КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/1607/2025 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Русан А.М..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Міністерства юстиції України на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 22 травня 2024 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 та про зобов`язання вчинити дії, -

ВСТАНОВИВ:

13 вересня 2023 року заявник ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаною скаргою, у якій, враховуючи уточнення до скарги від 15 травня 2024 року, просила: визнати дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо відмови у скасуванні арешту її майна та вилучення записів про обтяження в Єдиному реєстрі обтяжень у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 протиправними; зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України скасувати арешт майна, що належить їй та вилучити записи про обтяження в Єдиному реєстрі обтяжень, вилучити записи про неї як боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_2.

Свою заяву обґрунтовує тим, що у провадженні Печерського районного суду м. Києва перебувала справа за позовом ПАТ «Акціонерний комерційний банк «Київ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням суду у вказаній справі задоволено позов ПАТ «АКБ «Київ» і присуджено стягнути з боржника ОСОБА_1 суму боргу за кредитним договором у розмірі 6 738 484, 00 грн, судового збору у розмірі 1 700, 00 грн, витрат з оплати інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи у розмірі 120, 00 грн.

Вказує, в подальшому, 27 червня 2018 року державним виконавцем складено постанову про повернення виконавчого документа у виконавчому провадженні НОМЕР_3 стягувачу.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2022 року, заяву AT «РВС Банк», який є правонаступником ПАТ «АКБ «Київ», про визнання виконавчого документа, з примусового виконання рішення суду від 22 грудня 2009 року у цивільній справі за позовом ПАТ «Комерційний банк «Київ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором таким, що не підлягає виконанню, задоволено: визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист, виданий Печерським районним судом м. Києва 11 січня 2011 року.

Ухвала Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2022 року набрала законної сили 18 березня 2022 року.

Вказує, вищевказаний виконавчий лист перебував на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України виконавче провадження № НОМЕР_2. Заявник наголошує, що зазначене виконавче провадження було завершено, але залишився в реєстрі речових прав на нерухоме майно арешт та заборона на відчуження нерухомого майна, належного їй.

Відтак, 18 липня 2023 року вона звернулася до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з відповідною заявою, про скасування арешту, та виключення відомостей про боржника з Єдиного реєстру боржників.

Вказує, що на зазначене звернення вона отримала письмову відповідь від 08 серпня 2023 року. Згідно з отриманою відповіддю, 27 червня 2018 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», наслідками якої не передбачено зняття арешту з майна боржника. Як наслідок, у відділу відсутні правові підстави для зняття арешту з її майна.

Відтак, заявник вимушена була звернутися до суду для врегулювання даного питання у судовому порядку.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 22 травня 2024 року скаргу - задоволено.

Визнано дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо відмови у скасуванні арешту майна ОСОБА_1 та вилучення записів про обтяження в Єдиному реєстрі обтяжень у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 протиправними.

Зобов`язано Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України скасувати арешт майна ОСОБА_1 , вилучено записи про обтяження в Єдиному реєстрі обтяжень, вилучено записи про боржника ОСОБА_1 у виконавчому провадженні НОМЕР_3.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник Міністерства юстиції України - Кушнір Л.В. подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою відмовити у задоволенні скарги у повному обсязі.

Доводи своєї апеляційної скарги обґрунтовує тим, що здійснення органом державної влади своїх дискреційних повноважень може, в деяких випадках, передбачати вибір між здійсненням певних дій і нездійсненням дій.

Відтак, вказує, що 27 червня 2018 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», наслідками якої не передбачено зняття арешту з майна боржника. На підставі цього, апелянт вважає, що ні державним виконавцем, ні Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України не порушено вимоги Закону, тому підстави для задоволення скарги ОСОБА_1 - відсутні.

Представник апелянта наголошує, що у поданій скарзі, скаржник не додала доказів на обґрунтування своєї скарги. Не зазначила дату і номер постанови про арешт майна боржника.

Вказує, згідно з даними автоматизованої системи виконавчого провадження, арешт на майно боржника в рамках ВП НОМЕР_3 - не накладався.

Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.

При апеляційному розгляді справи представник апелянта представник Міністерства юстиції України - Кушнір Л.В. підтримала, доводи викладені в апеляційній скарзі, та просила її задовольнити, ухвалу суду скасувати та постановити у вказаній справі нове судове рішення про залишення без задоволенні поданої скарги.

При цьому просила суд апеляційної інстанції врахувати при постановленні судового рішення, що скаржник подала скаргу з пропуском строку, а крім того звертала увагу, що державними виконавцями Державного департаменту виконавчої служби при Міністерстві юстиції України в межах вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні НОМЕР_3 арешт на майно ОСОБА_1 не накладався. А також те, що 27 червня 2018 року державним виконавцем ДДВС МЮУ винесено постанову про повернення виконавчого документа на підставі ч. 2 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження» за наслідками якої не передбачено зняття арешту з майна боржника (ч. 1 ст. 40 вказаного Закону).

