Справа № 465/3438/22 Головуючий у 1 інстанції Мартинишин М.О.
Провадження № 22-ц/811/1442/24 Доповідач в 2-й інстанції Бойко С. М.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2025 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді Бойко С.М.,

суддів: Копняк С.М., Ніткевича А.В.,

секретаря Зеліско-Чемерис К.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 11 квітня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним,

в с т а н о в и в:

У липні 2022 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати недійсним договір позики від 18.08.2021 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Волинською Л.В. та зареєстрований в реєстрі за №1430.

Позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 01.05.2014 року між ним та ОСОБА_4 (чоловіком відповідачки ОСОБА_3 ) укладено договір позики, оформлений розпискою, відповідно до якого останній отримав 14500 доларів США та зобов`язався їх повернути до 27.06.2014 року.

В забезпечення виконання зобов`язань за цим договором ОСОБА_4 передав позивачу автомобіль марки «Toyota Avensis», 2007 року випуску.

27.07.2015 року між сторонами укладено ще один договір позики на суму 34500 доларів США, які ОСОБА_4 зобов`язався повернути до 01.09.2015 року.

У зв`язку з невиконанням зобов`язань за вказаними договорами, заочним рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 26 листопада 2016 року у справі №463/3330/16-ц, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного суду від 03 березня 2020 року та постановою Верховного Суду від 02 червня 2021 року, стягнуто солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (відповідача у даній справі) на користь позивача ( ОСОБА_2 ) заборгованість за договорами позики від 01.05.2014 року та від 27.07.2015 року в загальному розмірі 49000 доларів США.

18.08.2021 року між відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір позики на суму, еквівалентну 30000 доларів США, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Волинською Л.В. та зареєстрований в реєстрі за №1430.

У зв`язку з невиконанням цього договору позики, 05.10.2021 року приватним нотаріусом Волинською Л.В. вчинено виконавчий напис №1661, на підставі якого приватним виконавцем Баіровою Н.М. відкрито виконавче провадження №67092130 та накладено арешт на майно ОСОБА_3 .

Позивач вважає такі дії спробою уникнути виконання ОСОБА_3 судового рішення про стягнення на його користь 49000 доларів США, шляхом укладання фіктивних правочинів та створення додаткових кредиторів.

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 11 квітня 2024 року позов задоволено.

Визнано недійсним договір позики від 18.08.2021 року, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського нотаріального округу Волинською Л.В. 18.08.2021 року та зареєстрований в реєстрі за №1430.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 496 грн. 20 коп. судового збору, що було сплачено при поданні позовної заяви.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 496 грн. 20 коп. судового збору, що було сплачено при поданні позовної заяви.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_1 , просив його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 .

В обґрунтування доводів апеляційної скарги покликається на висновок Верховного Суду у постанові від 28 березня 2023 року у справі №307/168/21, згідно з яким, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язання договору; приховання справжніх намірів учасників правочину.

Вказує, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні не зазначив, у чому саме полягала фіктивність договору позики, за яким ОСОБА_1 реально передав, а ОСОБА_3 дійсно отримала в борг 30000 доларів США, та які при цьому фактичні дані і дійсні наміри учасників були надуманими, в чому полягало приховування їх намірів.

Звертає увагу, що кошти позичались у нотаріуса відкрито, а не на підставі розписки, написаної «на коліні».

Наголошує, що суд у рішенні не навів жодного доказу на підтвердження доводів позивача, що спірний договір був фіктивним. Більше того, в описовій частині рішення суд не заперечив (тобто визнав), що кошти ОСОБА_1 передавались за договором позики, однак, ОСОБА_3 брала їх, щоб зменшити обсяг свого майна.

Додає, що суд не вказав, яким чином ОСОБА_3 (на думку суду) уникнула звернення стягнення на майно, якщо позичила кошти у ОСОБА_1 , оскільки уникнення звернення стягнення за таких обставин неможливо ані практично, ані теоретично, воно залишається у будь-якому випадку.

Зазначає, що суд залишив поза увагою той факт, що ОСОБА_5 та ОСОБА_4 (колишній чоловік ОСОБА_3 ) є друзями і саме між ними було створено фіктивні розписки про ніби-то існування боргу.

Відтак, вважає, що оскаржуване рішення є незаконним та підлягає скасуванню внаслідок невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

Розгляд справи в апеляційному суді неодноразово відкладався, в тому числі, за клопотанням сторони відповідача ОСОБА_3 адвоката Колошкіна І.А. від 05.11.2024 року для мирного врегулювання спору.

17.12.2024 року та повторно 03.02.2025 року представник позивача ОСОБА_2 адвокат Поздняков С.С. подав до апеляційного суду письмову заяву про відмову від позову та закриття провадження в даній справі, покликаючись на мирне врегулювання спору в позасудовому порядку. При цьому, зазначив, що його повноваження, як представника, не обмежені договором, про що вказано в ордері на надання правничої допомоги, долученому до матеріалів справи.

В судове засідання апеляційного суду учасники справи не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи всі були повідомлені належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило, тому, відповідно до вимог ч.2 ст.247, ч.2 ст.372 ЦПК України, розгляд справи проведено апеляційним судом у відсутності учасників справи без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом.

Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення апеляційним судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 04.02.2025 року, є дата складення повного судового рішення 05.02.2025 року.

Перевіривши матеріали справи та законність заявлених вимог сторони позивача, колегія суддів дійшла висновку про задоволення заяви з наступних підстав.

Відповідно до частини третьої статті 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Статтею 49 ЦПК України визначено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Пунктом 1 частини другої статті 49 ЦПК України передбачено, що позивач вправі відмовитись від позову (всіх або частини позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу.

За загальним положенням, яке міститься в частині першій статті 206 ЦПК України, також передбачено, що позивач може відмовитись від позову на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Статтею 373 ЦПК України передбачено, що у суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову відповідно до загальних правил про цю процесуальну дію, незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу.

Якщо заява про відмову від позову відповідає вимогам статті 206 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову, якою одночасно визнає нечинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.

Частиною третьою статті 206, пунктом 4 частини першої статті 255 ЦПК України передбачено, що суд своєю ухвалою закриває провадження по справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

Частиною другою статті 256 ЦПК України визначено, що у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Враховуючи викладене та вимоги статті 13 ЦПК України, в якій закріплено принцип диспозитивності цивільного судочинства розгляд цивільної справи не інакше як за зверненням особи, та подану позивачем письмову заяву про відмову від позову, яка відповідає вимогам статті 206 цього Кодексу, колегія суддів дійшла висновку про прийняття відмови позивача від позову, у зв`язку з чим рішення суду першої інстанції необхідно визнати нечинним і закрити провадження у справі.

Керуючись ст.ст.206, 367, 373, 381, 389 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

прийняти відмову ОСОБА_2 від позову до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 11 квітня 2024 року визнати нечинним.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання правочину недійсним, закрити.

Ухвала набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту ухвали. Повний текст ухвали складений 05 лютого 2025 року.

Головуючий С.М. Бойко

Судді: С.М. Копняк

А.В. Ніткевич