Справа № 163/261/25
Провадження № 2-о/163/46/25
ЛЮБОМЛЬСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

03 лютого 2025 року м.Любомль

Суддя Любомльського районного суду Волинської області Павлусь О.С., вивчивши заяву ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту перебування на утриманні (заінтересована особа - служба у справах дітей виконавчого комітету Ковельської міської ради),

в с т а н о в и в :

У заяві ОСОБА_1 просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме факт перебування на його утриманні малолітньої дитини, падчерки, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заявлені вимоги обґрунтував тим, що у першому шлюбі з ОСОБА_3 у нього ІНФОРМАЦІЯ_2 народилася дочка ОСОБА_4 . Цей шлюб був розірваний за рішенням суду від 15 червня 2018 року, на дитину сплачує присуджені судом аліменти, заборгованості по яких не має. Вдруге одружився 03 серпня 2019 року із ОСОБА_5 , з якою у них ІНФОРМАЦІЯ_3 народився син ОСОБА_6 . Дружина від першого шлюбу має двоє дітей: сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дочку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Діти дружини проживають разом з ними і перебувають на повному їх утриманні. Дружина до батька дітей позову про стягнення аліментів не подавала, оскільки він зовсім ними не цікавився, вів аморальний спосіб життя, зловживав спиртним, вчиняв дрібні крадіжки, притягувався до кримінальної відповідальності. Оскільки біологічний батько дітей самоусунувся від виховання і утримання дітей, особистими коштами допомагав дружині в їх утриманні. 24 березня 2020 року їм було видане посвідчення багатодітної сім`ї у складі трьох дітей - ОСОБА_7 , ОСОБА_2 та ОСОБА_6 , яке було дійсне до 12 квітня 2024 року. Біологічний батько дітей у нотаріально посвідченій заяві підтвердив, що не виконує батьківських обов`язків щодо неповнолітньої ОСОБА_2 , не приймає участі в її вихованні та утриманні, не піклується про її моральний, духовний та фізичний розвиток. Доказом факту саме його участі в житті падчерки ОСОБА_2 є акт обстеження умов проживання від 17.01.2025, довідка із навчального закладу та інші докази. Для продовження терміну дії посвідчення багатодітної сім`ї звернулись до служби у справах дітей виконавчого комітету Ковельської міської ради, де їм рекомендували вирішувати питання утримання дитини вітчимом у судовому порядку. Встановлення факту перебування на його утриманні падчерки ОСОБА_2 йому необхідне для подальшого застосування заходів соціального забезпечення стосовно неповнолітніх дітей (отримання соціальної допомоги, підтримки), підтвердження статусу фізичної особи на утримання якого перебувають не менше 3-х неповнолітніх дітей. Спору з біологічним батьком дитини із цього питання не існує.

Вивченням змісту заяви та доданих до неї матеріалів встановлено підстави для відмови у відкритті провадження з таких підстав.

У частині 1 статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає справи про встановлення фактів, зазначених у ч.1 ст.315 ЦПК України.

В судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення (ч.2 ст.315 ЦПК України).

У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2019 у справі №320/948/18 зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян.

Відповідно до ч.4 ст.315 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право.

Тобто визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.

Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.

У цій справі заявник просить встановити факт перебування на його утриманні неповнолітньої дитини, стосовно якої він не є біологічним батьком.

Заявлена вимога, пов`язана з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за заявником певного соціально-правового статусу - чоловіка, у якого на утриманні перебуває не менше 3-х неповнолітніх дітей.

Зміст заявлених вимог та їх обґрунтування у правовому полі свідчить, що встановлення факту утримання заявником неповнолітньої падчерки ОСОБА_2 перш за все безпосередньо впливає на права, обов`язки та інтереси матері та батька дитини в розумінні норм Сімейного кодексу України (далі - СК України), а також безумовно породжує для них в майбутньому певні юридичні наслідки.

Натомість, викладені у заяві взаємовідносини дитини та її батьків детально врегульовані сімейним законодавством.

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

За змістом статті 1 Сімейного кодексу України (далі - СК України) регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється цим Кодексом.

Частиною 1 статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.

За приписами ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ч.ч.1-4 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

Згідно із ч.2 ст.15 СК України якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Згідно з ч.1 ст.260 СК України якщо мачуха, вітчим проживають однією сім`єю з малолітніми, неповнолітніми пасинком, падчеркою, вони мають право брати участь у їхньому вихованні.

Відповідно до ч.1 ст.268 СК України мачуха, вітчим зобов`язані утримувати малолітніх, неповнолітніх падчерку, пасинка, які з ними проживають, якщо у них немає матері, батька, діда, баби, повнолітніх братів та сестер або ці особи з поважних причин не можуть надавати їм належного утримання, за умови, що мачуха, вітчим можуть надавати матеріальну допомогу.

Виходячи з аналізу вищевказаних норм, Верховний Суд у постанові від 14 грудня 2023 року у справі №160/11228/23 зазначив, що у вітчима виникає обов`язок утримувати дітей лише у разі відсутності у них матері та батька, або вони з поважних причин не можуть надавати належного утримання.

Отже, оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються і не потребують додаткового підтвердження того, що один з батьків самостійно виконує їх.

Сіменим кодексом України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання і утримання дитини.

Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

З огляду на такі норми, приєднана до заяви нотаріально посвідченої заява біологічного батька неповнолітньої ОСОБА_2 ОСОБА_12 про його власне підтвердження невиконання ним передбачених ст.150 СК України батьківських обов`язків може бути лише підставою для його відповідальності, встановленої законом, а не для підтвердження певного соціально-правового статусу заявника і набуття ним на підставі цього визначених законодавством пільг.

Встановлення заявленого заявником факту може мати негативні наслідки для батька дитини ОСОБА_12 , який у заяві навіть не зазначений у процесуальному статусі заінтересованої особи. Крім цього, у такому випадку існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

У статті 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Із таким позовом жоден із належних суб`єктів до суду не звертався.

Зазначене свідчить, що у цій справі наявний спір про право, зокрема спір щодо участі одного з батьків в утриманні дитини та/або ухилення від участі у вихованні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування, як того вимагають положення ч.ч.4, 5 ст.19 СК України.

Інститут окремого провадження не може використовуватися для створення преюдиційних фактів з метою подальшого вирішення будь-якого спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника і в той же час не можуть вливати на обсяг прав і обов`язків сторонніх осіб.

Отже, в даному випадку існує спір про право, який підлягає вирішенню виключно в позовному провадженні.

За таких обставин встановлено підстави для відмови у відкритті провадження за заявою у відповідності до ч.4 ст.315 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.260, 315 ЦПК України,

п о с т а н о в и в :

Відмовити у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення юридичного факту перебування на утриманні (заінтересована особа - служба у справах дітей виконавчого комітету Ковельської міської ради).

На ухвалу протягом 15 днів з дня її складання може бути подано апеляційну скаргу до Волинського апеляційного суду.

Суддя О.С.Павлусь