Представник заявника у даній справі ОСОБА_1 , адвокат Купельський О.М. не погодився із вказаною апеляційною скаргою та просив залишити її без задоволення, і ухвалу суду першої інстанції без змін. Зазначає що суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив подану скаргу оскільки дії державного виконавця щодо відмови у знятті арешту у виконавчому провадженні за яким визнано виконавчий лист таким що не підлягає виконанню були не правомірними.

Інші належним чином повідомлені учасники справи не з`явились.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників, які з`явилися на розгляд вказаної справи апеляційним судом, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, що упровадженні Печерського районного суду м. Києва перебувала справа № 2-4956/09 за позовом Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням суду у справі № 2-4956/09 задоволено позов ПАТ «АКБ «Київ» і присуджено стягнути з боржника ОСОБА_1 суми боргу за кредитним договором у розмірі 6 738 484, 00 грн, судового збору у розмірі 1 700, 00 грн, витрат з оплати інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи у розмірі 120, 00 грн.

27 червня 2018 року державним виконавцем складено постанову про повернення виконавчого документа у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2022 року у справі № 757/35044/20-ц, враховуючи ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 15 травня 2023 року про виправлення помилки у резолютивній частині ухвали від 02 березня 2022 року, заяву AT «РВС Банк», який є правонаступником ПАТ «АКБ «Київ», про визнання виконавчого документа, з примусового виконання рішення суду від 22 грудня 2009 року у цивільній справі № 2-4956/09 за позовом ПАТ «Комерційний банк «Київ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором таким, що не підлягає виконанню, задоволено: визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий лист, виданий Печерським районним судом м. Києва 11 січня 2011 року у справі № 2-4956/09 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Комерційний банк «Київ», правонаступником якого є AT «РВС Банк», суми боргу за кредитним договором у розмірі 6 738 484, 00 грн, судового збору у розмірі 1 700, 00 грн, витрат з оплати інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи у розмірі 120, 00 грн /т. ІІ а. с. 62-66, 68-69/.

Ухвала від 02 березня 2022 року у справі № 757/35044/20-ц набрала законної сили 18 березня 2022 року.

Суд першої інстанції, розглядаючи вище вказану справу також встановив, що виконавчий лист щодо примусового виконання вище вказаного рішення Печерського районного суду м.Києва у справі № 2-4956/09 перебував на примусовому виконанні у Відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України виконавче провадження № НОМЕР_2.

Суд зазначив, що виконавче провадження № НОМЕР_2 було завершено, але залишився в реєстрі речових прав на нерухоме майно арешт та заборона на відчуження нерухомого майна належного мені ОСОБА_1

ОСОБА_1 18 липня 2023 року звернулася до Відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України з відповідною заявою, про скасування арешту, та виключення відомостей про боржника з Єдиного реєстру боржників. До зазначеної заяви ОСОБА_1 додано ухвали Печерського районного суду м. Києва від 02 березня 2022 року і від 15 травня 2022 року у справі № 757/35044/20-ц.

На зазначене звернення було отримано письмову відповідь від 08 серпня 2023 року № 104582/П-24677/20.1 (лист надіслано 11 серпня 2023 року, а фактично отримано 31 серпня 2023 року). Згідно з отриманою відповіддю, 27 червня 2018 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження», наслідками якої не передбачено зняття арешту з майна боржника. Як наслідок у відділі відсутні правові підстави для зняття арешту з майна боржника.

Вирішуючи подану ОСОБА_1 скаргу та задовольняючи її, суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що встановивши, що виконавчий документ, на підставі якого було відкрито виконавче провадження, визнано таким, що не підлягає виконанню, у той же час постановою державного виконавця він був повернений стягувачу, однак відомості у Єдиному реєстрі боржників про ОСОБА_1 не вилучено, суд дійшов висновку про задоволення вимог скарг.

Апеляційний суд не може погодитися із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції не відповідає з огляду на наступне.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень сторони виконавчого провадження мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до положень ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до ч. 2 ст. 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Подання скарги на дії виконавця має бути направлене на відновлення порушених прав скаржника-сторони виконавчого провадження, тому, задовольняючи скаргу, суд одночасно має зобов`язати виконавця усунути допущені порушення.

Відповідно до вимог ст. 13 Закону України "Про виконавче провадження" під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

У відповідності до ч. 1 ст. 40 Закону України "Про виконавче провадження", на яку послався суд, у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Зі змісту зазначеної норми закону вбачається, що обов`язок державного виконавця зняти арешт з майна боржника існує не у будь-якому випадку. Такий обов`язок існує у разі закінчення виконавчого провадження та стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, стягнення основної винагороди приватним виконавцем.

Також, державний виконавець зобов`язаний зняти арешт на майно боржника у разі повернення виконавчого документа до суду, який його видав.

Згідно із ч. 1 ст. 74 Закону України "Про виконавче провадження" рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги Міністерства Юстиції України колегія суддів встановила наступні обставини справи.

Так рішенням Печерського районного суду міста Києва від 22 грудня 2009 року у вказаній справі № 2-4956/09 задоволено позов ПАТ «АКБ «Київ». Стягнуто з ОСОБА_1 борг за кредитним договором у розмірі 6 738 484, 00 грн, судового збору у розмірі 1 700, 00 грн, витрат з оплати інформаційно-технічного забезпечення розгляду справи у розмірі 120, 00 грн (а.с. 119 т.1)

Ухвалою апеляційного суду міста Києва від 06 травня 2010 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено, а рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 грудня 2009 року залишено без змін. (а.с. 154,155 т.1) . Таким чином вказане рішення набрало законної сили.

Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 24 червня 2010 року задоволено заяву ОСОБА_1 про відстрочення виконання рішення суду на 10 місяців. (а.с.166 т.10)

11 січня 2011 року Печерським районним судом міста Києва видано ПАТ КБ «Київ» виконавчий лист про виконання рішення Печерського районного суду міста Києва від 22 грудня 2009 року (а.с. 209 т.1).

Із відміток на вказаному виконавчому листі вбачається, що він пред`являвся до примусового виконання у відділ примусового виконання рішень управління ДВС ГУЮ в м. Києві де було відкрито виконавче провадження №41911402 .

Однак 11 квітня 2012 року вказаний виконавчий лист був повернутий стягувачу на підставі п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження в редакції 1999 року - (виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними).

Також вказаний виконавчий лист подальшому повторно та був повернутий державним виконавцем - 23 листопада 2012 року , 22 січня 2014 року, 20 травня 2014 року із тих же підстав - п. 2 ч. 1 ст. 47 вказаного Закону. (а.с. 209 т.1)

12 червня 2014 року головний державним виконавцем ВПВР УДВС ГУ юстиції у місті Києві було винесено постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження №43616623 (а.с. 210 т.1).

Із витягу Автоматизованої системи виконавчих проваджень від 05 лютого 2020 року ( а.с. 224-в) вбачається що відносно ОСОБА_1 були за звернення стягувача Публічного акціонерного товариства АБ «Київ» були відкритті виконавчі провадження :

- 12 грудня 2017 року ВПВР ДДВС МЮУ було відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2;

- 04 січня 2018 року Печерським РВДВС м.Київ ГТУЮ у м. Києві виконавче провадження № 55461450;

- 11 квітня 2019 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Ляпін Д.В., виконавче провадження № 58867111.

Згідно до ухвали Печерського районного суду міста Києва від 27 травня 2020 року стягувача Публічне акціонерне товариство АБ «Київ» було замінено на Акціонерне товариство «РВС Банк» у справі № 2-4956/09 (а.с. 244-245 т.1).

Крім того із матеріалів справи вбачається, що ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 02 березня 2022 року було задоволено заяву представника Акціонерного товариства «РВС Банк» адвоката - Бабенко Ю.В. про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню у справі № 2-4956/09 за позовом Публічного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний банк «Київ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Визнано виконавчий лист № 2-4956/09, виданий 11.01.2011 року Печерським районним судом м. Києва у справі № 2-4956/09 на виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 22.12.2009 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ПАТ «АКБ «Київ» боргу в розмірі 6 738484,00 грн., судовий збір у розмірі 1 700,00 грн., витрати з оплати інформаційного забезпечення розгляду справи у розмірі 120,00 грн. (а.с. 62-65 т.2).

18 липня 2023 року ОСОБА_1 звернулася до відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби МЮУ з клопотання про скасування арешту її майна, вилучення записів про обтяження в Єдиному реєстрі обтяжень та вилучення записи про неї як боржника з реєстру боржників (а.с. 84 т.2).

08 серпня 2023 року заступник директора департаменту - начальник відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби МЮУ Іван Нещадим дав роз`яснення, що у провадження відділу перебувало виконавче провадження № НОМЕР_2, яке було відкрите 12 грудня 2017 року, однак 27 червня 2018 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу згідно до пункту 2 ч.1 ст. 37 Закону України про виконавче провадження за якою не передбачено скасування накладених в межах виконавчого провадження арештів, оскільки рішення суду не було виконано.

У постанові від 07 лютого 2024 року у справі № 753/16273/22 ( провадження № 61-9976св23) Верховний Суд виснував : « З урахуванням системного тлумачення вимог статей 40, 59 Закону № 1404-VIII колегія суддів висновує, що у разі якщо після повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених частиною першою статті 37 цього Закону, встановлено, що покладені виконавчим документом на боржника зобов`язання підлягають припиненню відповідно до умов угоди про прощення боргу, за відсутності постанови про стягнення виконавчого збору та витрат виконавчого провадження арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається.

Застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права . ….

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.

Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За таких обставин та враховуючи прощення стягувачем боргу боржнику, відсутність виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, відсутність будь-яких відомостей стосовно рішення виконавця про стягнення з боржника виконавчого збору у виконавчому провадженні № НОМЕР_3 та відсутність у необхідності подальшого застосування такого арешту на майно боржника у виконавчому провадженні № НОМЕР_3, висновки судів попередніх інстанцій про відсутність підстав для визнання неправомірною бездіяльності виконавчої служби щодо незняття арешту з майна заявника у межах виконавчого провадження № НОМЕР_3 є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Викладені у цій постанові мотиви узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 01 листопада 2021 року у справі № 21/170-08, від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19), від 13 липня 2022 року у справі № 2/0301/806/11 (провадження № 61-3814св22), на які обґрунтовано послався заявник у своїй касаційній скарзі».

Як вбачається із витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №371584978 від 27 березня 2024 року відносно майна ОСОБА_1 - РНОКПП НОМЕР_1 виносилися обтяження :

- 21.03.2013 року - про арешт майна боржника - на підставі постанови головного державного виконавця відділу примусового виконання УДВС ГУЮ у місті Києві Крайчинського С.С. . Обтяження внесено в інтересах ПАТ АБ «Київ» ( а.с. 138).

- 12.02.2014 року - про арешт майна боржника - на підставі постанови державного виконавця відділу примусового виконання УДВС ГУЮ у місті Києві Манди С.Г. Арешт майна в межах суми боргу 6740304,34 грн ( а.с. 139 т.2)

- 14.03.2014 року - про арешт майна боржника - на підставі постанови відділу примусового виконання ДВС України . Арешт на все майно боржника ( а.с. 139 т.2)

- 22.08.2014 - про арешт майна боржника - на підставі постанови державного виконавця відділу примусового виконання УДВС ГУЮ у місті Києві Манди С.Г. Арешт майна в межах суми боргу 6740304,34 грн ( а.с. 139 т.2)

В розділі заборони на відчуження об`єктів нерухомого майна містяться записи :

- 08 лютого 2011 року зареєстровано обтяження арешт нерухомого майна - на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження №24244587 від 04 лютого 2011 року підрозділ примусового виконання рішень відділу ДВС ГУЮ у місті Києві . Арешт в межах суми 6740304,34 грн. (а.с. 140 т.2 )

- 31 травня 2012 року зареєстровано обтяження арешт нерухомого майна - на підставі постанови про відкриття виконавчого провадження №32632831 від 22 травня 2012 року відділ примусового виконання рішень УДВС ГУЮ у місті Києві . арешт в межах суми 6740304,34 грн. (а.с. 140 т.2).

З урахуванням викладених обставин колегія суддів доходить висновку про обґрунтованість поданої Міністерством юстиції України апеляційної скарги, щодо невідповідності висновків суду першої інстанції дійсним обставинам справи.

Зокрема, як вбачається із матеріалів справи на момент повернення - 27 червня 2018 року державним виконавцем ВПВР ДДВС МЮУ у виконавчому провадженні НОМЕР_3 виконавчого листа стягувачу ПАТ АБ «Київ» за п. 2 ч. 1 ст. 37 Закону України не існувало ухвали Печерського районного суду міста Києва від 03 березня 2022 року про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.

Крім того матеріали справи не містять належних доказів, що саме державним виконавцем ВПВР ДДВС МЮУ у межах виконавчого провадження НОМЕР_3 накладався арешт на майно ОСОБА_1 , тому зобов`язувати даний ВПВР ДДВС МЮУ вчиняти дії щодо його скасування за відсутності відкритого виконавчого провадження є безпідставним.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зазначені обставини суд не встановив та залишив поза увагою, що виключно у разі встановлення чи не встановлення вказаних обставин, у відповідності до наданих сторонами доказів, суд матиме можливість встановити законність чи не законність дій державного виконавця в частині залишення накладеного арешту на майно боржника.

Отже, суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права, що має наслідком неправильне вирішення справи.

За таких обставин, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та не ґрунтуються на наявних у справі доказах, ухвала постановлена з порушенням норм процесуального права, що у відповідності до ст. 376 ЦПК України є підставою до скасування судового рішення та постановлення нового рішення по суті вимог скаржника.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 статті 376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та наданим доказам, судом порушені норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, тому ухвала суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні поданої ОСОБА_1 скаргою.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України задовольнити.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 22 травня 2024 року скасувати та ухвалити у справі нове судове рішення, яким скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 та про зобов`язання вчинити дії, залишити без задоволення.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 30 січня 2025 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв