КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Унікальний номер справи № 369/3427/19 Апеляційне провадження № 22-ц/824/796/2025Головуючий у суді першої інстанції - Волчко А.Я. Доповідач у суді апеляційної інстанції - Нежура В.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2025 року Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Нежура В.А.,

судді Соколова В.В., Невідома Т.О.,

секретар Цуран С.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 листопада 2022 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Київській області Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області Макаренка Володимира Вікторовича, ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяження,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2019 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до державного реєстратора Управління державної реєстрації ГТУІО в Київській області Києво-Святошинської РДА Київської області Макаренка В.В., ОСОБА_1, третя особа: ОСОБА_3 у якому просила:

скасувати рішення державного реєстратора Управління державної реєстрації ГТУІО в Київській області Києво-Святошинської РДА Макаренка В.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 42584152, яким було зареєстровано право власності на 1/6 частину будівлі, садового будинку, об`єкта житлової нерухомості, реєстраційний номер 224. розташований за адресою АДРЕСА_1 на праві власності за ОСОБА_1 .

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 17.08.2018 державним реєстратором прийняте відповідне рішення про реєстрацію прав та їх обтяжень, яким зареєстровано право власності на 1/6 частину будівлі за ОСОБА_1 . Вказане рішення було прийнято па підставі рішення Харківського районного суду м. Києва від 15.07.1996 та довідки KI І «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» № 480 від 16.08.2018.

На думку позивача, зазначене рішення є незаконним і таким, шо підлягає скасуванню, оскільки станом на 17.08.2018 право власності на садовий будинок було зареєстровано за позивачем ОСОБА_2 . Раніше, 28.02.2018 цим же державним реєстратором вже приймалося рішення про державну реєстрацію, яким зареєстровано за ОСОБА_1 право власності на 1/6 частину будівлі за вказаною адресою на підставі рішення Харківського районного суду м. Києва від 15.07.1996, акту СІ' «Арсеналець-5» від 19.09.1989, листа № 97 від 26.02.2018, виданого КГІ «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області», це право власності було скасовано рішенням державного реєстратора на підставі ухвали № 2-31/98 Харківського районного суду м. Києва від 23.03.1998 про затвердження мирової угоди, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.02.1999 та нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_1 .

В подальшому, а саме 17.08.2018, той самий державний реєстратор безпідставно зареєстрував право власності на 1/6 частину садового будинку за ОСОБА_1 , в той же час за ОСОБА_2 державний реєстратор реєструє право власності на дачний будинок, із зазначенням розміру її частки 5/6. Тому, приймаючи дане рішення, державний реєстратор не дотримався вимог ст. 24. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 321. 328 1 (К України та безпідставно порушив її майнові права.

Крім того, вказувала, що у ОСОБА_1 на час звернення до державного реєстратора було відсутнє право власності на заявлений нею до реєстрації об`єкт нерухомого майна у вигляді % частини садового будинку відповідно до ухвали Харківського районного суду м. Києва від 23.03.1998. якою було затверджено мирову угоду між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 (т. 1 а.с. 1-6).

Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01.11.2022 позов задоволено, скасовано рішення державного реєстратора Управління державної реєстрації ГТУЮ в Київській області Києво-Святошинської РДА Макаренка В.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 42584152, яким було зареєстровано право власності на 1/6 частину будівлі, садового будинку, об`єкта житлової нерухомості, реєстраційний помер 224, розташований за адресою АДРЕСА_1 на праві власності за ОСОБА_1 (т. 4 а.с. 175-182).

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 14.12.2022 заяву відповідача ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення залишено без задоволення (т. 4 а.с. 234-238).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просила скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Вказує, що заочне рішення було ухвалене судом без урахування заяви про застосування строку позовної давності, судової практики та позиції Верховного Суду.

