Справа № 307/4387/23
П О С Т А Н О В А

Іменем України

23 січня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Кожух О.А.,

суддів Джуги С.Д., Мацунича М.В.,

за участі секретаря Голубєвої Є.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги Закарпатської обласної прокуратури та Головного управління Національної поліції в Закарпатській області на рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 23 вересня 2024 року в справі №307/4387/23 (головуючий суддя Сас Л.Р., повний текст рішення виготовлено 07.10.2024), за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до держави Україна в особі Державної казначейської служби України, треті особи: Головне управління Національної поліції в Закарпатській області та Закарпатська обласна прокуратура, про встановлення позадоговірної відповідальності держави за неналежне виконання обов`язку та стягнення моральної шкоди,

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

У жовтні 2023 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , в інтересах яких діє адвокат Панфілов П.Г., пред`явили позов до Державної казначейської служби України, визначивши третіми особами Головне управління Національної поліції в Закарпатській області та Тячівську окружну прокуратуру в Закарпатській області про встановлення позадоговірної відповідальності держави за неналежне виконання обов`язку та стягнення моральної шкоди.

23.11.2023 до суду надійшло клопотання представника позивачів про заміну відповідача та позовної вимоги, у якому просив залучити до справи відповідачем Державу Україну в особі Державної казначейської служби України та стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України на користь позивачки ОСОБА_2 1 000 000,00 грн., на користь позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_3 по 800 000,00 грн. кожному грошової компенсації за завдану моральну шкоду, а також 20130 витрат на професійну правничу допомогу (а.с.137 том1). Ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання від 21.12.2023, замінено неналежного відповідача Державну казначейську служби України на належного - Державу Україна в особі Державної казначейської служби України, а також третю особу Тячівську районну прокуратуру на Закарпатську обласну проку3ратуру (а.с.144 т. 1).

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачі зазначили, що лікарями Тячівської районної лікарні неналежно виконувались свої професійні обов?язки, було неналежно встановлено діагноз ОСОБА_1 , що потягнуло за собою неналежне подальше лікування, внаслідок чого ІНФОРМАЦІЯ_1 настала його смерть.

За вказаним фактом працівниками СВ Тячівського РВП ГУНП в Закарпатській області 14 травня 2019 року було внесено відомості до ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України і досудове слідство у даному кримінальному провадженні триває на даний час.

Зазначають, що з моменту вчинення кримінального правопорушення минуло більше чотирьох років, а дана категорія кримінального провадження не є складною, однак досудове розслідування проведено неефективно, фактично таке проводилося приблизно один рік, а в подальшому, при наявності достатніх даних та висновків експерта для пред?явлення винній особі підозри, слідство обмежувалося лише зверненням із клопотаннями про продовження строку досудового слідства та отриманням ухвали про продовження такого строку, при цьому жодних слідчих дій у даному кримінальному провадженні для притягнення винної особи до відповідальності не проводилося.

Оскільки, кримінальне правопорушення передбачене ч. 1 ст. 140 КК України є нетяжким злочином, через неналежне проведення досудового слідства особу, яка вчинила дане кримінальне правопорушення, притягнути до кримінальної відповідальності вже неможливо, так як закінчились строки притягнення винної особи до відповідальності, то відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 284 КК України, дане кримінальне провадження підлягає закриттю.

Вважають, що очевидним є той факт, що смерть ОСОБА_1 , котрий був чоловіком ОСОБА_2 та батьком позивачів - ОСОБА_1 і ОСОБА_3 , є невідновлювальною втратою, яка спричинила їм значної моральної шкоди, право на відшкодування якої вони мають відповідно до закону і таке стягнення повинно було відбутися за наслідками притягнення до відповідальності винних осіб, встановлення яких, відповідно до чинного законодавства України, покладено на орган досудового розслідування Національної поліції України, який зобов?язаний провести досудове слідство у розумні строки, шляхом проведення допитів потерпілих, свідків, призначення судових експертиз, за наслідками чого пред`явити підозру винній особі, скласти обвинувальний акт та направити його до суду, що є обов`язком держави в особі органу досудового розслідування та прокуратури.

Стверджують, що невиправдане довготривале, неналежне досудове розслідування є перешкодою на шляху реалізації потерпілими правового механізму, встановленого національним законодавством, щодо отримання належного відшкодування моральної шкоди, спричинення якої є очевидним, і будь-якого іншого засобу, окрім звернення потерпілих до суду із позовом про відшкодування моральної шкоди, як то в межах кримінального провадження, чи в порядку цивільного судочинства, в національному законодавстві не існує.

