Справа № 352/3056/23
Провадження № 2/352/43/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2025 року м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області

у складі: головуючої судді Хоминець М. М.

з участю секретаря Гундич Г. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами загального позовного провадження в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Загвіздянської сільської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області про визнання недійсними свідоцтва про право власності на домоволодіння та рішення виконкому сільської ради, визнання права власності на будинковолодіння,

у с т а н о в и в:

Позивачка в грудні 2023 р. звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання недійсними свідоцтва про право власності на домоволодіння та рішення виконкому сільської ради, в якому просила: 1) визнати незаконним та скасувати рішення виконкому Загвіздянської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області № 39 від 18.10.1991 у частині визнання за ОСОБА_2 права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 ; 2) визнати недійсним свідоцтво про право власності на спірне домоволодіння, видане відповідачці виконавчим комітетом Загвіздянської сільської ради 14.11.1991.

Ухвалою від 22.12.2023 суддя відкрила провадження в справі та призначила підготовче засідання у рамках її розгляду за правилами загального позовного провадження.

20.05.2024 позивачка змінила позовні вимоги, додавши третю вимогу, в якій просила визнати за нею право власності на спірне будинковолодіння АДРЕСА_1 .

Ухвалою від 01.08.2024 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті.

Заявлені вимоги позивачка обґрунтовувала тим, що вона, перебуваючи в шлюбі з ОСОБА_3 та проживаючи в старому житловому будинку на АДРЕСА_2 , розпочали спорудження нового житлового будинку. Будівництво здійснювали згідно будівельного паспорта на забудову земельної ділянки, виданого Тисменицькою районною архітектурою. Підставою будівництва було рішення виконавчого комітету Тисменицької районної ради № 188 від 12.10.1988, згідно якого їй дозволено будівництво індивідуального житлового будинку в с. Загвіздя. Саме вона була належним забудовником житлового будинку за теперішньою адресою: АДРЕСА_1 , вона також була замовником проведення газифікації цього будинку. Після закінчення спорудження житлового будинку вона проживала та продовжує проживати в ньому, зареєстрована за цією адресою. У будинку до смерті, що настала ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживав її чоловік ОСОБА_3 , проживає також їх дочка ОСОБА_2 відповідачка в справі. Після смерті чоловіка відкрилася спадщина, яку вона прийняла, оскільки проживала разом із спадкодавцем на день його смерті. Чоловік за життя 16.01.2002 склав заповіт на ім`я відповідачки, заповівши їй все належне йому майно. Відповідачка не прийняла спадщину у визначений законом шестимісячний строк, оскільки тривалий час перебувала за кордоном. Рішенням Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 10.11.2021 відповідачці визначено додатковий строк для прийняття спадщини. Вона, позивачка, не заперечувала щодо надання дочці додаткового строку для прийняття спадщини, оскільки була впевнена, що їй належить частка в спільному майні подружжя та що вона має право на обов`язкову частку в спадковому майні, що належало чоловікові. Однак, під час оформлення спадкових прав у Тисменицькій державній нотаріальній конторі вона дізналася, що житловий будинок, який вона спорудила в шлюбі з чоловіком і забудовником якого була саме вона, не входить до спадкового майна. Виявилося, що право власності на житловий будинок оформлене на ім`я відповідачки. Згідно довідки Івано-Франківського ОБТІ № 01466 від 06.09.2023 за ОСОБА_2 14.11.1991 зареєстроване право власності на домоволодіння по АДРЕСА_1 , підстава для реєстрації свідоцтво про право власності, видане 14.11.1991 виконавчим комітетом Загвіздянської сільської ради на підставі рішення виконкому № 39 від 18.10.1991. З наданої державним архівом Івано-Франківської області копії рішення № 39 від 18.10.1991 виконкому Загвіздянської сільської ради не вбачається, що виконком розглядав питання щодо визнання за відповідачкою права власності. Тому свідоцтво про право власності видане відповідачці безпідставно. На час видачі свідоцтва відповідачці виповнився 21 рік, вона не могла бути належним і законним забудовником спірного нерухомого майна, оскільки не мала засобів для його будівництва.

У поданих до суду письмових поясненнях від 03.04.2024 представник відповідача адвокат Марущак В. І. зазначив, що відповідачка позов не визнає. Він уважає позов безпідставним, який не базується на належних і допустимих доказах. Дійсно згідно рішення виконкому Загвіздянської сільської ради від 18.10.1991 № 39 за відповідачкою визнано право власності на будинковолодіння на АДРЕСА_1 . 14.11.1991 виконком видав відповідачці свідоцтво про право власності. Право власності відповідачки зареєстроване в реєстрах речових прав, про що свідчить реєстраційний напис на оскаржуваному свідоцтві, зроблений Івано-Франківським ОБТІ. Як вбачається з технічного паспорта, виданого в 1991 р., загальна площа спірного житлового будинку становить 136,9 кв.м, житлова 62,0 кв.м. Належне відповідачці будинковолодіння є суміжним із будинковолодінням на АДРЕСА_2 , яке належало померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 , в якому до 2007 р. проживала позивачка. В 1997 р. відповідачка також набула право власності на присадибну земельну ділянку та земельну ділянку для ведення ОСГ площею 0,2502 га на підставі рішення Загвіздянської сільської ради від 16.08.1993, отримавши державний акт від 30.09.1997. У спірному будинковолодінні відповідачка зареєстрована в 1985 р., а позивачка лише в 2008 р. З 2001 р. до січня 2013 р. відповідачка працювала та проживала за межами України, що встановлено рішенням Тисменицького районного суду від 10.11.2021 у справі № 352/1487/21. У цей період часу (протягом 2007-2008 р.) на підставі рішення Загвіздянської сільської ради від 23.08.2007 відповідачці було надано дозвіл на добудову до житлового будинку кухні, ванни, прихожої та коридорчика. Добудова проводилася виключно за кошти відповідачки. Після добудови загальна площа спірного будинку збільшилася та склала 168,9 кв.м, житлова площа залишилася такою ж. Позивачка особисто займалася всіма документами, що стосуються реєстрації права власності відповідачки на будинок, приватизації нею земельних ділянок та узаконення добудови до житлового будинку. Доводи позивачки, що їй не було відомо, що відповідачка є власником спірного будинку, є надуманими. Зазначив, що позивачці ще з 1991 р. було відомо, що виконком сільської ради прийняв оскаржуване рішення та видав відповідачці оспорюване свідоцтво про право власності. Пропущення позивачкою трирічного строку загальної позовної давності є самостійною підставою для відмови у позові.

Відповідач Загвіздянська сільська рада в надісланій до суду заяві від 17.02.2024 позов ОСОБА_1 не визнала, покликаючись на законність оскаржуваного рішення виконкому від 18.10.1991 № 39 у частині визнання за ОСОБА_2 права власності на спірне будинковолодіння. Крім того, позивачка, яка оскаржує рішення та свідоцтво через 32 роки після їх прийняття/видання, пропустила трирічний строк загальної позовної давності, тому наявні підстави для відмови в позові за спливом позовної давності. Просила розглянути справу без участі свого представника.

Позивачка та її представник адвокат Новосільська О. Б. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задоволити. В останнє судове засідання сторона не з`явилася, представник позивача подала до суду заяву про завершення розгляду справи за відсутності сторони.

Представник відповідача адвокат Марущак В. І. у судовому засіданні позов не визнав з підстав, наведених у відзиві. Крім того, пояснив, що позивачка в судовому засіданні сама спростувала ті докази, які надала на підтвердження того, що вона була забудовником спірного будинковолодіння. Позивачка підтвердила, що будівельний паспорт на забудову земельної ділянки, виданий на її ім`я на підставі рішення виконавчого комітету Тисменицької районної ради № 188 від 12.10.1988, згідно якого їй дозволено будівництво індивідуального житлового будинку на АДРЕСА_3 , стосується іншого житлового будинку, який вона з чоловіком будували для іншої дочки. У зв`язку з безпідставністю та необґрунтованістю вимог просив у задоволенні позову відмовити.В останнє судове засідання представник відповідача не з`явився, подав до суду заяву про завершення розгляду справи за відсутності сторони.

Заслухавши вступне слово сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав.

Установлено, що предметом спору в цій справі є право власності на будинковолодіння АДРЕСА_1 .

Позивачка ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є матір`ю відповідачки ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Рішенням від 18.10.1991 № 39 виконавчий комітет Загвіздянської сільської ради народних депутатів Тисменицького району Івано-Франківської області визнав право власності на новозбудований житловий будинок на АДРЕСА_1 за відповідачкою ОСОБА_2 (т.1, а.с.88).

На підставі вказаного рішення виконавчий комітет Загвіздянської сільської ради народних депутатів 14.11.1991 видав відповідачці ОСОБА_2 свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований на АДРЕСА_1 (т.1, а.с.87). Як випливає з реєстраційного напису на правовстановлюючому документі, зазначений житловий будинок 14.11.1991 зареєстрований в Івано-Франківському ОБТІ на праві особистої власності за відповідачкою та записаний в реєстрову книгу № 3 за реєстровим № 546 (т.1, а.с.87 на звороті).

Вказані рішення виконкому Загвіздянської сільської ради та свідоцтво про право власності позивачка оспорює в рамках цієї справи.

Згідно первинного технічного паспорта від 20.09.1991 на житловий будинок АДРЕСА_3 власника ОСОБА_2 житловий будинок, який має загальну площу 136,9 кв.м, житлову площу 62,0 кв.м, споруджений у 1981 р. (т.1. а.с.144-151).

Відповідно до виготовленого на замовлення позивачки у вересні 2023 р. технічного паспорта на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами вказано роки будівництва і реконструкції 1981-2007; загальна площа будинку становить 168,9 кв.м, житлова площа 62,0 кв.м (т.1, а.с.9-11).

Загальна площа будинку збільшилася на 32 кв.м за рахунок реконструкції, проведеної на підставі рішень виконкому Загвіздянської сільської ради від 23.08.2007, першим з яких відповідачці надано дозвіл на добудову до житлового будинку на АДРЕСА_1 кухні, ванни, прихожої та коридорчика з погодженням архітектури (т.1, а.с.129), а другим дозволено ввести до складу будинковолодіння раніше збудовані кухню, ванну, прихожу та коридорчик до житлового будинку на АДРЕСА_1 з погодженням архітектури (т.1, а.с.130).

Згідно висновку про вартість майна вартість спірного будинковолодіння на цей час становить 392801 грн (т.1, а.с.34-41).

Рішенням від 16.08.1993 Загвіздянська сільська рада Тисменицького району Івано-Франківської області надала відповідачці безоплатно у приватну власність присадибну ділянку та земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства (т.1, а.с.160). На підставі вказаного рішення відповідачка отримала державний акт на право приватної власності 1-ІФ № 018480 від 30.09.1997 на землю загальною площею 0,2502 га для обслуговування житлового будинку та ведення ОПГ (т.1, а.с.177 також на звороті).

У 2013 р. відповідачка виготовила технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), а саме: земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0995 га та земельної ділянки для ведення ОСГ площею 0,1507 га (т.1, а.с.161-183).

Як вбачається з актів прийому-передачі межових знаків на зберігання від 06.11.2013 (т.1, а.с.169, 174) по кожній із земельних ділянок, за суміжного землекористувача ОСОБА_4 , якого на той час уже не було в живих, межі земельних ділянок відповідачки погодила ОСОБА_1 .

Суд зазначає, що позивачка, заперечуючи право власності відповідачки на спірне будинковолодіння, у позовній заяві вказувала, що саме вона є забудовником цього будинковолодіння, на підтвердження чого долучила засвідчену копію будівельного паспорта на забудову земельної ділянки на АДРЕСА_3 , виданого індивідуальному забудовнику ОСОБА_1 (т.1, а.с.13-14), та рішення виконавчого комітету Тисменицької районної ради народних депутатів від 12.10.1988 № 188 «Про розгляд рішень виконкомів Тисменицької міської, Жовтневої, Лисецької селищних та сільських рад народних депутатів по індивідуальному будівництву» з долученим до нього списком громадян, яким надано дозвіл на будівництво, серед яких вказана ОСОБА_1 (т.1, а.с.15-19).

У рамках судового розгляду справи суд установив, що вказані письмові докази копія будівельного паспорта та рішення виконавчого комітету Тисменицької районної ради народних депутатів від 12.10.1988 № 188 не мають жодного стосунку до спірного будинковолодіння. Позивачка в судовому засіданні однозначно ствердила, що цей будівельний паспорт та рішення виконкому про дозвіл на будівництво стосуються іншого житлового будинку, який вона з чоловіком будували для іншої дочки.

Суд критично оцінює наданий позивачкою один аркуш робочого проекту на газифікацію житлового будинку на АДРЕСА_3 , на якому міститься вказівка про те, що будинок ОСОБА_5 (т.1, а.с.20), оскільки з наданої копії неможливо встановити, коли саме цей проект складений, крім того, неможливо однозначно ідентифікувати власника.

Суд зазначає, що обставина, на яку покликалася сторона позивача, згідно якої серед наданих державним архівом Івано-Франківської області рішень виконкому Загвіздянської сільської ради народних депутатів№ 39 від 18.10.1991 (а.с.21-26) відсутнє рішення про визнання за відповідачкою права власності на спірний будинок, не є однозначним підтвердженням того факту, що таке рішення виконкомом сільської ради не приймалося, та не свідчить про безпідставність виданого відповідачці свідоцтва про право власності.

У матеріалах справи наявна копія акта ВАТ «Івано-Франківськгаз» від 09.03.1993 № 05321, згідно якого в будинку ОСОБА_2 на АДРЕСА_1 встановлено газовий лічильник (т.1, а.с.184).

З наявних у розрахунковій книжці про оплату за використання природного газу квитанцій вбачається, що відповідачка, починаючи з червня 1989 р., проводила оплату за використаний природний газ у будинку на АДРЕСА_3 (т.1, а.с.186-188 на звороті).

Договір про надання населенню послуг з газопостачання від 04.04.2011 житлового будинку на АДРЕСА_1 укладений із власником ОСОБА_2 (т.1, а.с.185 також на звороті).

З долучених представником відповідача виписок з погосподарських книг Загвіздянської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області суд установив, що відповідачка із сім`єю з 1986 р. проживає в спірному будинковолодінні (т.1, а.с.189-197), де зареєстрована з 16.11.1985 (т.1, а.с.198).

Як вбачається з виписок з погосподарських книг Загвіздянської сільської ради (т.1, а.с.199-210), суміжним із спірним будинковолодінням є будинковолодіння на АДРЕСА_2 , в якому проживали ОСОБА_3 з дружиною ОСОБА_1 та дітьми. У цьому будинку до 1986 р. була зареєстрована та проживала відповідачка (т.1, а.с.199-200). Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 господарства ОСОБА_3 в цьому будинку залишилася проживати позивачка, яка згодом вибула в господарство на АДРЕСА_1 (т.1, а.с.207-209). Згідно витягу Загвіздянської сільської ради № 72 про зареєстрованих у житловому будинку (т.1, а.с.198) позивачка зареєстрована в спірному будинку з 01.09.2008.

Незважаючи на відсутність первинних документів щодо спорудження спірного будинковолодіння, суд зазначає про відсутність підстав для сумніву у правомірності визнання за відповідачкою права власності на це будинковолодіння. При цьому суд ураховує таке.

Сільська рада не порушувала питання про знесення чи вилучення спірного будинку як самовільно побудованого в порядку ст. 105 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.), що передбачала наслідки самовільного будівництва житлового будинку, господарських і побутових будівель та споруд.

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Згідно із ч. 3 ст. 3 зазначеного Закону речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації.

Тобто, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з чинними нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (03.08.2004) нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, як офіційного визнання державою такого права, а не підставою його виникнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

До 05.08.1992 закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва вперше встановлений постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.1992 № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність).

Аналіз зазначених норм законодавства дає підстави дійти висновку про те, що до збудованих до 05.08.1992 обєктів нерухомого майна закон не передбачав процедуру введення нерухомого майна в експлуатацію при оформленні права власності. А документом, який відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 05.08.1992, є технічний паспорт на обєкт нерухомого майна.

Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 10.10.2018 у справі № 557/1209/16-ц.

Стосовно наданого стороною позивача договору дарування від 20.06.1985, оригінал якого суд оглянув у судовому засіданні, а копія долучена до матеріалів справи (т.2, а.с.5-7), суд уважає за необхідне зазначити таке.

Дійсно станом на 1985 рік службові особи виконавчих комітетів сільських рад відповідно до п. 29 чинної на той час Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських рад депутатів трудящих, затвердженої наказом Міністра юстиції УРСР від 19.01.1976 № 1/5, мали повноваження на посвідчення угод, для яких законодавством встановлено обов`язкову нотаріальну форму, серед яких договори про відчуження (купівля, продаж, міна, дарування) житлового будинку (частини будинку).

Як вбачається з договору, ОСОБА_3 подарував двом дочкам ОСОБА_6 та ОСОБА_7 по частині кожній житлового будинку, що знаходиться в с. Загвіздя Тисменицького району Івано-Франківської області і розташований на присадибній ділянці птахофабрики «Авангард», житловий будинок цегляний, критий бляхою, житловою площею 40 кв.м. Житловий будинок належить дарувальнику на підставі запису в погосподарській книзі Загвіздянської сільської ради народних депутатів за № 853.

Суд зазначає, що спірний житловий будинок після спорудження мав і на цей час має житлову площу 62,0 кв.м, яка не змінювалася; у погосподарській книзі Загвіздянської сільської ради за № 853 за 1983-1985 р. (т.1, а.с.199-200) відсутній запис щодо наявності у власності ОСОБА_3 такого житлового будинку.

Сторона підтвердила в судовому засіданні, що за інформацією Загвіздянської сільської ради відсутні відомості щодо цього договору, такий договір не був реалізований.

Якщо б такий договір дійсно був укладений і посвідчений, то вказана обставина виключає будь-які претензії щодо спірного нерухомого майна з боку позивачки, жодні права якої на це майно не порушені.

Сторона позивача в порушення вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, не надала суду належних, допустимих, достовірних і достатніх у своїй сукупності доказів на підтвердження обставин щодо побудови спірного будинковолодіння позивачкою як забудовником та її чоловіком та відповідно наявності після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 підстав для оформлення за позивачкою права власності на половину як частку в спільному майні подружжя та права на спадщину на обов`язкову частку.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоложних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Стаття 316 ЦК України передбачає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до вимог ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном; на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

У відповідності з вимогами ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (ст. 328 ЦК України).

Ураховуючи встановлені обставини, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених позивачкою вимог, які не підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Оскільки суд ухвалою від 22.12.2023 зменшив позивачці розмір судового збору за подання позову в рамках цієї справи до мінімальної суми судового збору 1073,60 грн, судовий збір не може бути стягнуто з відповідачів, на користь яких суд ухвалив рішення, решта судового збору в розмірі 5001,61 грн (1073,60 + 3928,01) компенсується за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

На підставі наведеного, відповідно до ст. 41, 58 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоложних свобод, ст. 316, 317, 319, 321, 328 ЦК України, керуючись ст. 141, 263-265 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

Відмовити у позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Загвіздянської сільської ради Івано-Франківського району Івано-Франківської області про визнання недійсними свідоцтва про право власності на домоволодіння та рішення виконкому сільської ради, визнання права власності на будинковолодіння.

Компенсувати судовий збір у розмірі 5001,61 грн за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивачка: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Представник позивача: ОСОБА_8 , АДРЕСА_4 .

Відповідачка: ОСОБА_2 , АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 .

Представник відповідача: ОСОБА_9 , АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_3 .

Відповідач: Загвіздянська сільська рада Івано-Франківського району Івано-Франківської області, вул. Липова-Осада, 22, с. Загвіздя Івано-Франківського району Івано-Франківської області, .

Повне рішення складене 04.02.2025.

Суддя Марія ХОМИНЕЦЬ