У х в а л а

27 січня 2025 року

м. Київ

Справа № 755/2985/20

Провадження № 61-11405ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду - судді-доповідача Гудими Д. А., суддів Краснощокова Є. В., Пархоменка П. І. - розглянув питання щодо відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 (далі - скаржниця)

на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 червня 2024 року

у справі за позовом скаржниці до Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший інвестиційний клуб» (далі - ТОВ «ПІК»), ОСОБА_2 (далі - набувачка) за участю третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, - приватних нотаріусів Київського міського нотаріального округу Малого Олексія Сергійовича та Рогача Вадима Вікторовича, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Амбер» (далі - ТОВ «ФК «Амбер), Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» (далі - ПАТ «Платинум Банк») - про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, та витребування майна з чужого незаконного володіння і

в с т а н о в и в :

1. У лютому 2020 року скаржниця звернулася до суду з позовом, у якому просила:

- визнати таким, що не підлягає виконанню, виконавчий напис № 2094 від 9 листопада 2018 року, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рогачем В. В. (далі - виконавчий напис);

- витребувати від набувачки на користь позивачки квартиру АДРЕСА_1 (далі - квартира).

2. 25 жовтня 2023 року Дніпровський районний суд міста Києва ухвалив рішення, згідно з яким відмовив у задоволенні позову.

3. 18 червня 2024 року Київський апеляційний суд прийняв постанову, згідно з якою апеляційну скаргу скаржниці залишив без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

4. 9 серпня 2024 року скаржниця подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просила скасувати зазначені судові рішення й ухвалити нове - про задоволення позову або скерувати справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Обґрунтувала так:

- суди попередніх інстанцій не врахували висновки, сформульовані у постановах:

(1) Великої Палати Верховного Суду від 21 вересня 2021 року у справі № 910/10374/17, про те, що якщо укладений банком із позичальником кредитний договір, який стягувач надав нотаріусу для вчинення виконавчого напису, не був посвідчений нотаріально, є підстави для визнання цього напису таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку з недотриманням умов його вчинення щодо подання документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника (вимог статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» та Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів)); порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання останнього таким, що не підлягає виконанню;

(2) Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 листопада 2021 року у справі № 758/14854/20, про те, що безспірність заборгованості боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»); лише подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не підтверджує відсутність спору стосовно заборгованості; боржник у судовому порядку може оскаржити вчинений виконавчий напис як через порушення нотаріусом процедури вчинення цього напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і через неправомірність вимог стягувача (щодо розміру заборгованості або спливу давності за вимогами, у повному обсязі чи в частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису; суд не має обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів; для правильного застосування приписів статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, який зазначений у цьому написі, та чи не було невирішених спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису;

(3) Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 жовтня 2021 року у справі № 554/6777/17-ц, про те, що чинне законодавство не зобов`язує нотаріуса викликати позичальника та з`ясовувати наявність чи відсутність його заперечень проти вимог позикодавця; право позичальника на захист його інтересів забезпечується шляхом надсилання йому повідомлення про заборгованість і необхідність її погашення; ураховуючи те, що нотаріальне провадження є безспірним, бажано, щоб нотаріус з`ясував у позичальника, чи є заперечення щодо вчинення виконавчого напису або сплати боргу; повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка на письмовому повідомленні про його отримання; неотримання боржником вимоги про усунення порушень за кредитним договором об`єктивно позбавляє його можливостей бути вчасно проінформованим про заборгованість і надати заперечення щодо неї або оскаржити вимоги кредитора; якщо боржник не має можливості подати нотаріусу заперечення щодо вчинення виконавчого напису, висловити незгоду з письмовою вимогою про сплату боргу чи повідомити про наявність спору щодо суми заборгованості, це об`єктивно виключає можливість вчинення виконавчого напису;

(4) Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 лютого 2022 року у справі № 761/30670/20, про те, що боржник, який не отримав повідомлення про передання права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погасити заборгованість, а лише має право на її погашення первісному кредитору, і таке виконання вважається належним; якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків; у разі переуступлення прав вимоги за договором факторингу (як і за договором цесії) до нового кредитора переходить право вимоги саме в тому обсязі та способі виконання, яке мав попередній кредитор; права й обов`язки боржника не змінюються, а такий договір не порушує або не зачіпає інтереси боржника;

(5) Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 24 червня 2020 року у справі № 913/843/14 та від 28 травня 2021 року у справі № 911/3217/15, про те, що частина друга статті 517 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) насамперед спрямована на захист майнового права боржника, який не зобов`язаний виконувати його обов`язок доти, поки не пересвідчиться, що виконуватиме його належному кредиторові;

(6) Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 березня 2020 року у справі № 522/21219/14-ц, від 4 березня 2020 року у справі № 274/738/14-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 759/9034/16-ц, про те, що боржник, який не отримав повідомлення про передання права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погасити заборгованість, а лише має право на її погашення первісному кредитору, і таке виконання є належним; наслідками неповідомлення боржника є відповідальність нового кредитора за ризик настання несприятливих для нього наслідків і визнання належним виконання боржником зобов`язання первинному кредитору;

(7) Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 6 вересня 2023 року у справі № 466/3066/13-ц, про необхідність з`ясування обставин здійснення оплати за договором відступлення права вимоги на час або після його укладення;

(8) Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17, про те, що іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання;

(9) Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а та від 26 липня 2023 року у справі № 759/5454/19, про те, що Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року № 1304-VII прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки; підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель; стягнення є спрямованою на іпотекодавця примусовою дією іпотекодержателя з метою задоволення вимог останнього;

(10) Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі № 201/15228/17, про те, що ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною, тому іпотекодержатель зобов`язаний надати державному реєстратору документ про експертну оцінку предмета іпотеки для проведення за собою державної реєстрації права власності на цей предмет; підставою для скасування такої реєстрації є порушення іпотекодержателем вимог законодавства під час позасудової процедури звернення стягнення на предмет іпотеки; до таких порушень належить, зокрема, ненадання експертної оцінки предмета іпотеки на день його відчуження;

(11) Великої Палати Верховного Суду від 2 липня 2019 року у справі № 48/340, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2024 року у справі № 752/18246/21, про те, що на час виникнення спірних відносин ще не був запроваджений державний реєстр прав на нерухомість, відомості з якого презюмуються правильними, доки не доведено протилежне; сторона, яка бажала набути нерухомість, перед вчиненням правочину мала перевірити історію її придбання та впевнитися у правомірності попередніх переходів майна; в іншому випадку набувач не міг вважатися добросовісним; вирішуючи питання про можливість витребування від відповідача майна, зокрема про наявність або відсутність підстав для застосування статті 388 ЦК України, слід враховувати висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності оцінювати добросовісність поведінки насамперед зареєстрованого володільця нерухомого майна; судові рішення, ухвалені за відсутності перевірки добросовісності / недобросовісності набувача (що суттєво для застосування положень як статей 387, 388 ЦК України, так і статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), не можна вважати такими, що відповідають вимозі законності втручання у право мирного володіння майном;

- договір про іпотечний кредит від 28 березня 2007 року № 3.070311356 (далі - договір про іпотечний кредит), на підставі якого нотаріус вчинив виконавчий напис, укладений у простій письмовій формі без нотаріального посвідчення;

- у матеріалах щодо виконавчого напису, які приватний нотаріус Рогач В. В. надав суду, відсутні докази надсилання скаржниці повідомлення від ТОВ «ПІК» або цього приватного нотаріуса про необхідність виконання кредитного договору; інші учасники справи таких доказів теж не надали.

Суди попередніх інстанцій помилково вважали, що лист № 0014 від 1 лютого 2019 року та вимога-повідомлення № 0017 від 5 лютого 2019 року, які надіслало скаржниці ТОВ «ФК «Амбер» (вона їх не отримала), нібито підтверджують вручення їй повідомлення кредитора про виконавчий напис. ТОВ «ФК «Амбер» не мало стосунку до видачі виконавчого напису;

Скаржниці не надіслали повідомлення про укладення договорів відступлення права вимоги за договором про іпотечний кредит. Жоден правонаступник первісного кредитора не надав належні докази оплати за договорами відступлення прав вимоги та / або інші докази дійсного (реального) переходу до нього цих прав. Скаржниця заперечує отримання будь-яких повідомлень і вимог від ПАТ «Платинум Банк», ТОВ «ПІК», ТОВ «ФК «Амбер». За відсутності належного повідомлення її як боржниці про заміну кредитора вона має право не виконувати її обов`язок до отримання доказів такого переходу права вимоги до нового кредитора на підставі частини другої статті 517 та частини другої статті 613 ЦК України.

Разом із апеляційною скаргою скаржниця подала до апеляційного суду клопотання про витребування оригіналів вказаних повідомлення та вимоги. Але у задоволенні цього клопотання апеляційний суд необґрунтовано відмовив протокольною ухвалою;

- 24 лютого 2017 року - до початку ліквідаційної процедури ПАТ «Платинум Банк» - скаржниця погасила (з переплатою) прострочену заборгованість. Необґрунтованим є висновок судів попередніх інстанцій про те, що під час ліквідації банку скаржниця мала можливість погашати кредитну заборгованість через накопичувальний рахунок у національній валюті, відкритий у Національному банку України через початок ліквідаційної процедури ПАТ «Платинум Банк». Ні стаття 46 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ні будь-який інший закон не встановлюють автоматичну новацію валютного кредиту в кредит у національній валюті у випадку початку ліквідації банку, який видав такий кредит;

- згідно з пунктом 4.5 договору про іпотечний кредит, якщо протягом тридцяти робочих днів від дати відправлення вимоги кредитора позичальник не задовольнив її в повному обсязі, кредитор набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки у порядку, передбаченому чинним законодавством та іпотечним договором. ТОВ «ФК «Амбер» нібито надіслало скаржниці повідомлення-вимогу 5 лютого 2019 року. Тому тридцятиденний строк спливав 20 березня 2019 року (з урахуванням святкового вихідного дня 8 березня). З огляду на те, що звернення стягнення на предмет іпотеки відбулося 13 березня 2019 року (на 25-й робочий день), новий кредитор порушив вимоги договору про іпотечний кредит та частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку»;

- суди обох інстанцій помилково не застосували до спірних правовідносин Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Зазначили, що скаржниця не довела, що на час звернення стягнення вона використовувала квартиру, яка є предметом іпотеки, для постійного проживання, і що не мала у власності іншого житла. Це спростовують відомості з паспорта скаржниці, згідно з якими місцем реєстрації її проживання є квартира. Немає доказів того, що у скаржниці є інше житло;

- у матеріалах справи відсутній звіт з експертної оцінки предмета іпотеки на замовлення ТОВ «ФК «Амбер» для набуття права власності на квартиру у порядку позасудового звернення стягнення на неї;

- набувачка не є добросовісною.

5. 17 вересня 2024 рокуВерховний Суд у складі суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду постановив ухвалу, згідно з якою залишив касаційну скаргу без руху та встановив для усунення недоліків останньої десятиденний строк із дня вручення копії тієї ухвали. Скаржниця мала: надати докази отримання копії постанови апеляційного суду 11 липня 2024 року, як зазначила у касаційній скарзі, і додатково обґрунтувати поважність причин пропуску строку на касаційне оскарження; надати документ про доплату 11 936,00 грн судового збору та його копії для інших учасників справи.

6. 7 жовтня 2024 року скаржниця подала до Верховного Суду заяву про усунення недоліків. Обґрунтувала поважність причин пропуску строку на касаційне оскарження так:

- повний текст постанови апеляційного суду отримала 11 липня 2024 року;

- 30 вересня 2024 року адвокат скаржниці - Величко Дмитро Володимирович - звернувся до апеляційного суду із заявою про надання підтвердження того, що саме 11 липня 2024 року скаржниця під розпис отримала копію оскарженої постанови;

- 3 жовтня 2024 року апеляційний суд надіслав цьому адвокату відповідь про те, що за наявними відомостями скаржниця особисто отримала копію цієї постанови у приміщенні Київського апеляційного суду у відділі прийому звернень громадян 11 липня 2024 року, про що склала відповідну розписку.

До заяви додала: копію заяви адвоката від 30 вересня 2024 року вх. № 121017; копію листа апеляційного суду від 3 жовтня 2024 року № 06.2-01/1630/2024 на вх. № 121017 від 30 вересня 2024 року разом із протоколом створення та перевірки кваліфікованого та удосконаленого електронного підпису секретаря судової палати з розгляду цивільних справ Поливач Л. Д.; платіжну інструкцію № 191733479 від 27 вересня 2024 року про сплату 11 936,00 грн судового збору; копії перелічених документів для інших учасників справи.

6.1. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення (частина перша статті 390 ЦПК України).

6.2. Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення (частина друга статті 390 ЦПК України).

6.3. Оскільки скаржниця подала касаційну скаргу протягом тридцяти днів з дня вручення копії оскарженої постанови, пропущений строк на касаційне оскарження слід поновити.

7. Одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження) (частина перша статті 394 ЦПК України).

7.1. Верховний Суд вважає, що є підстави для відкриття касаційного провадження. Касаційна скарга подана з дотриманням вимог статті 392 ЦПК України. У цій скарзі є доводи, які потребують перевірки, щодо передбачених пунктами 1 і 4 частини другої статті 389 ЦПК України підстав для касаційного оскарження.

Керуючись статтями 260, 261, 389, 390, 394, 395 ЦПК України, Верховний Суд

у х в а л и в :

1. Поновити ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 18 червня 2024 року.

2. Відкрити касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 25 жовтня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 18 червня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Перший інвестиційний клуб», ОСОБА_2 за участю третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору, - приватних нотаріусів Київського міського нотаріального округу Малого Олексія Сергійовича та Рогача Вадима Вікторовича, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Амбер», Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» - про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, та витребування майна з чужого незаконного володіння.

3. Витребувати з Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу № 755/2985/20.

4. Надіслати учасникам справи копії касаційної скарги та доданих до неї матеріалів; роз`яснити їм право подати відзив на касаційну скаргу, який за формою і змістом має відповідати вимогам статті 395 ЦПК України, впродовж десяти днів із дня отримання цієї ухвали.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Судді Д. А. Гудима
Є. В. Краснощоков
П. І. Пархоменко