Визначаючи розмір моральної шкоди, позивачами взято до уваги те, що ця втрата не може бути відновлена та призвела до вимушених змін у житті позивачів. Так, позивачка ОСОБА_2 залишилася одна, позбавлена спілкування, допомоги та додаткових доходів, які складалися із пенсії померлого чоловіка, заробітної плати, яку він отримував. Через перенесений стрес вона захворіла на цукровий діабет, а позивачі ОСОБА_3 та ОСОБА_1 залишилися без батька та його підтримки.

Ураховуючи наведені доводи, зважаючи на моральні страждання позивачів, вимушені зміни у їхньому житті, які призвели до порушення їх звичного способу життя, розмір шкоди, завданої позивачці ОСОБА_2 заявники визначили в розмірі 1000 000,00 грн., а позивачам ОСОБА_1 та ОСОБА_3 по 800 000,00 грн. кожному. Також просили суд стягнути на свою користь з відповідачів 20 130,00 грн. витрат на правничу допомогу.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду першої інстанції

Рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 23 вересня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з державного бюджету України на користь ОСОБА_2 200 000 (двісті тисяч) грн., на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_3 по 100 000 (сто тисяч) грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду обґрунтоване тим, що органом досудового розслідування СВ Тячівським РВП ГУНП в Закарпатській області в межах розумного строку не було вчинено ефективних дій з метою забезпечення швидкого, повного розслідування в межах кримінального провадження №0000436. Вважаючи, заявлений позивачами розмір моральної шкоди надмірним, місцевий суд визначив такий у меншому розмірі та відмовив у задоволенні вимог про стягнення витрат на правничу допомогу, у зв`язку з відсутністю доказів понесених витрат.

Узагальнені доводи апеляційних скарг

На вказане рішення подали апеляційні скарги Головне управління Національної поліції в Закарпатській області (далі ГУНП) та Закарпатська обласна прокуратура.

У скаргах просять рішення Тячівського районного суду від 23.09.2024 скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Головне управління Національної поліції в Закарпатській області у своїй скарзі зазначає, що позивачі не надали належних та допустимих доказів спричинення їм моральної шкоди, протиправності дій чи бездіяльності відповідача та наявності причинно-наслідкового зв`язку між ними. Позивачі не подали суду жодних доказів, що позивачам була завдана моральна шкода, в чому полягала ця шкода, характер, обсяг душевних чи фізичних страждань, які наявні істотні вимушені зміни в життєвих стосунках, таким чином позивачі не довели дані обставини будь-якими процесуальними документами, на які посилаються позивачі як на підставу своїх вимог. Судом не доведено зловживань посадовими/службовими особами ГУНП процесуальними правами, чи недобросовісне виконання такими особами своїх обов`язків, про що робить висновок суд першої інстанції, адже будь-якими судовими рішеннями чи актами вищестоящих посадових осіб/органів не встановлено.

Оскільки позивачами не наведено жодних підстав та не надано жодних доказів, які б підтверджували сам факт заподіяння позивачам моральних чи фізичних страждань, або втрати немайнового характеру та доказів необхідності додаткових зусиль для нормалізації життєвих зв`язків, а також не наведено із чого суд виходив при обрахунку суми в розмірі 400 000 грн. відповідно і позовні вимоги позивача є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення. ГУНП вважає, що судом першої інстанції було безпідставно завищено суму до відшкодування. Стверджує, що дії працівників правоохоронних органів при здійсненні досудового розслідування не можуть вважатися неправомірними, оскільки вищезазначене не свідчить про те, що вони припустилися незаконних дій та порушили виконання службових обов`язків. Відсутність прямого причинного зв`язку між шкодою та незаконними діями, як необхідна умова деліктної відповідальності, виключає можливість такої відповідальності. Зауважує, що на даний час досудове розслідування триває, слідчими вживаються усі необхідні заходи, спрямованні на виконання завдань кримінального провадження, щодо проведення повного й неупередженого їх розслідування.

В апеляційній скарзі Закарпатська обласна прокуратура посилається на правило спеціального делікту, яке закріплено у ч.2 ст. 1177 ЦК України. Стверджує, що державу не можна визнавати зобов`язаною й винною за дії приватних осіб, з покладенням на неї обов`язку з повного відшкодування завданої злочинами таких осіб шкоди. У своїх доводах посилається на висновки Верховного Суду від 03.02.2022 у справі №757/59744/19 та від 07.11.2022 у справі № 757/59343/19.

Стверджує, що позивачами не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження наявності правових підстав для відшкодування їм завданої шкоди та протиправності дій прокуратури, що на підставі ст. 81 ЦПК України є їхнім процесуальним обов`язком.

Короткий зміст відзиву

Державною казначейською службою України подано відзив на апеляційну скаргу Закарпатської обласної прокуратури, у якому зазначає, що згідно із заявленого позову відповідачем зазначено лише Державну казначейську службу. Вказує, що враховуючи компетенцію Казначейства України жодні правові зв`язки Казначейства України з позивачем не виникали і не могли виникнути, оскільки Казначейство України відповідно до наданих повноважень не розпочинає та не здійснює досудове розслідування, а тому не спричинило і не могло спричинити ніякої шкоди позивачеві. Таким чином, спірні правовідносини виникли виключно між позивачами та правоохоронними органами. Цей факт підтверджується і тим, що позов не містить жодних посилань на незаконні дії, рішення чи бездіяльність посадових осіб Казначейства України, що виключає їх відповідальність за порушення перед позивачами. Казначейство не повинно нести відповідальність за шкоду, заявлену Позивачами (аналогічна позиція міститься в ухвалі ВССУ від 05.07.2017 по справі № 210/327/15-ц, постанові Касаційного цивільного суду від 06.02.2019 по справі № 199/6713/14-ц).

Вказує, що судом першої інстанції не встановлено наявності шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Звертає увагу суду, що згідно з наявних документів, які надані у якості повноважень на представництво позивачів, адвокатом Панфіловим Павлом Геннадійовичем подано та підписано позовну заяву при відсутності належних повноважень на ведення справи.

Стверджує, що судом першої інстанції під час ухвалення рішення щодо задоволення позовних вимог жодним чином не аргументовано суму такого задоволення.

Просить апеляційну скаргу Закарпатської обласної прокуратури задовольнити.

Межі розгляду апеляційним судом та явка учасників справи

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї (ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до ч.4 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників Закарпатської обласної прокуратури, Головного управління Національної поліції в Закарпатській області, Державної казначейської служби України, позивача ОСОБА_1 , дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія дійшла таких висновків.

Фактичні обставини справи встановлені судом

З матеріалів справи вбачається, що 13.05.2019 слідчим Тячівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Закарпатській області Ковач М.М. було зареєстровано заяву ОСОБА_4 про вчинення працівниками Тячівської РЛ кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 140 КК України, у зв`язку з неналежним виконанням своїх професійних обов`язків, внаслідок чого помер ОСОБА_1 , який знаходився на стаціонарному лікуванні. Дане кримінальне провадження зареєстровано в ЄРДР за номером 60000436 (а.с.20 том1).

У межах даного кримінального провадження на підставі ухвали слідчого судді 14.05.2019 проведено судово-медичну експертизу трупа ОСОБА_1 1955 року народження (а.с. 24-29).

На підставі постанови слідчого 23.10.2019 у даному кримінальному провадженні було проведено комісійну експертизу (а.с.30-41).

Строк досудового розслідування кримінального провадження №0000436 від 14.05.2019, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 140 КК України, продовжувався тричі за клопотанням слідчого. Востаннє строк досудового розслідування продовжено ухвалою слідчого судді Тячівського районного суду Закарпатської області Сойма М.М. до 15 травня 2023 року (а.с.59-60).

Позивачі звернулись до суду з даним позовом, визначивши відповідачем Державу Україну в особі Державної казначейської служби України.

Позовні вимоги ґрунтуються на доводах щодо неналежного проведення досудового розслідування правоохоронними органами у межах кримінального провадження, у якому позивачі визнані потерпілими, та позивачі вважають, що у зв`язку з тривалим розслідуванням вказане кримінальне провадження підлягатиме закриттю на підставі п.3 ч.1 ст. 284 КК України.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд та застосовані норми права

Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Конституція України (стаття 56) проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу (див. постанову Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі № 6-501цс17).

Як зазначалось вище, позов було пред`явлено до Державної казначейської служби України, яку в подальшому, за клопотанням представника позивачів, було замінено на належного відповідача - Державу Україну в особі Державної казначейської служби України.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач.

Відповідно до частини другої статті 2, статті 170 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Як зазначено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104 цс 19), Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що і в судовому процесі, зокрема у цивільному, держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах (див. пункт 35 постанови від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) зазначено наступне. Згідно з частиною першою статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. У частині першій статті 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Як зазначено Великою Палатою Верховного Суду, належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, у межах їхньої компетенції, зазвичай - орган, діями якого заподіяну шкоду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц зауважила, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями у спірних правовідносинах, зокрема представляти державу в суді (див. також постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (пункт 6.22); від 26 лютого 2019 року у справі № 915/478/18 (пункт 4.20); від 27 лютого 2019 року у справі № 761/3884/18 (пункт 33), від 26 червня 2019 року у справі 587/430/16-ц (пункт 26), від 18 грудня 2019 року у справі 688/2479/16-ц (пункт 22), від 18 березня 2020 року у справі № 553/2759/18 (пункт 35)). У справах про відшкодування шкоди державою остання бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого заподіяно шкоду.

Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (пункт 44), від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (пункт 64), від 11 листопада 2020 року у справі № 9901/845/18 (пункт 38), від 9 грудня 2020 року у справі № 9901/613/18 (пункт 79)).

Позивачі вказували, що обов`язком держави в особі органу досудового розслідування та прокуратури, є провести досудове слідство у розумні строки, за наслідками чого пред`явити підозру винній особі, скласти обвинувальний акт та направити його до суду, та мотивуючи необхідність відшкодування їм моральної шкоди у зв`язку з довготривалістю досудового розслідування, натомість визначили відповідні органи - Закарпатську обласну прокуратуру та Головне управління Національної поліції в Закарпатській області третіми особами. Спірні правовідносини виникли виключно між позивачами та третіми особами - органами, діями яких заподіяну шкоду.

Процесуальний статус відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору, відповідно до положень ЦПК України, відрізняється за обсягом прав та обов`язків. Про це, зокрема, зазначалось у постанові Верховного Суду від 24 березня 2021 року у справі № 1316/364/12.

Враховуючи компетенцію Державної казначейської служби України, жодні правові зв`язки Казначейства з позивачем не виникали і не могли виникнути, оскільки Державна казначейська служба України, відповідно до наданих повноважень, не розпочинає та не здійснює досудове розслідування. У разі задоволення позову про стягнення коштів з державного бюджету України, таке рішення виконується виключно органами Казначейства. Тобто, Державна казначейська служба України є фактично виконавцем відповідних, зокрема, судових рішень про відшкодування шкоди, та не може відповідати за неправомірні, на думку позивачів, дії чи бездіяльність тих органів, які відповідають за ефективність та тривалість досудового розслідування.

Залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів як співвідповідача Державної казначейської служби України чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19).

ВС підкреслив, що для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. Висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

З огляду на зміст та обґрунтування заявлених позовних вимог у даній справі держава має брати участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, у межах їхньої компетенції, а саме - органи, діями яких заподіяну шкоду.

Проте, у даній справі не залучено органи, діями яких, на думку позивачів, заподіяно шкоду - тобто органи державної влади, які у межах їхньої компетенції уповноважені представляти державу у даних правовідносинах, а саме Головне управління Національної поліції в Закарпатській області та Закарпатська обласна прокуратура.

Натомість участь у вказаній справі Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною.

Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав і не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку (стаття 51 ЦК України).

Розглядаючи справу, суд першої інстанції не врахував, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин в особі того органу, діями або бездіяльністю якого, на думку позивача, йому завдано шкоди. Суд першої інстанції, вирішуючи питання про заміну неналежного відповідача, в порушення ч. 5 ст 12 ЦПК України, не роз`яснив позивачам відповідних наслідків вчинення або не вчинення відповідних процесуальних дій, не сприяв реалізації ними своїх прав.

Висновки апеляційного суду

Таким чином, апеляційним судом встановлено, що у даному провадженні жодні правові зв`язки між Державною казначейською службою України з позивачами не виникали і не могли виникнути. Спірні правовідносини виникли виключно між позивачами та правоохоронними органами, які в даному провадженні визначені як треті особи.

Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в його задоволенні.

З огляду на викладене належним відповідачем у справі є Держава Україна в особі Головного управління Національної поліції у Закарпатській області та Закарпатська обласна прокуратура. Державна казначейська служба України може бути залучена до участі у справі лише як співвідповідач.

Зважаючи на викладене, рішення місцевого суду через неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права слід скасувати та у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з підстав їх пред`явлення не до всіх належних відповідачів.

Керуючись ст.ст.367, 368, п.2 ч.1 ст.374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги Головного управління Національної поліції в Закарпатській області та Закарпатської обласної прокуратури - задовольнити.

Рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 23 вересня 2024 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України - відмовити, з підстав пред`явлення позовних вимог не до всіх належних відповідачів.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційну скаргу на постанову апеляційного суду може бути подано безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 30 січня 2025 року.

Головуюча: Судді: