УХВАЛА

29 січня 2025 року

м. Київ

справа № 755/8534/24

провадження № АДРЕСА_1-358ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Луспеника Д. Д.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Вітліною Мариною Олександрівною, на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 29 травня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Київської міської ради (КМДА), про припинення права та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду позовом до ОСОБА_1 , третя особа - Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Київської міської ради (КМДА), про припинення права та зобов`язання вчинити дії.

Одночасно з позовом ОСОБА_2 подала заяву про забезпечення позову шляхом: заборони ОСОБА_1 здійснювати подальші будівельні роботи на об`єкті будівництва: «Реконструкція квартири АДРЕСА_1 під нежитлове приміщення (офіс) з влаштуванням вхідної групи консольного типу та пандуса/підйомника за адресою: АДРЕСА_2 »; заборони Департаменту з питань державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Київської міської ради (КМДА) реєструвати у встановленому порядку декларацію про готовність до експлуатації об`єкту будівництва: «Реконструкція квартири АДРЕСА_1 під нежитлове приміщення (офіс) з влаштуванням вхідної групи консольного типу та пандуса/підйомника за адресою: АДРЕСА_2 »; заборонити суб`єктам державної реєстрації прав на нерухоме майно та державним реєстраторам прав на нерухоме майно, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав, вчиняти будь-які реєстраційні дії щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно - нежитлове приміщення (офіс) № АДРЕСА_1 за адресою: АДРЕСА_2 за результатами реконструкції, у тому числі, як об`єкт незавершеного будівництва.

Заяву обґрунтовано тим, що позов стосується припинення права на виконання будівельних робіт та зобов`язання вчинити дії і у даному випадку невжиття заходів забезпечення позову нівелює частину заявлених позовних вимог, унеможливить виконання рішення суду та позбавить позивача ефективного судового захисту і значно ускладнить процес відновлення порушених прав, оскільки на даний момент відсутні ефективні позасудові механізми зупинення самочинного будівництва і за відсутності зупинення будівництва відповідач завершить будівельні роботи і набуде право власності на реконструйований об`єкт нерухомості.

Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29 травня 2024 року, залишеною без змін постановою Київського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року, заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено частково.

Заборонено ОСОБА_1 здійснювати подальші будівельні роботи на об`єкті будівництва: «Реконструкція квартири АДРЕСА_1 під нежитлове приміщення (офіс) з влаштуванням вхідної групи консольного типу та пандуса/підйомника за адресою: АДРЕСА_2 ».

В іншій частині вимог заяви відмовлено.

У січні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Вітліною М. О., на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 29 травня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року, в якій заявник, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 про забезпечення позову.

Касаційна скарга ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Вітліною М. О., обґрунтована тим, що рішення судів попередніх інстанцій є непропорційним обмеженням прав власника на проведення будівельних робіт щодо реконструкції власної квартири до тих пір, поки відсутні докази здійснення такої реконструкції з порушеннями. Відтак підстави для задоволення такої заяви про забезпечення позову у суду першої інстанції були відсутні. Посилається на правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 07 березня 2024 року у справі № 376/918/23, які не були враховані судами.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої та другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Пунктом 2 частини першої статті 150 ЦПК України встановлено, що позов забезпечується, зокрема, забороною вчиняти певні дії.

Відповідно до вимог частини третьої статті 150 ЦПК України, заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, з майновими наслідками заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Ці обставини є істотними і необхідними для забезпечення позову.

Інститут забезпечення позову є сукупністю встановлених законом заходів, що вживаються судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, якщо у них існують побоювання, що виконання ухваленого у справі рішення виявиться у майбутньому утрудненим чи неможливим.

Отже, умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може утруднити або унеможливити виконання рішення по суті позовних вимог.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

При вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, та інтересів сторін та інших учасників судового процесу.

Підстави для забезпечення позову є оціночними та враховуються судом залежно від конкретного випадку.

При вжитті заходів забезпечення позову повинна бути наявність зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) зазначено, що «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Отже, застосовуючи заходи забезпечення позову, суди повинні перевірити відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 є власницею квартири АДРЕСА_3 . ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_4 . Між сторонами виник спір щодо законності ведення відповідачем будівельних робіт з реконструкції квартири АДРЕСА_1 у нежитлове приміщення, ураховуючи, що така реконструкція стосується змін фасаду багатоквартирного будинку. Позов обґрунтований порушенням прав позивачки як співвласниці багатоквартирного будинку самовільним проведенням будівельних робіт за відсутності всіх необхідних дозвільних документів.

Проаналізувавши відповідні аргументи та докази, суди констатували наявність між сторонами спору та необхідність вжиття відповідних заходів.

Зокрема, районний суд роз`яснив, що забезпечення позову шляхом заборони здійснення подальших будівельних робіт має тимчасовий характер і у разі відмови у задоволенні позову заходи забезпечення позову підлягають скасуванню, натомість забезпеченням позову захищено інтереси позивачки, а захід забезпечення спрямований на збереження майна до вирішення справи по суті.

Судом також наголошено, що на час дії воєнного стану введеного в Україні, проведення планових та позапланових заходів державного нагляду (контролю) припинено, відтак унеможливити виконання будівельних робіт на час розгляду справи можливо лише в межах вжиття заходів забезпечення позову.

Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, з огляду на таке.

Частково задовольняючи заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, врахував предмет спору, оцінив обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, необхідність забезпечення збалансованості інтересів сторін та дійшов обґрунтованого висновку про наявність достатніх підстав вважати, що невжиття заходів забезпечення у подальшому може утруднити ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачки, за захистом яких вона звернулася до суду.

Суд урахував доводи ОСОБА_2 про те, що реконструкція, яка є зміною несуче-огороджувальних конструкцій будинку - спільної власності всіх мешканців будинку (у тому числі, позивачки) до моменту вирішення справи по суті уже може бути завершеною, відповідно позов втратить актуальність, що призведе до неможливості здійснення ефективного захисту її прав.

Судами попередніх інстанцій також ураховано співмірність застосованого заходу забезпечення позову, оскільки зазначені процесуальні дії не можна розцінювати як невиправдане обмеження майнових прав відповідача.

Відповідно до частини першої статті 158 ЦПК України суд може скасувати заходи забезпечення позову з власної ініціативи або за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Відповідно до частини першої статті 156 ЦПК України за клопотанням учасника справи суд може допустити заміну одного заходу забезпечення позову іншим.

Керуючись вищенаведеними нормами, суди дійшли обґрунтованого висновку про те, що відповідач не позбавлений можливості звернутися із вмотивованим клопотанням про заміну або скасування тимчасових заходів забезпечення позову з підстав, передбачених законом.

З огляду на зміст оскаржуваних судових рішень та касаційної скарги, вона є необґрунтованою, правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень, зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявників з висновками судів щодо їх оцінки, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції.

Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 394 ЦПК України передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Згідно із частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Частиною шостою статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , яка подана його представником - адвокатом Вітліною Мариною Олександрівною, на ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 29 травня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 28 листопада 2024 року за заявою ОСОБА_2 про забезпечення позову у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа - Департамент з питань державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Київської міської ради (КМДА), про припинення права та зобов`язання вчинити дії відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. Ю. Гулейков

Д. Д. Луспеник