РІШЕННЯ

іменем України

05 лютого 2025 року м. Ананьїв

Ананьївський районний суд Одеської області в складі головуючого судді Желяскова О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ананьїв Одеської області в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою Акціонерного товариства «Акцент-банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Акцент-банк» звернулось до Суворовського районного суду м.Одеси з позовною заявою до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 10 лютого 2023 року відповідач, ОСОБА_1 , приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «Акцент-банк» з метою отримання банківських послуг та відкриття банківського рахунку, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву № б/н. На підставі вказаної анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «Акцент-банк» відповідачем ініційовано встановлення кредитного ліміту на його банківський рахунок та отримання платіжної картки, як засобу доступу до зазначеного рахунку. Відповідачеві було надано кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на рахунок зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 40,8% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом та видано платіжну карту.

На суму фактично використаного кредитного ліміту позивач нараховує відсотки. Відсотки нараховуються за кожен календарний день використання кредитного ліміту за процентними ставками, зазначеними в Тарифах, що підтверджується п. 2.1.4.3.2 Умов та Правил надання банківських послуг.

Позивач зазначає, що відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним анкета-заява про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «Акцент-банк» разом з Умовами та Правилами, які викладені на банківському сайті https://a-bank.com.ua/terms, складає між ним та позивачем кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві. Крім того, всі основні умови кредитування доведені відповідачеві, що свідчить його підпис у паспорті споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка».

Відповідно до п. 2.1.1.1.3 Умов та Правил відповідач погодився з тим, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням позивача, і відповідач дає право позивачеві в будь-який момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт.

Як зазначено в позовній заяві, щодо встановлення та зміни кредитного ліміту позивач керувався саме п. 2.1.1.1.3 Умов та Правил надання банківських послуг, на підставі якого відповідач при підписанні анкети-заяви дав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою позивача.

Позивач зазначає, що він свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачеві кредит (встановив кредитний ліміт) в розмірі, відповідно до умов договору.

Відповідач зобов`язався погашати заборгованість та оплачувати послуги банку в повному обсязі відповідно до договору, в тому числі в разі пред`явлення претензій по зроблених операціях до моменту прийняття остаточного рішення щодо задоволення таких претензій. Також відповідач зобов`язався негайно здійснювати повне погашення заборгованості (в т.ч. простроченої та овердрафту) за договором в порядку та строки, визначені договором та додатками до нього.

Проте, як вказує позивач, в процесі користування кредитним рахунком відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, а також статтей 509, 526, 1054 ЦК України, відповідач зобов`язання за договором не виконав.

Як зазначено в позовній заяві, у зв`язку з зазначеним порушенням зобов`язань за кредитним договором відповідач станом на 31 серпня 2024 року має заборгованість 20566,68 гривень, яка складається з наступного:

- 14995,82 гривень заборгованість за кредитом;

- 5570,86 гривень заборгованість по відсоткам.

Позивач зазначає, що на даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язання і не погашає заборгованість, у зв`язку з чим позивач був змушений звернутися до суду з цією позовною заявою.

Ухвалою Ананьївського районного суду Одеської області від 05 листопада 2024 року було відкрито провадження по справі, постановлено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження у відповідності до частини п`ятої статті 279 ЦПК України без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами та встановлено відповідачеві строк для подання відзиву на позовну заяву, який повинен відповідати вимогам статті 178 ЦПК України.

Відповідачеві, ОСОБА_1 , за зареєстрованим місцем його проживання було надіслано ухвалу суду про відкриття провадження разом з позовною заявою та додатками до неї, про що містяться відомості в матеріалах справи (а.с.49). Поштовий конверт з вкладенням повернувся на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с.50).

Відповідно до положень пункту 5 частини шостої статті 272 ЦПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси.

Аналогічні положення закріплені у пунктах 3 та 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України, якими врегульовано порядок надсилання та вручення учасникам справи судових повісток та повідомлень.

Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року в справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року в справі №800/547/17 (П/9901/87/18), постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27 листопада 2019 року в справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року в справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року в справі № 24/260-23/52-б).

За наведених обставин відповідач вважається таким, що 22 листопада 2024 року отримав копію ухвали суду про відкриття провадження у справі (а.с.50).

В установлений судом строк відповідачем не було подано до суду відзив на позовну заяву, тому відповідно до вимог частини восьмої статті 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Крім того, відповідач із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження до суду не звертався та будь-яких інших заяв, клопотань не надавав. Отже, відповідач своїми процесуальними правами, передбаченими ЦПК України не скористався.

Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи в порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

У зв`язку з наведеним, суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Розглянувши матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд дійшов наступного висновку.

Вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд виходить з того, що між сторонами виникли договірні відносини з приводу кредиту, які регулюються параграфами 1 та 2 Глави 71 Книги п`ятої ЦК України.

Судом встановлено, що 10 лютого 2023 року ОСОБА_1 звернувся до АТ «Акцент-Банк», з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав анкету-заяву № б/н про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «А-Банк» (а.с.6).

Своїм підписом відповідач підтвердив, що погоджується з тим, що ця анкета-заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг АТ «А-Банк», що розміщені за посиланням https://a-bank.com.ua, між ним та банком становлять договір про надання банківських послуг, умови якого йому зрозумілі та не потребують додаткового тлумачення.

Анкета-заява містить анкетні дані, контактну інформацію та власноручний підпис відповідача.

Однак, будь-яких документів, підписаних відповідачем, які б свідчили про укладення кредитного договору, відкриття кредитного рахунку, надання кредитних коштів чи встановлення кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, про видачу кредитної картки - матеріали справи не містять.

Згідно з пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

В частинах першій та другій статті 207 ЦК України закріплено, що правочин вважається вчиненим у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно статтей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Істотними умовами договору відповідно до частини першої статті 638 ЦК України є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаї ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля. Перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому Друга сторона не може запропоновувати свої умови договору.

Що стосується наявної в матеріалах справи ксерокопії анкети-заяви судом, за результатами огляду Умов та Правил надання банківських послуг в АТ «А-Банк»,що розміщені за посиланням www.a-bank.com.ua, встановлено, що анкета-заява не відповідає, встановленому на дату її підписанняв Умовах та Правилах надання банківських послуг в АТ «А-Банк», формуляру. Так, на дату звернення відповідача та підписання ним анкети-заяви, остання повинна містити, зокрема таке: «Проставленням власноручного або цифрового власноручного (на екрані телефону/термінала) підпису під цією Анкетою-заявою, я підтверджую та погоджуюсь, що: […] - до укладення цієї угоди ознайомився з актуальними Умовами та правилами надання банківських послуг АТ «А-БАНК», що розміщені за посиланням www.a-bank.com.ua/terms, з інформацією, яка розміщується на вебсайті та доступна за посиланням: www.a-bank.com.ua, в повному об`ємі, відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії», з Довідкою про систему гарантування вкладів фізичних осіб; - умови, передбачені ч. 2 ст. 9 Закону України «Про фінансові послуги та фінансові компанії», визначені в Договорі та Тарифах; […]. Метою оформлення мною цього Договору є отримання у майбутньому таких фінансових послуг, як: відкриття та користування поточними рахунками (у т.ч. з випуском та використанням платіжних карток) та/або отримання кредитів у вигляді готівкових або безготівкових коштів (в тому числі у вигляді овердрафтів), та/або здійснення валютно-обмінних операцій, та/або розрахунково-касових операцій, та/або розміщення коштів на вклади (депозити); […].».

У складовій підпису клієнта повинно бути «Підпис [__] [Дата] Підписанням цієї Анкети-заяви підтверджую факт передачі мені другого примірника Договору».

У складовій підпису Банку повинно бути, зокрема «Для перевірки підпису Представника банку Ви можете скористатися онлайн-сервісом перевірки ЕЦП ДП «Дія» за посиланням: https://ca.diia.gov.ua/verify».

Всього вище наведеного анкета-заява, підписана відповідачем не містить.

Крім того, суд зауважує, що анкета-заява з боку Банку містить лише відтворення відбитка печатки Банку без факсимільного підпису уповноваженої особи Банку.

В позовній заяві позивач зазначив, що з метою отримання банківських послуг та відкриття банківського рахунку відповідачем підписано заяву щодо встановлення кредитного ліміту на підставі якої відповідачеві відкрито поточний рахунок, встановлено на нього відповідний кредитний ліміт та видано платіжну картку, як засіб доступу до рахунку.

З приводу наявної в матеріалах справи заяви щодо встановлення кредитного ліміту за карткою/рахунком (а.с.7) суд також зазначає, що ця заява не відповідає, встановленому на дату її підписанняв Умовах та Правилах надання банківських послуг в АТ «А-Банк», формуляру. Заява не містить, зокрема інформації щодо суми кредиту (ліміту). У складовій підпису Банку як і в анкеті-заяві відсутня позначка «Для перевірки підпису Представника банку Ви можете скористатися онлайн-сервісом перевірки ЕЦП ДП «Дія» за посиланням: https://ca.diia.gov.ua/verify».

Згідно паспорту споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка Зелена» тип кредиту - кредитування рахунку з пільговим періодом використання, ліміт кредиту - від 1000 до 200000 гривень (в залежності від суми, яка погоджена у заявці на кредит), строк кредитування - 240 місяців з правом автоматичного продовження, мета кредиту - на споживчі потреби, спосіб надання - кредитні кошти надаються клієнту у вигляді суми кредитного ліміту на споживчі потреби на платіжній картці клієнта, яка відкрита у Банку на підставі укладеного договору про надання банківських послуг, строк надання кредиту - протягом одного дня (максимальний строк), пільговий період - до 62 днів, пільгова ставка - 0,000001%, базова процентна ставка - 40,8% на рік, процентна ставка - фіксована, повернення кредиту - щомісяця, до останнього дня поточного місяця включно, в розмірі не менше 4% заборгованості та не менше нарахованих відсотків за користування кредитом та не менше 100 гривень (а.с.8-9).

Водночас паспорт споживчого кредиту за програмою «Кредитна картка Зелена» підписаний відповідачем (споживачем) 10 лютого 2023 року о 12 годині 29 хвилині, а анкета-заява підписана - 10 лютого 2023 року о 12 годині 28 хвилин.

Хоча, підписаний сторонами 10 лютого 2023 року паспорт споживчого кредиту є тією інформацією, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит (Стандартизована форма), викладений у формі відповідно до Додатку 1 до Закону України «Про споживче кредитування».

Згідно із пунктом 1-1 частини першої статті 1 Закон України «Про споживче кредитування», договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.

Стаття 9 Закону України «Про споживче кредитування» визначає інформацію, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит.

До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту.

Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті (частина друга статті 9 Закону).

Відповідно до змісту Розділу 7 Паспорту споживчого кредиту, в ньому зазначено, що умови договору про споживчий кредит можуть відрізнятись від інформації, наведеної в цьому Паспорті споживчого кредиту, та будуть залежати від проведеної кредитодавцем оцінки кредитоспроможності споживача з урахуванням, зокрема, наданої ним інформації про майновий та сімейний стан, розмір доходів тощо (стосується розміру кредитного ліміту). Ця інформація зберігає чинність та є актуальною до 14 лютого 2023 року (а.с.9).

В постанові від 23 травня 2022 року в справі № 393/126/20 (провадження № 61-14545сво20) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду висловив наступний висновок: «Потрібно розмежовувати форму правочину та спосіб підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавцем по наданню споживачу інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця. Способом підтвердження виконання переддоговірного обов`язку кредитодавця є паспорт споживчого кредиту. Ознайомлення з паспортом споживчого кредиту, його підписання споживачем не означає укладення договору про споживчий кредит та дотримання його форми, оскільки в паспорті кредиту не відбувається фіксація волі сторін договору та його змісту.».

Отже, зважаючи на наявність підписаного сторонами 10 лютого 2023 року паспорту споживчого кредиту, АТ «Акцент-Банк» та ОСОБА_1 мали намір укласти договір споживчого кредитування.

Однак, матеріали справи не містять договору про споживчий кредит, укладеного між сторонами в цій справі після підписання паспорту споживчого кредиту 10 лютого 2023 року, а додана позивачем до позову анкета-заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, підписана відповідачем 10 лютого 2023 року, Умови та правила надання банківських послуг в АТ «А-Банк» (не підписані відповідачем), не є договором про споживчий кредит у розумінні Закону України «Про споживче кредитування».

Статтею 12 Закону України «Про споживче кредитування» визначено умови договору про споживчий кредит.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, банк подав до суду витяг з Умов та правил надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк», розміщеного на сайті https://a-bank.com.ua/terms в розділі «Умови та правила».

У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання, його умови розробляє підприємець, в цьому випадку - Акціонерне товариство «Акцент-банк».

Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статтей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.

В частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

В пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.

Конституційний Суд України в рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року в справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.

Пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.

Враховуючи наведене, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем банк дотримав вимог, передбачених Законом України «Про споживче кредитування» про повідомлення споживача про Умови та Правила надання банківських послуг, про які вважав узгодженими банк.

Матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та Правила надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в АТ «А-Банк», а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.

Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України в постанові від 11 березня 2015 року (справа № 6-16цс15).

Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17 вказала, що неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову.

Висновок Великої Палати Верховного Суду підтверджується наявним в матеріалах справи витягом з Умов та правил надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк» (а.с.15-23), який не є редакцією на дату укладення договору.

Так, структура наданого позивачем витягу з Умов взагалі не відповідає структурі Умов, що розміщені на сайті позивача https://a-bank.com.ua/terms в розділі «Умови та правила», на дату укладення договору. Тарифи по картці «Зелена» містять умови не актуальні на дату укладення договору, зокрема:

- у разі переказу з картки А-Банку на картку закордонного банку встановлено 3% (мінімум 50 грн/ мінімум 2 USD/ мінімум 2 EUR) за рахунок власних коштів та 4% (мінімум 50 грн) за рахунок кредитних кошт (а.с.22). Водночас в редакції на дату укладення договору у разі переказу з картки А-Банку на картку закордонного банку встановлено 2% (мінімум 50 грн/ мінімум 2 USD/ мінімум 2 EUR) за рахунок власних коштів та 4% (мінімум 50 грн) за рахунок кредитних кошт;

- на дату укладення договору тарифи містили позицію «Комісія за перерахування коштів при припиненні ділових відносин за ініціативи Банку становить 30 % від доступного залишку на балансі після погашення усіх кредитних зобов`язань». Водночас тарифи надані позивачем цієї позиції не містять (а.с.23) тощо.

В пункті 1.1.3.2.9. Умов (витяг), наданих позивачем, зазначено «[…]. У разі збігу пароля з відправленим Клієнту, банк перевіряє номер мобільного телефону Клієнта, а саме: чи зареєстрований він в системі Приват24/ або MobileBanking. […]. При здійсненні платіжних операцій в системах дистанційного обслуговування банкоматом термінал самообслуговування, на сайті http://www.privat24.ua, […].» (а.с.15 зворотний). Водночас в редакції на дату укладення договору пункт 1.1.3.2.9. Умов містив, зокрема «[…].У разі збігу пароля з відправленим Клієнту, банк перевіряє номер мобільного телефону Клієнта, а саме: чи зареєстрований він в системі ABank24 і / або MobileBanking. У разі, якщо номер мобільного телефону зареєстрований і збігається з номером телефону клієнта, вважається, що Клієнт прийняв умови публічного договору, розміщеного у відповідному розділі цих Умов і правил, згідно якого клієнту надаватимуться витребувані ним послуги . Сторони визнають співпав ОТР- пароль електронним підписом клієнта. При здійсненні платіжних операцій в системах дистанційного обслуговування банкомат, термінал самообслуговування, на сайті https://a24.a-bank.com.ua, виконання в програмних комплексах маніпуляцій, спрямованих на успішне завершення платежу, прирівнюється до електронного підпису клієнта. […]», тощо.

За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату процентів, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов та Правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.

Доказів, які б підтверджували, що саме наданий до матеріалів справи витяг з Умов є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи анкету-заяву, банком не надано, а відтак підстави брати їх до уваги відсутні.

З огляду на викладене, позивачем не доведено, що між сторонами досягнуто згоди щодо істотних умов кредитування.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту видачі відповідачеві кредитної картки та розміру наданого кредиту у виді встановленого ліміту на певну суму. Відсутність доказів видачі кредитної картки та розміру кредиту позбавляє суд можливості перевірити розмір нарахованих сум боргу, процентів відповідачу (аналогічний висновок викладений Верховним Судом у постанові від 27 березня 2020 року в справі №703/3063/18).

Відповідно до ксерокопії довідки за картами, відповідачеві відкрито рахунок №ХХХХХХХХХХХХХХ та видано картку № ХХХХХХХХХХХХХХХХ, строком дії до грудня 2028 року (а.с.12). Водночас у довідці не зазначено дату відкриття рахунку та дату видачі картки.

Відповідно до ксерокопії довідки за лімітами відповідачеві за кредитним договором б/н від 10 лютого 2023 року 08 квітня 2023 року збільшено ліміт до 10000,00 гривень (ініціатор банк); 26 вересня 2023 року - збільшено до 15000,00 гривень (ініціатор банк), 26 вересня 2023 року - двічі збільшено до 15000,00 гривень (ініціатор клієнт) (а.с.13). Водночас довідка не містить даних про встановлення кредитного ліміту станом на 10 лютого 2023 року, також у довідці не зазначено номер картки на яку встановлено ліміт.

Відповідно до розрахунку заборгованості за договором № б/н від 10 лютого 2023 року, укладеного між АТ «Акцент-Банк» та клієнтом ОСОБА_1 станом на 31 серпня 2024 року загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) - 14995,82 гривень; залишок заборгованості за тілом кредиту - 12901,46 гривень; залишок заборгованості за тілом кредиту (прострочений) - 2094,36 гривень; загальний залишок заборгованості за процентами - 5570,86 гривень; залишок заборгованості за процентами на поточну заборгованість - 986,28 гривень; залишок заборгованості за процентами на прострочену заборгованість - 4584,58 гривень, всього - 20566,68 гривень (а.с.5 зворотний).

Як зазначив Верховний Суд в постанові від 27 березня 2020 року в справі з аналогічних правовідносин № 703/3063/18, «як вбачається з копії анкети-заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, остання не містить будь-яких даних про суму кредиту, чи кредитного ліміту, даних про видачу кредитної картки, її виду та строку дії. Вказана анкета-заява взагалі не містить ніяких даних щодо обрання відповідачем банківських послуг, крім особистих даних та підпису відповідача. У матеріалах справи відсутні інші належні та допустимі докази, які підтверджують суму наданого відповідачу кредитного ліміту та видачу кредитної картки «Універсальна». АТ КБ «ПриватБанк» не надано доказів на підтвердження видачі відповідачеві кредитної картки «Універсальна» та розміру наданого відповідачеві кредиту, тому, відповідно, перевірити розмір нарахованих суми боргу, процентів та штрафних санкцій відповідачу не є можливим, отже суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку, що доводи позивача щодо розміру нарахованих сум не підтверджені належними доказами, а тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог банку.».

Як вбачається з матеріалів справи, наданий позивачем розрахунок заборгованості містить лише графи із зазначенням залишку поточної та простроченої заборгованості, розміру нарахованих процентів (поточних та прострочених), суми погашення за кредитом та загальний залишок заборгованості. Разом з тим, жодних даних про розмір встановленого відповідачеві кредитного ліміту, про тип виданої відповідачеві кредитної картки, про суму фактично наданих кредитних коштів зазначений розрахунок не містить. Відтак, наданий позивачем розрахунок кредитної заборгованості не є безспірним доказом існування між сторонами договірних відносин та розміру заборгованості, оскільки позивачем не доведено укладання кредитного договору.

Сам по собі наданий позивачем розрахунок заборгованості, без надання будь-яких доказів відкриття рахунку, отримання кредитної картки, розміру встановленого кредитного ліміту, доказів про те, які саме умови договору щодо нарахування відсотків були узгоджені сторонами, не є підтвердженням наявності у відповідача заборгованості у розмірі, визначеному позивачем.

Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом у постанові від 17 грудня 2021 року у справі № 278/2177/15-ц заборгованість за кредитом та її розмір має доводитись первинними касовими документами, наприклад виписками за картковими рахунками за кредитним договором.

Відповідно до пункту 59 Положення про організацію бухгалтерського обліку в банках України, затвердженого постановою Правління Національного баку України 04 липня 2018 року № 75, банк обов`язково має складати на паперових та/або електронних носіях такі регістри, зокрема як клієнтські рахунки та виписки з них.

Згідно пункту 62 Положення виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Виписка з клієнтського рахунку може слугувати первинним документом, що підтверджує факт списання/зарахування коштів з/на цього/цей рахунку/рахунок клієнта, якщо вона містить такі реквізити: 1) назву документа (форми); 2) дату складання; 3) найменування клієнта/банку, прізвище, власне ім`я та по батькові (за наявності) фізичної особи; 4) зміст та обсяг операції (підстави для її здійснення) та одиницю її виміру за кожною операцією, відображеній у виписці з рахунку клієнта; 5) особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у складанні виписки з рахунку клієнта/печатку банку (пункт 63 Положення).

Відповідно до пункту 65 Положення інформація про стан рахунків клієнтів може надаватись їх власникам та органам, які мають право на отримання такої інформації згідно із законодавством України.

Що стосується наданої позивачем виписки по картці відповідача, то остання не містить даних про встановлення кредитного ліміту станом на 10 лютого 2023 року (а.с.10-11). Водночас міститься позиція, що 10 лютого 2023 року здійснено операцію «Монобанк» на суму 50000 гривень (а.с.11 зворотний).

Частиною четвертою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що у разі укладення договору про споживчий кредит на умовах кредитування рахунку в ньому має бути передбачено, що кредитодавець має право вимагати повністю повернути суму кредиту в будь-який час із визначенням строку попередження споживача про таку вимогу.

Що стосується договору № б/н укладеного між позивачем та відповідачем 10 лютого 2023 року, то останній не містить положень щодо регулювання порядку дострокового стягнення.

Не містять умови кредитного договору і положення, що у випадку прострочення виконання позичальником своїх зобов`язань відбувається автоматична зміна строку кредитування.

Матеріали позовної заяви не містять доказів дотримання позивачем процедури дострокового стягнення, встановленої Законом України «Про споживче кредитування».

Умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Договір про споживчий кредит, укладений з порушенням вимог частини першої цієї статті, є нікчемним (частина п`ята статті 12 Закону України «Про споживче кредитування»).

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до статті 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Частинами шостою та сьомою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

При цьому: належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України); достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (частина перша статті 79 ЦПК України); достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

В постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову процесуальним законом, за загальним правилом, покладається на позивача. За таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом виключно спростування обґрунтованості заперечень відповідача, оскільки це не позбавляє позивача його процесуальних обов`язків.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року в справі №342/180/17 зазначила, що обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Згідно правового висновку Верховного Суду викладеного в постанові від 21 липня 2021 року в справі 287/363/16, при оцінці достатності доказів діють спеціальні правила - стандарти доказування, якими має керуватися суд при вирішенні справи. Стандарти доказування з важливим елементом змагальності судового процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про недоведеність.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. У іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд має право винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі (правова позиція Верховного Суду в постанові від 29 вересня 2022 року в справі 857/7/22).

Згідно статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00,§ 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд доходить до висновку про недоведеність і необґрунтованість заявлених позовних вимог, адже позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, яким він обґрунтовував свої вимоги, що є його процесуальним обов`язком.

Жодних належних доказів тих обставин, про які заявляє позивач у позовній заяві, а саме, що відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку за договором від 10 лютого 2023 року та наявність заборгованості за наданим 10 лютого 2023 року кредитом, матеріали справи не містять.Матеріали справи взагалі не містять інформації щодо погодження суми ліміту.

За викладених обставин, суд доходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

В позовній заяві міститься вимога позивача про стягнення з відповідача понесених позивачем судових витрат, які складаються з судового збору у розмірі 3028 гривень (а.с.4).

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 264 ЦПК України під час ухвалення судового рішення суд вирішує питання розподілу між сторонами судових витрат.

Згідно частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки у задоволенні позовних вимог відмовляється, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 13, 76-81, 89, 133, 141, 264, 279 ЦПК України, статтями 207, 626, 628, 633, 634, 638, 639, 1054, 1055 ЦК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволені позовних вимог Акціонерного товариства «Акцент-банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості (за кредитним договором № б/н від 10 лютого 2023 року) відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

У відповідності до п.п.15.5 п.п.15 п. 1 Розділу ХІІІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди, тобто в даному випадку через Ананьївський районний суд Одеської області.

Відомості про сторін у справі на виконання пункту 4 частини п`ятої статті 265 ЦПК України:

Позивач:Акціонерне товариство «Акцент-банк», ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 14360080; місцезнаходження згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань: 49074, Дніпропетровська область, м. Дніпро, вул. Батумська, буд. 11
Відповідач:ОСОБА_1 , місце проживання зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1

Копію рішення суду вручити/надіслати учасникам справи в порядку, встановленому статтею 272 цього Кодексу.

У відповідності до положень частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є 05 лютого 2025 року, тобто дата складання повного судового рішення.

Суддя Желясков О.О.

Рішення суду набрало законної сили «____» __________________20____ року.

Оригінал рішення суду знаходиться в матеріалах цивільної справи № 523/15231/24 Ананьївського районного суду Одеської області.