0,01 грн), № ПВВ 8888 (5040,85 грн), № 0578729 (0,39 грн), № ЗСТр. нер. 026195 (3,49 грн), № Кв 60 (2738,05 грн), №057 47 (0,14 грн), у ТВБВ № 631 9/0108: № 52025 (2,16 грн), № 14875 (0,01 грн) та залишити справу без розгляду.

Постановою Верховного Суду від 20 червня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задоволено частково.

Постанову Львівського апеляційного суду від 16 березня 2023 року, додаткову постанову Львівського апеляційного суду від 03 квітня 2023 року скасовано та передано справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

12.08.2024 справа № 465/4217/14 надійшла на адресу апеляційного суду.

Таким чином, рішення Франківського районного суду м. Львова від 11 травня 2016 року оскаржується позивачкою ОСОБА_1 .

Так, в апеляційній скарзі позивачка зазначає, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права.

На переконання апелянта, висновок суду першої інстанції про те, що їй було відомо про наявність оспорюваного заповіту в користь відповідача, дарування частини квартири та відмову ОСОБА_5 від спадщини після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , до ухвалення судом рішення про визнання ОСОБА_5 недієздатною є помилковим та таким, що не відповідає дійсним обставинам справи.

Звертає увагу, що перебіг позовної давності обчислюється від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Про складання 12.09.2006 ОСОБА_5 заповіту на користь відповідача їй не було відомо, а про такий їй стало відомо лише після смерті матері, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Крім того, про те, що під час складення заповіту та укладення договору дарування від 05.01.2007 ОСОБА_5 не розуміла значення своїх дій та не могла ними керувати, їй стало відомо лише після постановлення Франківським районним судом м. Львова рішення від 25.04.2014 про визнання ОСОБА_5 недієздатною.

Разом з цим, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, що призвело до ухвалення судом незаконного рішення.

Просить рішення Франківського районного суду м. Львова від 11 травня 2016 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 на підтримку доводів скарги, а також пояснення відповідача ОСОБА_3 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково враховуючи таке.

Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіряючи оскаржуване рішення суду першої інстанції колегія суддів враховує таке.

Судами різних інстанцій встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_5 є батьками сторін у справі позивачки ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3 .

Таким чином, позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 є рідними братом і сестрою.

Покійним ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві спільної власності належала квартира АДРЕСА_1 .

Крім цього, ОСОБА_4 був власником земельної ділянки в СК «Перемога» на території Конопницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області, яку ОСОБА_4 набув в порядку приватизації у особисту власність, садового будинку на вказаній земельній ділянці, автомобіля марки ВАЗ 21051, реєстраційний номер НОМЕР_1 та причепа до нього МАЗ-8114, реєстраційний номер НОМЕР_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Після його смерті відкрилася спадщина на все належне йому майно.

Дружина ОСОБА_5 , донька ОСОБА_1 та син ОСОБА_3 звернулися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини як спадкоємці за законом першої черги.

25 лютого 2003 року ОСОБА_5 написала письмову відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована під № НОМЕР_5 на користь відповідача ОСОБА_3 .

12 вересня 2006 року ОСОБА_5 складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Кулиняк І.Я. та зареєстрований в реєстрі за № 3738, згідно якого ОСОБА_5 зробила таке розпорядження: все її майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, взагалі все те, що її буде належати на день смерті і на, що вона за законом матиме право, в тому числі належну її на праві власності 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , заповіла синові ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

У подальшому, на підставі договору дарування від 05 січня 2007 року, ОСОБА_5 подарувала 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_3 .

Рішенням Франківського районного суду міста Львова від 25 квітня 2014 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , визнано недієздатною.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла та після її смерті відкрилася спадщина.

Під час першого розгляду справи в суді апеляційної інстанції, ухвалою суду від 26 січня 2017 року за клопотанням позивача призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої постановлено питання: «Чи хворіла ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на психічне захворювання станом на 25 лютого 2003 року, 12 вересня 2006 року та 05 січня 2007 року»; «Чи розуміла ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , станом на 25 лютого 2003 року, 12 вересня 2006 року та 05 січня 2007 року значення своїх дій та чи могла керувати ними».

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 218 від 04 травня 2018 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , станом на 25 лютого 2003 року, 12 вересня 2006 року та 05 січня 2007 року страждала тяжким психічним розладом у формі судинної деменції, не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Слідуючи позовним вимогам, безумовним є те, що звертаючись до суду, позивачка ОСОБА_1 намагається захистити, порушені, на її думку, спадкові права.

Переглядаючи вдруге в касаційному порядку судові рішення у цій справі, Верховний Суд вказав на те, що апеляційний суд не врахував, що при вирішенні питання щодо кваліфікації правочину чи договору як недійсного має застосовуватися той закон, який був чинний на момент його вчинення, у той же час у ЦК УРСР 1963 року не передбачалося конструкції нікчемності правочину чи договору, правочин чи договір, які вчинялися під час чинності ЦК УРСР 1963 року, могли бути визнанні недійсними на підставі рішення суду, при цьому, норми ЦК України 2003 року щодо недійсності правочинів не можуть бути застосовані при вирішенні спору про недійсність правочину чи договору, який вчинявся під час чинності ЦК УРСР 1963 року.

Також апеляційний суд не звернув увагу, що з позовом про визнання правочинів недійсними на підставі статті 225 ЦК України звертається, зокрема, сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені, при цьому, позивачка, як спадкоємець свої батьків, прийнявши спадщину, оспорювала відмову від прийняття спадщини та договір дарування, для того щоб збільшити свою частку як спадкоємця в спадщині.

Таким чином, апеляційний суд зробив передчасний висновок про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування та визнання недійсною відмови ОСОБА_5 від прийняття спадщини з підстав відсутності порушеного права (інтересу) позивачки.

Також апеляційний суд не відповів на важливі й доречні аргументи апеляційної скарги та не звернув уваги, що у справі про оспорювання правочину, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами, при цьому, всі проведені експертизи суперечать одна одній.

Крім цього, апеляційний суд не врахував, що початок перебігу позовної давності за вимогою про визнання заповіту недійсним не може початися раніше ніж з наступного дня після відкриття спадщини.

Суд не звернув уваги, що перебування в шлюбі не змінює правового режиму земельної ділянки набутої в порядку приватизації на спільне майно подружжя. Закон не передбачає такої трансформації правового режиму особистої власності на спільну сумісну.

За таких обставин з урахуванням того, що існують підстави для скасування постанови апеляційного суду про відмову в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування та визнання недійсною відмови ОСОБА_5 від прийняття спадщини, апеляційний суд зробив передчасний висновок про задоволення позовної вимоги про визнання недійсним заповіту та часткового задоволення вимог про визнання права на частку в спадковому майні.

Щодо додаткової постанови апеляційного суду від 03 квітня 2023 року то касаційний суд зазначив, що у разі скасування рішення у справі, ухвалене додаткове рішення втрачає силу, тому дійшовши висновку, що постанова апеляційного суду від 16 березня 2023 року підлягає скасуванню, додаткову постанову апеляційного суду від 03 квітня 2023 року також скасовано.

Виходячи із характеру та предмету спірних правовідносин, колегія суддів вважає за найдоцільніше у першу чергу надати правову оцінку відмові ОСОБА_5 від прийняття спадщини на користь відповідача, договору дарування останньої від 05.01.2007 та заповіту від 12.09.2006.

У цьому контексті колегія суддів звертає увагу на те, що положення закону про правові наслідки спливу позовної давності можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб`єктивного цивільного права і факт його порушення або оспорювання.

Так, якщо в результаті дослідження доказів у судовому засіданні буде встановлено, що право позивача порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі ст.267 ЦК України ухвалює рішення, яким відмовляє в позові у зв`язку із закінченням строку позовної давності, а при визнанні причин пропущення такого строку поважними, порушене право має бути захищене.

Якщо ж буде встановлено, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення про відмову в задоволенні позову саме із цих підстав, а не через пропущення строку позовної давності.

В свою чергу, оспорюючи в судовому порядку відмову від прийняття спадщини та договір дарування, позивачка діє як спадкоємець своїх батьків з метою збільшення своєї частки у спадщині, відтак враховуючи правосуб`єктність ОСОБА_1 , суд повинен перевірити правову та фактичну підставу таких вимог.

Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України).

Спадкування може відбуватися за заповітом або за законом.

Частинами першою та третьою статті 1268, частиною першою статті 1269, частиною першою статті 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Згідно з пунктом 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року правила книги шостої ЦК України застосовуються до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом.

Отже, за змістом указаної норми, ЦК України 2003 року застосовується до спадщини, яка відкрилася, але була прийнята спадкоємцями після 1 січня 2004 року, а якщо спадщина була прийнята до 1 січня 2004 року - застосовується Цивільний кодекс Української РСР 1963 року.

Зважаючи на те, що спадщина на належне ОСОБА_4 майно відкрилася після його смерті, а саме ІНФОРМАЦІЯ_1 та була прийнята до 1 січня 2004 року у цій частині до спірних правовідносин (до спадщини після смерті ОСОБА_4 ) необхідно застосовувати Цивільний кодекс Української РСР 1963 року.

Відповідно до ст. 22 КЗпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Згідно із ст. 24 КЗпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

За ст. 28 КЗпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Як вбачається із матеріалів справи, сторонами не оспорювалось та не спростовано, що батьки сторін були одружені з 1946 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (т. 4 а.с. 144 зворот).

Таким чином, все майно набуте в шлюбі є спільною власністю подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Враховуючи наведене, до спадкової маси після смерті ОСОБА_4 входить земельна ділянка в СК «Перемога» на території Конопницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області, садовий будинок на вказаній земельній ділянці, автомобіль марки ВАЗ 21051, реєстраційний номер НОМЕР_1 , причеп до нього МАЗ-8114, реєстраційний номер НОМЕР_2 , грошові вклади та квартира АДРЕСА_1 .

При цьому, частина цього майна, за виключенням земельної ділянки було спільним майном подружжя, тому частки ОСОБА_4 та ОСОБА_5 складали по 1/2.

Що стосується вимог про визнання недійсною відмови ОСОБА_5 від прийняття спадщини та про визнання недійсним договору дарування колегія суддів зазначає таке.

Як зазначено вище, 25 лютого 2003 року ОСОБА_5 написала письмову відмову від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована під № НОМЕР_5 на користь відповідача ОСОБА_3 .

Відповідно до частини першої статті 553 ЦК УРСР 1963 року спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається.

В ЦК УРСР 1963 року не передбачалося конструкції нікчемності правочину чи договору. Правочин чи договір, які вчинялися під час чинності ЦК УРСР 1963 року, могли бути визнанні недійсними на підставі рішення суду.

Норми ЦК України 2003 року щодо недійсності правочинів не можуть бути застосовані при вирішенні спору про недійсність правочину чи договору, який вчинявся під час чинності ЦК УРСР 1963 року (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2024 року у справі № 336/6023/20 (провадження № 61-11523сво23)).

У статті 55 ЦК УРСР передбачено, що укладена угода громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною.

Правочин чи договір з`являються як юридичний факт в момент їх вчинення. недійсність може «вражати» правочин чи договір, і вона стосується саме моменту його вчинення, а не виконання. Саме на момент вчинення правочин чи договір перевіряються на те чи він відповідає, зокрема, вимогам щодо його дійсності, яка форма встановлена законом щодо правочину чи договору на момент його вчинення. Тому при вирішенні питання щодо кваліфікації правочину чи договору як недійсного має застосовуватися той закон, який був чинний на момент його вчинення.

Крім цього, на підставі договору дарування від 05 січня 2007 року, ОСОБА_5 подарувала 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 відповідачу ОСОБА_3 .

До вимоги про визнання недійсним оспорюваного договору дарування частки у квартирі необхідно застосовувати положення ЦК України в редакції 2004 року.

Колегія суддів звертає увагу, що з позовом про визнання правочинів недійсними на підставі статті 225 ЦК України звертається: (а) або сторона правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними; (б) або в разі її смерті - інші особи, чиї цивільні права або інтереси порушені. До інших осіб відносяться, зокрема, спадкоємці сторони правочину, яка не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (див., зокрема, постанову Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2018 року в справі № 161/17119/16-ц (провадження № 61-11268св18), постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2021 року в справі № 307/3040/19 (провадження № 61-13473св20)).

В свою чергу, як роз`яснено в абзаці 2 п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням, як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

Таким чином, тлумачення статті 225 ЦК України свідчить, що правила цієї статті поширюються на випадки, коли фізична особа хоча і є дієздатною, однак у момент вчинення правочину вона перебувала в такому стані, коли не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 105 ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 89 ЦПК України.

Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними (див. постанову Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року в справі № 6-9цс12).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц (провадження № 61-7835сво19) вказано, що:

«правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 145 ЦПК України 2004 року (пункт 2 частини першої статті 105 ЦПК України) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року (стаття 89 ЦПК України). Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року, частина 6 статті 81 ЦПК України).

В свою чергу, у межах розгляду даної справи, ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 26 січня 2017 року за клопотанням позивачки було призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої постановлено питання: «Чи хворіла ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на психічне захворювання станом на 25 лютого 2003 року, 12 вересня 2006 року та 05 січня 2007 року»; «Чи розуміла ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , станом на 25 лютого 2003 року, 12 вересня 2006 року та 05 січня 2007 року значення своїх дій та чи могла керувати ними» (т. 2, а.с. 194 195).

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта № 218 від 04 травня 2018 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , станом на 25 лютого 2003 року, 12 вересня 2006 року та 05 січня 2007 року страждала тяжким психічним розладом у формі судинної деменції, не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т. 2, а.с. 199 209).

При цьому, з матеріалів справи встановлено, що після звернення 11.05.2007 ОСОБА_3 із позовом про поділ спадкового майна, ОСОБА_1 дізналася про відмову матері ОСОБА_5 від спадщини після смерті ОСОБА_4 та договір дарування частини квартири в користь ОСОБА_3 . У межах цієї справи зверталася із заявою про накладення арешту на майно, однак вважає, що право на оскарження договору та відмови виникло у неї після визнання ОСОБА_5 недієздатною (т. 5 а.с. 2).

Таким чином, позивачка ОСОБА_1 самостійно визнає, що про відмову матері ОСОБА_5 від спадщини після смерті батька ОСОБА_4 у користь сина (брата позивачки) та договір дарування частини квартири в користь ОСОБА_3 , їй було відомо ще у 2007 році.

На переконання колегії суддів, тлумачення частини першої та п`ятої статті 261 ЦК свідчить, що потрібно розрізняти початок перебігу позовної давності залежно від виду позовних вимог. Вимога про визнання правочину недійсним відрізняється від вимоги про виконання зобов`язання не лише по суті, а й моментом виникнення права на захист. Для вимоги про визнання правочину недійсним перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась, або могла довідатись про вчинення цього правочину. Натомість для вимоги про виконання зобов`язання початок перебігу позовної давності обумовлюється виникненням у кредитора права на вимогу від боржника виконання зобов`язання. Тому положення частини п`ятої статті 261 ЦК застосовуються до вимог про виконання зобов`язання, а не до вимог про визнання правочину недійсним. Аналогічний висновок зроблений і Верховним Судом України в постанові від 03 лютого 2016 року у справі № 6-75цс15 14 березня 2018 року у справі № 464/5089/15 (провадження № 61-1256св18)).

Аналіз частини першої статті 261 ЦК України свідчить, що законодавець не пов`язує початок перебігу позовної давності із проведенням експертизи (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2024 року в справі № 761/4564/19 (провадження № 61-7082св23)).

Враховуючи наведене та незважаючи на підставність вимог про визнання недійсним договору дарування 1/2 частини квартири АДРЕСА_1 , укладеного між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 від 05 січня 2007 року та визнання недійсною відмови ОСОБА_5 від прийняття спадщини після смерті ОСОБА_4 на користь відповідача ОСОБА_3 від 25 лютого 2003 року, у зв`язку з тим, що ОСОБА_5 на час вчинення таких юридично значимих дій не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, колегія суддів застосовує до відповідних вимог наслідки спливу позовної давності та відмовляє у задоволенні таких з підстав пропуску строку позовної давності.

При цьому, будь які протилежні доводи у цій частині є суб`єктивним розумінням позивачкою норм матеріального права та на увагу не заслуговують.

Також, судом встановлено, що 12.09.2006 ОСОБА_5 склала заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Кулиняк І.Я. та зареєстрований в реєстрі за №3738, згідно якого зробила таке розпорядження: все її майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, в загалі все те, що її буде належати на день смерті і на, що вона за законом матиме право, в тому числі належну її на праві власності 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , заповіла синові ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Згідно із положеннями статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Статтею 1234 ЦК України встановлено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто.

Загальні вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені статтями 1247, 1248 ЦК України, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

При цьому, право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).

Право на заповіт може бути реалізоване протягом всього життя особи і включає як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і право на їх зміну, скасування.

Усі наведені правомочності заповідача у сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є здійсненням свободи заповіту, яка є принципом спадкового права.

Свобода заповіту передбачає особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача.

Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України).

Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.

Відповідно до статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.

Згідно із ст. 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках.

Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

В свою чергу, заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК України немає відповідного правила.

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним.

Правила зазначеної статті поширюються на ті випадки, коли немає законних підстав для визнання громадянина недієздатним, однак є дані про те, що в момент укладення правочину він перебував у такому стані, коли не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними.

Згідно із ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Оскільки на момент складання 12 вересня 2006 року оспорюваного заповіту, ОСОБА_5 , як спадкодавець, не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, що підтверджується висновком судово-психіатричної експертизи, на переконання колегії суддів, наявні усі підстави для визнання такого заповіту недійсними, що свідчить про підставність вимог ОСОБА_1 у цій частині.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

В свою чергу, право на пред`явлення позову про недійсність заповіту виникає лише після смерті заповідача, і тільки з часу відкриття спадщини заповіт можна оспорити, вступивши у спадкові правовідносини, з чим пов`язується набуття особою статусу заінтересованої особи. Будь-які права та обов`язки спадкоємців, або осіб, які вважають, що їхні права порушуються заповітом, чи осіб, на користь яких зроблено заповідальне розпорядження, виникають лише після смерті заповідача, тобто розпорядження набувають юридичної сили не з часу посвідчення заповіту, а з моменту відкриття спадщини (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2020 року в справі № 493/1102/17-ц (провадження № 61-2485св19)).

Колегія суддів приходить висновку, що строк давності щодо цієї вимоги не є пропущеним, оскільки такий не міг розпочатися раніше наступного дня після відкриття спадщини (смерті спадкодавці ОСОБА_5 ), а вчинення оспорюваного заповіту порушує права та обов`язки позивачки при спадкуванні майна після смерті матері.

Разом з цим, незважаючи на наявність рішення суду про визнання вчиненого 12 вересня 2006 року ОСОБА_5 та посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняком І.Я. заповіту, який зареєстрований в реєстрі за №3738, недійсним та відсутність правових наслідків за таким, підстави для висновку про можливість спадкування сторонами у рівних частинах (порівну) спадкового майна після смерті своїх батьків, відсутні, оскільки ОСОБА_5 (мати сторін) розпорядилася, у тому числі, своїми спадковими права у відповідний спосіб.

Так, 05.01.2007 ОСОБА_5 згідно договору дарування подарувала 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 своєму синові ОСОБА_3 .

Таким чином, 1/2 частка квартири АДРЕСА_1 , яка залишилася та належала батькові сторін ОСОБА_4 має ділитися між трьома спадкоємцями, а саме між ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , з можливістю успадкувати по 1/6 кожному із них.

В свою чергу, ОСОБА_5 також відмовилася від належної їй 1/6 частки спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_4 в користь сина ОСОБА_3 .

Враховуючи наведене, позивачці ОСОБА_1 після смерті батька ОСОБА_4 належить 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 , тому вимоги останньої в цій частині є частково підставними та підлягають до задоволення.

Інші об`єкти, як спадкова маса після смерті ОСОБА_4 , а саме 1/2 частина садового будинку, автомобіля марки ВАЗ 21051, причепа МАЗ-8114 та грошових вкладів, відкритих у АТ «Державний ощадний банк України» розподілились на 4/12 за відповідачем (1/6 + 1/6), оскільки ОСОБА_5 відмовилась від спадщини в його користь, та 2/12 часток (третя частина від половини) позивачці ОСОБА_1 .