Позивач не просить скасувати її право власності на спірну 1/6 частину будинку, яке зареєстроване ще 30.07.1998 в Бюро технічної інвентаризації, це право ніколи не скасовувалося і натепер не скасовано, позивач просить скасувати лише рішення державного реєстратора. Ймовірне порушення прав, на думку позивача, пов`язано саме з реєстрацією в БТ1 1/6 частки будинку відповідача та з наявністю саме запису про проведену державну реєстрацію її права. Тому належним способом захисту ймовірного права має бути саме скасування права ОСОБА_1 на 1/6 частку будинку, що зареєстровано в БТІ, та скасування запису про проведену державну реєстрацію права, і такою ж є позиція Великої Палати Верховного Суду. Тобто, позивачем обрано неналежний спосіб захисту.

При цьому, на підставі оспорення правомірності рішення про реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, позов не може бути задоволений, оскільки таке рішення вичерпало свою дію шляхом виконання.

Окрім зазначеного, вважала суттєвим порушенням, неналежне повідомлення про час і дату розгляду справи як відповідача державного реєстратора Макаренко В.В., гак і ОСОБА_1 (т. 5 а.с. 1-11).

Постановою Київського апеляційного суду від 31.05.2023 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01.11.2022 скасовано та прийнято нову постанову. Позов ОСОБА_5 до державного реєстратора Управління державної реєстрації ГТУЮ в Київській області Києво-Святошинської РДА Київської області Макаренка В.В.. ОСОБА_1 , третя особа ОСОБА_3 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяження задоволено частково.

Скасовано рішення державного реєстратора Управління державної реєстрації ГТУЮ в Київській області Києво-Святошинської РДА Київської області Макаренка В.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 42584152, яким було зареєстровано право власності на 1/6 частину будівлі, садового будинку, об`єкта житлової нерухомості, реєстраційний номер 224, розташований за адресою АДРЕСА_1 на праві власності за ОСОБА_1 . У позові до державного реєстратора Управління державної реєстрації ГТУЮ в Київській області Києво- Святошинської РДА Київської області Макаренка В.В. відмовлено (т. 5 а.с. 195- 205).

Постановою Верховного Суду від 28.02.2024 касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Постанову Київського апеляційного суду від 31.05.2023 скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Направляючи справу на повий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд зазначив, що, переглядаючи рішення суду першої інстанції, судом апеляційної інстанції не досліджено, за яке саме нерухоме майно ОСОБА_1 отримала компенсацію на підставі затвердженої мирової угоди: за 1/6 частини земельної (дачної) ділянки; чи за 1/6 частини садового (дачного) будинку, розташованого на даній земельній ділянці: або за все разом (за 1/6 частину земельної (дачної) ділянки разом з 1/6 частиною будинку на ній). Вказане має правове значення для правильного вирішення справи (т. 6 а.с. 37-46).

08.05.2024 ОСОБА_2 подала відзив на апеляційну скаргу, у якому вказала, що за ОСОБА_1 згідно рішення Харківського районного суду м. Києва від 15.07.1996 було визнано право на спадкове майно, зокрема на 1/6 частину дачі, що уособлювало у собі на той час (коли не було Державних актів на землю та було відсутнє свідоцтво про право власності на садовий будинок) право власності на П6 частину як садового будинку, так і 1/6 частину земельної ділянки, яка була похідною від основного об`єкта нерухомості - садового будинку.

ОСОБА_1 28.07.1996 власноручно склала та підписала заяву, посвідчену нотаріусом. якою засвідчує отримання від ОСОБА_3 грошових коштів, та як наслідок, відсутність матеріальних, моральних та інших претензій з питання власності, зокрема 1/6 частини садової ділянки. Тобто, отримавши компенсацію, позивач позбавлялась будь-яких майнових прав та претензій до садового будинку та земельної ділянки (т. 6 а.с. 53-59).

В судовому засіданні в апеляційному суді взяв участь представник ОСОБА_1 - ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу, просив задовольнити з викладених підстав. Третя особа ОСОБА_3 просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого по справі судового рішення, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності

Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:

1) керує ходом судового процесу;

2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;

3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;

4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;

5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Порядок повідомлення учасників справи про судове засідання та вручення судових повісток про виклик регулюється ст. 128 ЦПК України.

Відповідно до ст. 128 ЦПК України суд викликає учасників справи у судове засідання або для участі у вчиненні процесуальної дії, якщо визнає їх явку обов`язковою. Судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання. Відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У п. 26 рішення Європейського суду з прав людини від 15 травня 2008 року у справі «Надточій проти України» (заява № 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Право на публічний розгляд, передбачене п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має на увазі право на «усне слухання». Право на публічний судовий розгляд становить фундаментальний принцип. Право на публічний розгляд було б позбавлене смислу, якщо сторона в справі не була повідомлена про слухання таким чином, щоб мати можливість брати участь в ньому, якщо вона вирішила здійснити своє право на явку до суду, встановлене національним законом. В інтересах здійснення правосуддя сторона спору повинна бути викликана в суд таким чином, щоб знати не тільки про дату і місце проведення засідання, але й мати достатньо часу, щоб встигнути підготуватися до справи (TRUDOV v. RUSSIA, № 43330/09, параграф 23, ЄСПЛ, від 08 квітня 2010 року).

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, не врахував, що матеріали справи не містять відомостей про належне повідомлення відповідача та її представника про розгляд справи в суді 01 листопада 2022 року.

В матеріалах відсутні докази повідомлення відповідача та її представника про дату, час і місце розгляду справи шляхом направлення та вручення судових повісток або шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Оскільки судом першої інстанції не було виконано процесуальний обов`язок щодо здійснення такого повідомлення, і оскільки відповідач обґрунтовує свою апеляційну скаргу розглядом судом справи за її відсутності без повідомлення належним чином, рішення підлягає скасуванню відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України.

Вирішуючи по суті вимоги ОСОБА_2 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяження, апеляційний суд виходить із наступного.

Встановлено, що, відповідно до акта приймальної комісії від 19 вересня 1989 року прийнято до експлуатації літній садовий будинок і господарські споруди на садовій ділянці СТ «Арсеналець-5» в с. Гатне-Крюківщина Києво-Святошинського району Київської області, збудовані ОСОБА_3 .

Згідно з довідкою СТ «Арсеналець-5» від 28 червня 1998 року, виданою ОСОБА_3 , він є власником дачі (садового будинку) в СТ «Арсеналець-5» за адресою: АДРЕСА_2 .

ОСОБА_3 є членом СТ «Арсеналець-5», на підставі рішення кооперативу/товариства «Арсеналець-5» від 18 липня 1979 року № 1 про надання йому в користування земельної ділянки, площею 0,04 га, яка належала садовому товариству «Арсеналець» на підставі рішення РВК від 13 жовтня 1980 року № 565, про відведення земельної ділянки, площею 16,2 га, під будівництво садового товариства (т. 2, а. с. 223).

Рішенням Харківського районного суду міста Києва від 15 липня 1996 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на 1/6 частину квартири, визнання права власності на 1/6 частину дачі, визначення порядку користування квартирою та вселення позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 факт прийняття спадщини після померлої в 1994 році матері ОСОБА_7 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно у вигляді 1/6 частини квартири АДРЕСА_3 та 1/6 частину будинку в СТ «Арсеналець-5», розташованого в с. Гатне Київської області.

Вказане рішення набрало законної сили.

Ухвалою Харківського районного суду міста Києва від 23 березня 1998 року у справі № 2-91/98 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визначення порядку користування житловим приміщенням, затверджено мирову угоду між сторонами.

Згідно з мировою угодою ОСОБА_3 у рахунок компенсації 1/6 частини квартири АДРЕСА_3 і 1/6 частини дачної ділянки на АДРЕСА_2, які належні ОСОБА_1 на праві приватної власності, зобов`язується виплатити ОСОБА_1 9 500,00 дол. США за курсом НБУ в строк 6 місяців (в порядку спадкування) або придбає їй квартиру готельного типу на її ім`я в м. Києві. ОСОБА_1 , зі свого боку, зобов`язується при виконанні обов`язків, взятих на себе ОСОБА_3 , виписатися з сином ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_3 .

Цією ухвалою Харківського районного суду міста Києва від 23 березня 1998 року при затвердженні мирової угоди визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_3 і 1/6 частину дачної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 (том 1а.с. 22).

Нотаріальною заявою від 28.07.1998 року ОСОБА_2 підтвердила, що ОСОБА_3 на виконання мирової угоди передано їй грошові кошти і вона не має до нього будь-яких претензій щодо вказаного нерухомого майна (том 1 а. с. 23).

30 липня 1998 року ОСОБА_1 зареєструвала право приватної власності на 1/6 частину будинку за адресою: АДРЕСА_1 , запис № 92 в реєстровій книзі № 4.

Згідно з витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, на підставі заяви ОСОБА_1 від 01 лютого 2018 року, 28 лютого 2018 року державним реєстратором Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області Макаренком В. В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер 39907107 від 28 лютого 2018 року 10:04:37, яким зареєстровано право спільної часткової власності на 1/6 частину садового будинку за адресою АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 на підставі рішення, серія та номер: виданого 15 липня 1996 року, видавник: Харківський районний суд міста Києва, АКТ, серія та номер: виданий 19 вересня 1989 року, видавник: СТ «Арсеналець-5», лист, серія та номер: 97, виданий 26 лютого 2018 року, видавник: КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області», номер запису про право власності 25049632.

01 серпня 2018 року державним реєстратором Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області Макаренком В. В. (на підставі заяви уповноваженої особи ОСОБА_3 від 31 липня 2018 року) прийнято рішення про скасування вказаного права власності на підставі ухвали, серія та номер 2-31/98, виданий 23 березня 1998 року, видавник: Харківський районний суд міста Київ, рішення ім`ям України, серія та номер: 2-161/99 р., виданий 15 лютого 1999 року, видавник: Києво-Святошинський районний суд Київської області, заява, серія та номер: ААО910387, виданий 28 липня 1998 року, видавник приватний нотаріус Бурлаченко С. Б.

Відповідно до листа КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» від 16 липня 2018 року № 1204 право власності на об`єкт нерухомого майна - садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 не зареєстроване.

Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 06 серпня 2018 року, на підставі заяви уповноваженої особи ОСОБА_3 від 02 серпня 2018 року, 06 серпня 2018 року державним реєстратором Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області Макаренком В. В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 42398633 від 06 серпня 2018 року 11:26:34, Макаренко В. В. , яким зареєстровано право власності на садовий будинок за адресою: АДРЕСА_4 за ОСОБА_2 на підставі: лист, серія та номер 1204, виданий 16 липня 2018 року, видавник: КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області», довідка, серія та номер: 24, виданий 17 липня 2018 року, видавник: СТ «Арсеналець-5».

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 серпня 2018 року вбачається, що на підставі заяви ОСОБА_1 від 14 серпня 2018 року, внесено зміни щодо частки в праві власності ОСОБА_2 , а саме 5/6 садового будинку за адресою: АДРЕСА_4 за ОСОБА_2 на підставі: лист, серія та номер 1204, виданий 16 липня 2018 року, видавник: КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області», довідка, серія та номер: 24, виданий 17 липня 2018 року, видавник: СТ «Арсеналець-5», довідка, серія та номер 480, виданий 16 серпня 2018 року, видавник КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області».

Відповідно до листа КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» від 16 серпня 2018 року № 480 на адресу державного реєстратора Макаренка В .В. на його запит, згідно з яким право власності на 1/6 частину будинку АДРЕСА_5 зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі рішення Харківського районного суду міста Києва від 15 липня 1996 року, право власності на 5/6 частин садового будинку в БТІ не реєструвалось. Додатково повідомлено, що дійсно, інформацію про відсутність реєстрації права власності на вищезазначений будинок в листі КП «БТІ КСРРКО» від 16 липня 2018 року № 1204 слід вважати помилковою, в БТІ відсутня реєстрація права власності на садовий будинок лише на 5/6 часток.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 19 червня 2018 року державним реєстратором Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області Макаренком В. В. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 41676453 від 19 червня 2018 року 11:14:21 про реєстрацію права власності на земельну ділянку, площею 0,0453 га, кадастровий номер :01:022:5240, для колективного садівництва за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 на підставі: витягу з ДЗК, серія та номер НВ-018, виданий 30 травня 2018 року, видавник: відділ у Києво-Святошинському районі Міськрайонного управління у Києво-Святошинському районі та м. Ірпені Головного управління Держгеокадастру у Київській області; державний акт на право приватної власності на земельну ділянку, серія та номер: ІІІ-КВ101430, виданий 28 вересня 2000 року, видавник: Крюківщинська сільська рада народних депутатів.

Рішенням виконавчого комітету Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 28 березня 2000 року № 15 передано безкоштовно в приватну власність для ведення садівництва земельні ділянки членам СТ «Арсеналець-5» згідно з списком в додатку, зокрема ОСОБА_2 передано земельну ділянку, площею 0,045 га.

Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку ОСОБА_2 на підставі рішення виконавчого комітету Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 28 березня 2000 року № 15 видано державний акт серії ІІІ-КВ № 101430 від 28 вересня 2000 року на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер :01:022:5240.

Згідно з довідкою СТ «Арсеналець-5» від 17 липня 2018 року № 24, виданої ОСОБА_2 , вона є власником дачі (споруди, будівлі) в ГО СТ «Арсеналець-5» на АДРЕСА_2 . Рішенням виконавчого комітету Києво-Святошинської районної ради від 13 жовтня 1980 року № 565 про виділення землі товариству за СТ «Арсеналець-5» закріплюються землі, площею 16,2, в безстрокове і безоплатне користування для ведення колективного садівництва. Рішенням загальних зборів ГО СТ «Арсеналець-5» за протоколом від 28 вересня 2000 року № 32 ОСОБА_2 є членом зборів ГО СТ «Арсеналець-5» і має у приватній власності земельну ділянку, площею 0,0453 га, кадастровий номер :01:022:5240, на земельній ділянці є будинок.

З довідки ГО СТ «Арсеналець-5» від 12 червня 2018 року № 20, виданої ОСОБА_2 , вбачається, що вона є членом ГО СТ «Арсеналець-5» з 28 вересня 2000 року та є власником земельної ділянки на АДРЕСА_2 , кадастровий номер :01:022:5240.

Відповідно до листа КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» від 18 вересня 2018 року № 502 ОСОБА_1 повідомлено, що згідно з матеріалів інвентаризаційної справи право власності на 1/6 частину садового будинку за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_1 на підставі рішення Харківського районного суду міста Києва від 15 липня 1996 року (зареєстровано в БТІ 30 липня 1998 року під реєстровим № 92 в книзі 4). КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» проводило реєстрацію прав власності до 01 січня 2013 року. Станом на 01 січня 2013 року інші співвласники із заявами про реєстрацію прав власності в БТІ не звертались. Згідно з витягом з Державного реєстру реєстрації прав, доданої до заяви від 27 березня 2018 року, за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на 1/6 частину будинку на підставі рішення Харківського районного суду міста Києва від 15 липня 1996 року, таким чином, відомості про право власності внесено до Державного реєстру реєстрації прав.

За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини другої статті 16 цього Кодексу способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18).

Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частин першої та другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно з частиною третьою статті 10 Закону № 1952-IV державний реєстратор, зокрема, встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями; перевіряє документи на наявність підстав для проведення реєстраційних дій, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, зупинення державної реєстрації прав, відмови в державній реєстрації прав та приймає відповідні рішення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 755/9555/18 (провадження № 14-536цс18) викладено правовий висновок про те, що після внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належним способом захисту права є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію, яке вичерпало свою дію, а скасування запису про проведену державну реєстрацію відповідного права.

Відповідно до статті 11 Закону № 1952-IV державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Втручання, крім випадків, передбачених цим Законом, будь-яких органів влади, їх посадових осіб, юридичних осіб, громадян та їх об`єднань у діяльність державного реєстратора під час проведення реєстраційних дій забороняється і тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Згідно з частиною другою статті 26 Закону № 1952-IV у редакції, чинній до 16 січня 2020 року, унормовано порядок внесення записів до Державного реєстру прав, змін до них та їх скасування. Так, за змістом зазначеної норми, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини 6 статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 01 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується.

Проте згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону № 1952-IV викладено в новій редакції.

Так, відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV у редакції, чинній з 16 січня 2020 року, відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Отже, в розумінні положень наведеної норми в чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону № 1952-IV у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав).

Водночас у пункті 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству» встановлено, що судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» до набрання чинності цим Законом.

Отже, за змістом цієї норми виконанню підлягають виключно судові рішення: 1) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 2) про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень; 3) про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, тобто до їх переліку не належить судове рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію права, тому починаючи з 16 січня 2020 року цей спосіб захисту вже не може призвести до настання реальних наслідків щодо скасування державної реєстрації прав за процедурою, визначеною у Законі № 1952-IV.

Аналогічні правові висновки наведені в постановах Верховного Суду від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі № 910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 03 лютого 2021 року у справі № 278/3367/19-ц (провадження № 61-13586св20), від 30 червня 2021 року у справі № 193/724/19 (провадження № 61-14190св20).

Оскільки з 16 січня 2020 року матеріально-правове регулювання спірних реєстраційних відносин істотно змінилося, то ефективним способом захисту порушених прав є саме вимога про скасування рішення суб`єкта державної реєстрації щодо державної реєстрації права власності.

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) та від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) висловила правову позицію про те, що суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін. При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, які фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Отже, ОСОБА_2 , звертаючись до суду з позовом у цій справі у березні 2019 року та посилаючись на порушення процедури прийняття державним реєстратором рішення про реєстрацію права власності за ОСОБА_1 , просила суд скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень.

Відповідно до статті 18 Закону № 1952-IV державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим/отриманим документам. У разі якщо під час розгляду заяви про державну реєстрацію прав на нерухоме майно державним реєстратором встановлено наявність зареєстрованих у Державному реєстрі прав інших заяв про державну реєстрацію прав на це саме майно, заяви розглядаються в порядку черговості їх надходження. Наступна заява розглядається тільки після прийняття державним реєстратором рішення про державну реєстрацію прав або про відмову в такій реєстрації щодо заяви, зареєстрованої в Державному реєстрі прав раніше.

Згідно з частиною першою статті 27 Закону № 1952-IV державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі, зокрема, рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно (п. 9); ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди (п.10).

Відповідно до частини третьої статті 3 Закону № 1952-IV речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону № 1952-IV відомості Державного реєстру прав вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою, доки їх не скасовано у порядку, передбаченому цим Законом.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Харківського районного суду міста Києва від 15 липня 1996 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на 1/6 частину квартири, визнання права власності на 1/6 частину дачі, визначення порядку користування квартирою та вселення позов задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_1 факт прийняття спадщини після померлої в 1994 році матері ОСОБА_7 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на спадкове майно у вигляді 1/6 частини квартири АДРЕСА_3 та 1/6 частину будинку в СТ «Арсеналець-5», розташованого в с. Гатне Київської області.

Ухвалою Харківського районного суду м. Києва від 12 вересня 1997 року за заявою про роз`яснення рішення суду від 15 липня 1996 року, роз`яснено, що за ОСОБА_1 визнано право власності на 1/6 частину садового будинку, розташованого в СТ «Арсеналець-5» за адресою АДРЕСА_2 .

Ухвалою Харківського районного суду міста Києва від 23 березня 1998 року у справі № 2-91/98 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визначення порядку користування житловим приміщенням, затверджено мирову угоду між сторонами.

Згідно з мировою угодою, ОСОБА_3 в рахунок компенсації 1/6 частини квартири АДРЕСА_3 і 1/6 частини дачної ділянки на АДРЕСА_2, які належні ОСОБА_1 на праві приватної власності, зобов`язується виплатити ОСОБА_1 9 500,00 дол. США за курсом НБУ в строк 6 місяців (в порядку спадкування) або придбає їй квартиру готельного типу на її ім`я в м. Києві. ОСОБА_1 , зі свого боку, зобов`язується при виконанні обов`язків, взятих на себе ОСОБА_3 , виписатися з сином ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_3 .

Цією ухвалою Харківського районного суду міста Києва від 23 березня 1998 року при затвердженні мирової угоди також визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_3 і 1/6 частину дачної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 22).

Обґрунтовуючи вимоги своєї апеляційної скарги, ОСОБА_1 заперечувала факт отримання компенсації за 1/6 частину будинку АДРЕСА_5 , оскільки, відповідно до мирової угоди, затвердженої ухвалою Харківського районного суду міста Києва від 23 березня 1998 року у справі № 2-91/98, вона отримала компенсацію за 1/6 частини дачної ділянки на АДРЕСА_2. Також вказувала, що за землю грошей ніколи не отримувала, оскільки земля не входила до складу спадщини.

Зокрема, у своїх особистих поясненнях (т. 1 а.с. 68) ОСОБА_1 пояснювала що гроші (матеріальну компенсацію) за дачний будинок ніколи не отримувала, а за землю (дачну ділянку) не могла отримати, оскільки та не входила до складу спадкового майна.

Ураховуючи вказівку Верховного Суду, висловлену у постанові від 28.02.2024, під час повторного перегляду справи, суд апеляційної інстанції установив, що предметом спору у справі № 2-91/98, під час розгляду якої було затверджено мирову угоду, був садовий (дачний) будинок, а не земельна ділянка, яка станом на час розгляду зазначеної справи перебувала у комунальній власності.

Вказане представник ОСОБА_1 у судовому засіданні не спростував, а підтвердив, що його довірителька отримала від батька кошти в тому числі за земельну ділянку, за дачний будинок кошти не отримувала.

В судовому засіданні представник ОСОБА_1 на запитання суду впевнено пояснив, що матеріальну компенсацію від батька його довірителька отримала за частину земельної ділянки.

З таких суперечливих пояснень ОСОБА_1 та її представника можна зробити висновок про доведеність факту отримання ОСОБА_1 грошей від батька за свою частину у дачі (дачній ділянці), яка складалась власне із дачного будинку і земельної ділянки, на якій він розташований.

Як вбачається із матеріалів справи, і сама ОСОБА_1 , проти цього не заперечувала, предметом розгляду справи № 2-91/98 було спадкове майно у вигляді частини квартири та дачного будинку, які належали померлій матері ОСОБА_1 .

Оскільки земельна ділянка, на якій розташований спірний дачний будинок, перебувала до 2000 року у комунальній власності і не входила до складу спадкової маси на час відкриття спадщини у 1994 році, вказана земельна ділянка не могла бути об`єктом нерухомості, щодо котрого сторони у справі №2-91/98 уклали мирову угоду, визначивши долю спірного майна, зокрема, частки ОСОБА_1 , у спадщині.

Тобто, 28.07.1998 ОСОБА_1 отримала грошову компенсацію за частину дачного будинку, а не будь-якого іншого майна, що підтверджується, зокрема, рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 15.02.1999.

За таких обставин суд доходить висновку, що ОСОБА_1 фактично отримала компенсацію на підставі затвердженої мирової угоди за 1/6 частини садового (дачного) будинку, розташованого на даній земельній ділянці.

Враховуючи наведене та дослідивши надані докази у їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку, що реєстрація права власності за відповідачем на спірне майно відбулась без належної правової підстави, оскільки за умовами мирової угоди, затвердженої Харківським районним судом м. Києва від 23 березня 1998 року, ОСОБА_1 відмовилась від належної їй частини будинку за адресою АДРЕСА_1 , в подальшому нотаріальною заявою від 28 липня 1998 року підтвердила, що ОСОБА_3 на виконання мирової угоди передано їй грошові кошти і вона не має до нього будь-яких претензій щодо вказаного нерухомого майна.

Таким чином, оскільки під час апеляційного перегляду встановлено невідповідність рішення державного реєстратора Макаренка В.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17 серпня 2018 року 42584152, яким було зареєстровано право власності на 1/6 частину будівлі, садового будинку, об`єкта житлової нерухомості, реєстраційний номер 224 за ОСОБА_1 , вимогам статей 18, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також оскільки реєстрація права власності здійснена 17 серпня 2018 року за ОСОБА_1 на нерухоме майно при відсутності належних документів, на підставі яких таке право могло бути зареєстроване, апеляційний суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяження підлягає задоволенню.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про незастосування судом першої інстанції наслідків спливу позовної давності, про що відповідачем була подана відповідна заява, виходячи з наступного.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа (кредитор) довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

На а. с. 68 т. 1 матеріалів справи міститься заява ОСОБА_1 , подана в квітні 2019 року, про застосування строку позовної давності.

Як встановлено судом, право власності було зареєстровано за ОСОБА_10 у 2018 році, в той же час за захистом своїх прав позивач ОСОБА_11 звернулась в 2019 році, отже, позивачкою не був пропущений строк позовної давності.

Крім того, з огляду на спірні правовідносини та доводи апеляційної скарги щодо неналежності відповідача - державного реєстратора та зміну його адреси в зв`язку з реорганізацією районів в Київській області, апеляційний суд враховує висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18) у якій зазначено, що «спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано».

Отже, позовна вимога про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно не може бути звернена до державного реєстратора, який у межах спірних правовідносин діє як суб`єкт владних повноважень, яких позивач визначив відповідачем. Державний реєстратор зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений.

Подібні за змістом висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19), постановах Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 569/15704/18 (провадження № 61-871св21), від 07 липня 2021 року у справі № 369/5589/19 (провадження № 61-5097св21).

Встановивши, що позов пред`явлений до неналежного відповідача та відсутні визначені процесуальним законом підстави для заміни неналежного відповідача належним, суд відмовляє у позові до такого відповідача.

У справі, що переглядається, зміст і характер відносин між учасниками справи, а також встановлені судом першої інстанції обставини підтверджують, що спір у позивача виник із ОСОБА_1 щодо спірного об`єкта нерухомого майна, а тому державний реєстратор є неналежним відповідачем. Проте суд першої інстанції зазначеного не врахував та дійшов помилкового висновку про задоволення вимог, пред`явлених до цього відповідача, хоча за обставинами цієї справи у задоволенні вимог до державного реєстратора належало відмовити через їх пред`явлення до неналежного відповідача.

Отже, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , дослідивши всебічно, повно та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, апеляційний суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_2 .

Відповідно до положень ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції - скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову в частині вимог до ОСОБА_1 , в задоволенні вимог до державного реєстратора слід відмовити.

Оскільки за наслідками апеляційного перегляду вимоги ОСОБА_2 по суті позову залишаються задоволеними, перерозподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України апеляційним судом не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 365, 367, 369, 374, 375, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 листопада 2022 року скасувати та прийняти нову постанову.

Позов задовольнити частково.

Скасувати рішення державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Київській області Києво-Святошинської районної державної адміністрації Макаренка Володимира Вікторовича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 42584152, яким було зареєстровано право власності на 1/6 частину будівлі, садового будинку, об`єкта житлової нерухомості, реєстраційний номер 224. розташований за адресою АДРЕСА_1 на праві власності за ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ).

В позові до державного реєстратора Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції в Київській області Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області Макаренка Володимира Вікторовича відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст складено30січня 2025 року.

Суддя-доповідач В.А. Нежура

Судді В.В. Соколова

Т.О. Невідома