АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2025 року

м. Чернівці

cправа № 715/1144/24

провадження № 22-ц/822/70/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Половінкіної Н. Ю.

суддів Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретаря Факас А.В.

з участю позивача ОСОБА_1 , представника позивача ОСОБА_2 , представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_3

учасники справи

позивач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_4

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, ОСОБА_5

за апеляційною скаргою ОСОБА_5 , в інтересах якої діє адвокат Розенбойм Юрій Олександрович, на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 08 листопада 2024 року, головуючий у першій інстанції Григорчак Ю.П.

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

ОСОБА_1 у квітні 2024 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів.

Зазначав, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір позики від 18 лютого 2023 року.

ОСОБА_4 надано розписку від 18 лютого 2023 року, за якою ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_1 кошти в сумі 2000000 доларів США та зобов`язався повернути кошти до 18 жовтня 2023 року.

Посилався на не виконання ОСОБА_4 зобов`язання з повернення грошових коштів.

Просив стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 кошти в сумі 2000000 доларів США, що становить 77600000 грн.

ОСОБА_5 , в інтересах якої діє адвокат Розенбойм Ю.В., у травні 2024 року звернулася до суду з заявою про вступ до справи третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області від 07 травня 2024 року залучено до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог, ОСОБА_5 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 08 листопада 2024 року позов задоволено, постановлено стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 несплачену суму боргу в розмірі 2000000 доларів США, що в еквіваленті становить 77600000 грн.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

ОСОБА_5 , в інтересах якої діє адвокат Розенбойм Ю.О., в апеляційній скарзі просить рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 08 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів відмовити.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Зазначає, що судом першої інстанції не надано оцінки недостовірності наданої ОСОБА_1 розписки, відсутності у ОСОБА_1 суми коштів, яку він гіпотетично міг позичити ОСОБА_4 , неможливості фактичної передачі коштів.

Згідно повідомлення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 31 травня 2024 року №1300-5901-796458 та доданої до нього інформації про доходи ОСОБА_1 за період з 01 січня 2010 року по 18 лютий 2023 року, Головного управління Державної податкової служби у Львівській області від 05 червня 2024 року №717715.13-01-54-02 та доданої до нього інформації про доходи ОСОБА_1 за період з 01 січня 2010 року по 18 лютого 2023 року ОСОБА_1 фізично не мав (не заробив, не отримав) навіть 100000 доларів США.

Крім того, самим ОСОБА_4 визнано, що він з лютого 2022 року не перебуває на території України.

Судом першої інстанції проігноровано клопотання ОСОБА_5 про застосування процесуальних наслідків ухилення обох сторін у справі від надання експерту необхідних документів, передбачених статтею 109 ЦПК України, визнання факту, для з`ясування якого експертиза була призначена.

Судом першої інстанції безпідставно відмовлено в усному клопотанні ОСОБА_5 про визнання обов`язкової явки ОСОБА_1 .

Вважає, що розписка ОСОБА_4 від 18 лютого 2023 року є такою, що складена про людське око, з метою штучного створення підстав для позбавлення ОСОБА_5 можливості виконання заочного рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 28 лютого 2024 року, яким задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики.

Водночас вказує, що заочне рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 28 лютого 2024 року було скасовано, але рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 09 жовтня 2024 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 300000 доларів США.

У ОСОБА_4 відсутнє майно, за рахунок якого може бути задоволено вимоги обох стягувачів, з огляду на пропорційність задоволення вимог до належної кожному стягувачу суми відповідно до частини 2 статті 46 Закону України «Про виконавче провадження» ОСОБА_5 отримає набагато менше коштів.

Визнання ОСОБА_1 та ОСОБА_4 обставин отримання ОСОБА_4 від ОСОБА_1 позики в сумі 2000000 доларів США не може вважатися визнанням обставин, які не підлягають доказуванню, оскільки ОСОБА_5 як учасник справи ці обставини не визнає.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

Відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_5 , в інтересах якої діє адвокат Розенбойм Ю.О., не надходило.

Мотивувальна частина

Позиція апеляційного суду

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_5 , в інтересах якої діє адвокат Розенбойм Ю.О., підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про стягнення грошових коштів, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для захисту права ОСОБА_1 за договором між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 позики від 18 лютого 2023 року, стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 2000000 доларів США.

На обґрунтування таких висновків суд першої інстанції послався на розписку ОСОБА_4 від 18 лютого 2023 року, ухилення ОСОБА_4 від виконання зобов`язання з повернення грошових коштів.

Відхиляючи доводи ОСОБА_5 про фіктивність правочину та розписки, суд першої інстанції послався на принцип диспозитивності, розгляд судом справи виключно в межах заявлених вимог і наданих доказів, не виконання ухвали Глибоцького районного суду Чернівецької області від 16 серпня 2024 року про призначення судової фізико-хімічної експертизи, не надання ОСОБА_5 додаткових матеріалів на клопотання експерта.

Водночас суд першої інстанції зазначив, що твердження ОСОБА_5 про можливий вплив в майбутньому даного судового рішення на право ОСОБА_5 на майно є припущенням, оскільки на момент ухвалення рішення суду у цій справі відсутні відомості про наявність судових рішень з інших фінансових правовідносин між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , виконавчих проваджень з виконання таких рішень.

Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення наведеним нормам відповідає.

Обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій

ОСОБА_4 надано розписку від 18 лютого 2023 року, за якою ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_1 кошти в сумі 2000000 доларів США та зобов`язався повернути до 18 жовтня 2023 року.

До матеріалів справи приєднано повідомлення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 31 травня 2024 року №1300-5901-796458 та додану до нього інформацію про доходи ОСОБА_1 за період з 01 січня 2010 року по 18 лютий 2023 року, Головного управління Державної податкової служби у Львівській області від 05 червня 2024 року №717715.13-01-54-02 та додану до нього інформацію про доходи ОСОБА_1 за період з 01 січня 2010 року по 18 лютого 2023 року.

За довідкою Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 01 листопада 2024 року №9782/06.4 щодо перетинання державного кордону України ОСОБА_4 встановлено виїзд 08 лютого 2022 року.

Ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області від 16 серпня 2024 року задоволено клопотання ОСОБА_5 , в інтересах якої діє адвокат Розенбойм Ю.О., про призначення експертизи.

Призначено у справі судову фізико-хімічну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз.

За клопотанням експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Артамонової Г. від 19 серпня 2024 року №7577/064 направлено рахунок та два примірника договору на проведення експертизи для передачі платнику ОСОБА_5 із зазначенням, що у разі ненадходження протягом 45 календарних днів від платника оплати вартості проведення експертизи, ухвала суду буде залишена без виконання.

Відповідно до клопотання експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Артамонової Г. від 16 серпня 2024 року №9277/24-34 про надання додаткових матеріалів зазначено про уточнення питання ухвали суду щодо об`єкта дослідження, надання порівняльних зразків документів у кількості 5-10 зразків, дозволу суду на вирізання штрихів реквізитів документів та фрагментів паперу у всіх наданих документах.

Ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області від 01 жовтня 2024 року поновлено провадження у справі.

Частиною третьою статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень» передбачено, що суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру.

За даними Єдиного державного реєстру судових рішень заочним рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 28 лютого 2024 року у справі №715/3990/23 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики (розпискою) від 10 липня 2023 року в розмірі 300000 доларів США.

Ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області від 08 липня 2024 року скасовано заочне рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 28 лютого 2024 року у справі №715/3990/23 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 стягнення заборгованості за договором позики.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 09 жовтня 2024 року стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 заборгованість за договором позики (розпискою) від 10 липня 2023 року в розмірі 300 000 доларів США.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 20 січня 2025 року у справі №715/3990/23 рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 09 жовтня 2024 року скасовано, у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики відмовлено.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

На підставі ч.1 ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно із ч.2 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частина 2 ст.1047 ЦК України допускає пред`явлення на підтвердження укладення договору позики та його умов розписки позичальника або іншого документа, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей.

Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18)

Встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 вчинено договір позики 18 лютого 2023 року.

На підтвердження укладення договору позики до матеріалів справи приєднано розписку ОСОБА_4 від 18 лютого 2023 року, за якою 18 лютого 2023 року у м.Чернівці ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_1 кошти в сумі 2000000 доларів США , які зобов`язався повернути до 18 жовтня 2023 року.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (частина перша статті 204 ЦК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_5 , в інтересах якої діє адвокат Розенбойм Ю.О., в апеляційній скарзі, що розписка ОСОБА_4 від 18 лютого 2023 року є такою, що складена про людське око, з метою штучного створення підстав для позбавлення ОСОБА_5 можливості виконання заочного рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 28 лютого 2024 року, яким задоволено позов ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за договором позики.

Згідно з частинами першою, другою статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.

Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.

У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву.

Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.

Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд у постановах: від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17), від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 27 травня 2024 року у справі № 607/16232/22 (провадження № 61-3677св24.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Аналогічні висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постановах Верховного Суду: від 28 лютого 2018 року у справі № 909/330/16, від 01 листопада 2018 року у справі № 910/18436/16, від 13 березня 2019 року у справі № 757/12646/16, від 31 березня 2021 року у справі № 201/2832/19.

ОСОБА_5 , звертаючись у травні 2024 року до суду з заявою про вступ у справу третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, зазначала, що рішення суду у цій справі унеможливість реалізацію ОСОБА_5 законного очікування на належне виконання заочного рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 28 лютого 2024 року, тобто порушить право власності на грошові кошти, які стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 за договором позики.

Надаючи оцінку твердженням ОСОБА_5 про вчинення ОСОБА_4 розписки від 18 лютого 2023 року про людське око, з метою штучного створення підстав для позбавлення ОСОБА_5 можливості виконання заочного рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 28 лютого 2024 року, слід дійти висновку про посилання ОСОБА_5 на фраудаторність правочину.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині.

Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Боржник, який відчужує майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості, або виникнення у нього обов`язку зі сплати боргу, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України).

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19).

За змістом висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі №910/16579/20, фраудаторні правочини у цивілістичній доктрині - це правочини, які вчиняються сторонами з порушенням принципів доброчесності та з метою приховування боржником своїх активів від звернення на них стягнення окремими кредиторами за зобов`язаннями боржника, завдаючи тим самим шкоди цьому кредитору.

У Цивільному кодексі України немає окремого визначення фраудаторних правочинів, їх ідентифікація досягається через застосування принципів (загальних засад) цивільного законодавства та меж здійснення цивільних прав. Спільною ознакою таких правочинів є вчинення сторонами дій з виведення майна боржника на третіх осіб з метою унеможливлення виконання боржником своїх зобов`язань перед кредиторами та з порушенням принципу добросовісності поведінки сторони у цивільних правовідносинах.

Перед судом постає завдання за наслідком оцінки обставин справи встановити взаємопов`язаність дій учасників оспорюваного правочину, направлену на досягнення єдиної недобросовісної мети - вивести майно (грошові кошти) боржника поза межі єдиної процедури банкрутства цього боржника для унеможливлення задоволення вимог визнаного у процедурі банкрутства кредитора (кредиторів) за рахунок такого активу з дотриманням правил процедури банкрутства.

Подібні за змістом висновки наведені також у постановах Верховного Суду від 14 вересня 2023 року у справі №911/693/22(911/2648/22), від 16 лютого 2023 року у справі №910/14918/20(9010/17720/21), від 02 березня 2023 року у справі №910/15232/20 (910/18130/21).

В постанові Верховного Суду від 05 січня 2024 року у справі № 761/40240/21 (провадження № 61-13013св23) розмежуванно фраудаторність та фіктивність. Зокрема вказано: «недійсність фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні має гарантувати інтереси кредитора (кредиторів) «через можливість доступу до майна боржника», навіть і того, що знаходиться в інших осіб. Метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; в практиці касаційного суду допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) чи такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України). Одна й інша підстави для кваліфікації правочину як фраудаторного побудовані законодавцем за моделлю оспорюваного правочину. Тобто, оспорення правочину має відбуватися за ініціативою кредитора як заінтересованої особи шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов); кваліфікація правочину як фіктивного виключається, якщо на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав; натомість для кваліфікації фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не має значення, що на виконання оспорюваного правочину було передано майно чи відбувся перехід прав. Важливим для кваліфікації такого правочину як фраудаторного є те, що внаслідок його вчинення відбувається, зокрема, унеможливлення звернення стягнення на майно боржника чи зменшується обсяг його майна; очевидно, що одночасна кваліфікація оспорюваного фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як фіктивного (стаття 234 ЦК України) і такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) не допускається.».

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) вказала, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Верховний Суд у постанові від 15 січня 2025 року у справі № 293/1491/23 провадження № 61-10485св24 зазначив, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Тобто, заперечення ОСОБА_5 договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 позики від 18 лютого 2023 року як заінтересованою особою має відбуватися шляхом пред`явлення позовної вимоги про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов).

Натомість, ОСОБА_5 як особою, яка не є стороною договору між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 позики від 18 лютого 2023 року, лише заперечуються обставини надання ОСОБА_1 грошових коштів ОСОБА_4 за розпискою ОСОБА_4 від 18 лютого 2023 року.

Ураховуючи наведене судом першої інстанції обгрунтовано відхилено твердження ОСОБА_5 про фіктивність правочину та розписки, пославшись на принцип диспозитивності, розгляд судом справи виключно в межах заявлених вимог.

Отже, ОСОБА_5 не оспорено вчинення ОСОБА_1 та ОСОБА_4 договору позики від 18 лютого 2023 року, не спростовано презумпцію правомірності правочину.

Ураховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для захисту права ОСОБА_1 за договором між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 позики від 18 лютого 2023 року, стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 2000000 доларів США.

Не заслуговують на увагу посилання ОСОБА_5 на те, що суд першої інстанції, відновлюючи провадження у справі, не надав оцінки діям сторін з невиконання обов`язку надати експерту документи.

У разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні (ст.109 ЦПК України).

Схожий за змістом висновок міститься у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року в справі № 201/11183/16 (провадження № 61-23601св18).

Зі змісту рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 08 листопада 2024 року вбачається, що судом першої інстанції надано оцінку діям ОСОБА_5 з ненадання експерту додаткових матеріалів, порівняльних зразків документів.

ОСОБА_5 , в інтересах якої діє адвокат Розенбойм Ю.О., у клопотанні про призначення експертизи від 21 травня 2024 року вказувала, що розписка ОСОБА_4 від 18 лютого 2023 року фактично була складена у квітні 2024 року після отримання ОСОБА_4 інформації про відкриття виконавчого провадження.

З огляду на не оспорення ОСОБА_5 вчинення ОСОБА_1 та ОСОБА_4 договору позики від 18 лютого 2023 року відсутні підстави для визнання факту фактичного складання розписки ОСОБА_4 від 18 лютого 2023 року.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

З огляду на наведене рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 08 листопада 2024 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Тому рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 08 листопада 2024 року підлягає залишенню без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст.374, ч.1 ст.375 ЦПК України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 , в інтересах якої діє адвокат Розенбойм Юрій Олександрович, залишити без задоволення.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 08 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Дата складання повного судового рішення 31 січня 2025 року.

Головуючий Н. Ю. Половінкіна

Судді М. І. Кулянда

О. О. Одинак