При цьому, оскільки ОСОБА_4 набув власність на земельну ділянку в порядку приватизації у особисту власність, а перебування в шлюбі не змінює правовий режим земельної ділянки набутої в порядку приватизації на спільне майно подружжя, оскільки закон не передбачає такої трансформації правового режиму особистої власності на спільну сумісну, земельна ділянка в СК «Перемога» на території Конопницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області, є об`єктом спадкування трьох спадкоємців ОСОБА_5 , ОСОБА_1 та ОСОБА_3 у рівних частинах після смерті їх батька та чоловіка, а саме по 1/3.

З врахуванням відмови ОСОБА_5 від спадкування на користь ОСОБА_3 , частка останнього становить 2/3 такої земельної ділянки, відповідно частка позивачки ОСОБА_1 становить 1/3.

Після смерті матері сторін ОСОБА_5 , належну їй 1/2 частку садового будинку, автомобіля марки ВАЗ 21051, причепа МАЗ-8114 та грошових вкладів сторони ОСОБА_1 та ОСОБА_3 спадкують по половині кожен (по 1/2 частки), тобто по 3/12 частки у цілому.

Таким чином, після смерті батька ОСОБА_4 позивачка ОСОБА_1 отримала 2/12 часток садового будинку, автомобіля марки ВАЗ 21051, причепа МАЗ-8114 та грошових вкладів та 3/12 часток вказаного майна після смерті матері.

Враховуючи наведене, позивачка ОСОБА_1 у порядку спадкування отримує 5/12 часток садового будинку, автомобіля марки ВАЗ 21051, причепа МАЗ-8114 та грошових вкладів, що також свідчить про часткову підставність вимог у цій частині.

При цьому, оскільки частка земельної ділянки в СК «Перемога» на території Конопницької сільської ради Пустомитівського району Львівської області, яку спадкує ОСОБА_1 після смерті батька становить 1/3 та є меншою ніж частка у будинку (5/12), який на такій знаходиться та на яку остання має право, колегія суддів вважає за можливе визнати за останньою право власності в порядку спадкування і на 5/12 частин земельної ділянки, площею 0,0550 га, яка розташована на території Конопницької сільської ради, для ведення садівництва, кадастровий №:03:000:0122, що відповідатиме частці у садовому будинку, на який остання має право.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 368, 372, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376 , 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 11 травня 2016 року скасувати.

Ухвалити у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , з участю третіх осіб П`ятої Львівської державної нотаріальної контори, приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Кулиняка І.Я., Садового кооперативу «Перемога», про визнання недійсними заповіту, відмови від прийняття спадщини, договору дарування, визнання права власності в порядку спадкування задовольнити частково.

Заповіт, вчинений 12 вересня 2006 року ОСОБА_5 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняком І.Я. та зареєстрований в реєстрі за № 3738 визнати недійсним.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування, після смерті батька ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 1/6 частини квартири АДРЕСА_1 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на 5/12 частин садового будинку, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 .

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на 5/12 частин земельної ділянки, площею 0,0550 га, яка розташована на території Конопницької сільської ради, для ведення садівництва, кадастровий №:03:000:0122.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на 5/12 частин автомобіля марки ВАЗ 21051, державний номерний знак НОМЕР_1 , 1988 року випуску.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на 5/12 частин причепа МАЗ-8114, державний номерний знак НОМЕР_2 , 1990 року випуску.

Визнати за ОСОБА_1 право власності в порядку спадкування на 5/12 частин грошових вкладів, відкритих у АТ «Державний ощадний банк України» на ім`я ОСОБА_4 , а саме: у ТВБВ №6319/043: №КВ 12912 (5040 грн.), №0520394 (0,01 грн.), №ПВВ 8888 (5040,85 грн.), №0578729 (0,39 грн.), №Стр.нер. 026195 (3,49 грн.), №Кв 60 (2738,05 грн.), №057 47 (0,14 грн.); у ТВБВ №6319/0108: №52025 (2,16 грн.), №14875 (0,01 грн.).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 30 січня 2025 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: С.М. Бойко

О.М. Ванівський