ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 619/2745/21 Номер провадження 22-ц/814/159/25Головуючий у 1-й інстанції Мальцев С.О. Доповідач ап. інст. Чумак О. В.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої судді Чумак О.В.,

суддів Дряниці Ю.В., Пилипчук Л.І.,

за участю секретаря Галушко А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 22 квітня 2024 року, ухвалене суддею Мальцевим С.О., повний текст рішення складено 02 травня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бондар Тетяна Миколаївна про визнання недійсним договору позики,

В С Т А Н О В И В:

У червні 2021 року ОСОБА_2 звернулася до Дергачівського районного суду Харківської області з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. про визнання недійсним договору позики.

В обґрунтування позовних вимог вказує, що з 25 листопада 1995 року по 12 жовтня 2019 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 26 жовтня 2016 року, без її відома, останній уклав з ОСОБА_1 договір позики на 2 320 000,00 грн. Про наявність зазначеного договору вона дізналася у квітні 2021 року, під час звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя. Враховуючи що це не є дрібним побутовим правочином вважає, що при укладенні договору позики була обов`язкова її згода.

Просила визнати недійсним договір позики від 26 жовтня 2016 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3

11 червня 2021 року ухвалою Дергачівського районного суду Харківської області провадження по справі відкрито за правилами загального позовного провадження.

Розпорядженням Голови Верховного Суду №10/0/9-22 від 16 березня 2022 року Котелевському районному суду Полтавської області визначено територіальну підсудність справ Борівського районного суду Харківської області та Дергачівського районного суду Харківської області.

Ухвалою Котелевського районного суду Полтавської області від 16 лютого 2023 року прийнято до розгляду справу за правилами загального позовного провадження за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. про визнання недійсним договору позики.

Рішенням Котелевського районного суду Полтавської області від 22 квітня 2024 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. про визнання недійсним договору позики, задоволено повністю.

Визнано договір позики грошових коштів від 26 жовтня 2016 року, що був укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М., зареєстрований в реєстрі № 2108 недійсним.

Стягнуто солідарно з відповідачів - ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в сумі 908, 00 грн.

Не погодившись з зазначеним рішенням його в апеляційному порядку оскаржила ОСОБА_1 . Просила рішення суду скасувати та відмовити у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається порушення норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що судом першої інстанції не досліджено та не встановлено в чому саме полягає порушення права позивача. Звертає увагу, що при укладенні договору позики встановлювався факт перебування ОСОБА_3 у шлюбі. Так останній зазначив, що у шлюбі не перебуває. Дана обставина була підтверджена приватним нотаріусом Бондар Т.М. на підставі даних про наявність рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28 травня 2002 року яким розірвано шлюб між позивачкою та ОСОБА_3 .

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, відповідача та його представника, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, приходить до такого висновку.

З матеріалів справи вбачається, що 26 жовтня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. за реєстровим № 2108 був посвідчений договір позики грошових коштів між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (а.с 7).

Пунктом 1 вказаного договору передбачено що ОСОБА_1 передала грошові кошти ОСОБА_3 у сумі 2 320 000,00 гривень, з зобов`язанням їх повернення до 24 жовтня 2020 року. У разі девальвації протягом строку дії цього договору національної грошової одиниці України, позичальник зобов`язується повернути суму грошей у гривнях еквівалентну 80 000,00 (вісімдесят тисяч) євро на момент її фактичного повернення у гривнях відповідно до комерційного курсу, встановленого на день повернення.(а.с 7).

При цьому, судом установлено що при посвідченні спірного договору позики від 26 жовтня 2016 року було зазначено, що ОСОБА_3 у шлюбі не перебуває.

Після отримання позики від 26 жовтня 2016 року ОСОБА_3 на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 04 червня 2018 року набув у приватну власність житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: смт Козин, Обухівського району Київської області. Ціна договору 1 703 931, 00 грн.

Відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 25 листопада 1995 року перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 9), який був розірваний 12 жовтня 2019 року про що видане свідоцтво Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві 12 жовтня 2019 року (а.с 10).

Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2 посилався на те, що оспорюваний договір позики є недійсним в силу положень ст. 65 СК України, оскільки позивачка не надавала своєї згоди, на укладення оспорюваного договору позики.

Однак колегія суддів не може погодитися з висновками суду першої інстанції зважаючи на неповне з`ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Так, відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно із статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою, третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із частиною 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Тобто, для того щоб визнати той чи інший правочин недійсним, позивач у справі має довести, що такий правочин саме в момент його укладання, зокрема, суперечив ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Аналогічні правові висновки зазначені у постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 753/6253/18.

За змістом статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.

Відповідно до статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

У постанові Верховного Суду від 06 червня 2018 року у справі № 127/7621/17 зазначено, що право на звернення до суду з позовом про визнання правочину недійсним виникає у особи, яка не була учасником правочину у разі, якщо таким правочином порушено право цієї особи і воно може бути відновлено шляхом повернення сторін до попереднього стану.

Відповідно до частини 1 статті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою.

При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладання одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово (частини 2 та 3 статті 65 СК України).

Відповідно до частини 1 статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавець є юридична особа, - незалежно від суми.

У постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 713/285/2012 зазначено, що для укладення договору позики (за яким позичальником виступає один з подружжя) отримання згоди другого з подружжя не потрібне, оскільки цей правочин, як правило, не стосується спільного майна подружжя. До того як позикодавець надасть кошти позичальникові (дружині або чоловікові), в останнього не виникає права власності на це майно, воно виникає лише після одержання грошових коштів. Тож той з подружжя, хто укладає договір позики (отримує кошти у позику), не розпоряджається спільним майном подружжя, він виступає учасником зобов`язальних правовідносин.

Крім того, слід зазначити, що перебування сторін у зареєстрованому шлюбі на час виникнення правовідносин щодо позики саме по собі не є безумовною підставою для покладення на іншого з подружжя, який не був позичальником за договором позики, обов`язків, визначених договором позики щодо повернення суми боргу, оскільки за таких умов підлягає доведенню укладення договору в інтересах сім`ї та використання отриманих у борг грошей в інтересах сім`ї.

Подібних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 03 травня 2018 року у справі № 639/7335/15, від 28 серпня 2019 року у справі № 638/20603/16 та від 22 листопада 2023 року у справі № 643/352/20.

Зазначені висновки також викладені в постанові Верховного Суду від 20 вересня 2024 року у справі № 201/6451/21.

Із вказаного слідує, що сам факт укладення договору позики одним з подружжя без згоди іншого не є підставою для визнання такого договору недійсним.

Надаючи правову оцінку обставинам справи колегія суддів звертає увагу, що позивачем не надано доказів того, що спірний договір укладався в інтересах сім`ї, тоді як укладення даного договору у період перебування сторони правочину у зареєстрованому шлюбі не може буде беззаперечним доказом зазначеного.

У свою чергу при з`ясуванні обставин справи встановлено, що рішенням Дергачівського районного суду Харківського області від 30 серпня 2021 року у справі № 619/1572/21 позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики грошових коштів в сумі 2667211,62 грн., що складається з основного боргу 2533160 грн., пені 107355,62 грн., 3% річних 26696 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Харківського апеляційного суду від 07 лютого 2022 року у справі № 619/1572/21 апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 залишено без задоволення. Рішення Дергачівського районного суду Харківського області від 30 серпня 2021 року залишено без змін.

На момент подачі позову у справі № 619/1572/21 шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вже був розірваний і позовні вимоги про стягнення заборгованості за договором позики пред`являлися одноособово ОСОБА_3 .

З зазначеного слідує, що у ОСОБА_2 не виникло зобов`язань з повернення коштів за оспорюваним договором позики.

При цьому, зі змісту постанови Харківського апеляційного суду від 07 лютого 2022 року вбачається, що при розгляді справи № 619/1572/21 ОСОБА_3 посилався на те, що на час укладення спірного договору позики він з ОСОБА_1 проживав однією сім`єю більше 15 років, вони вели спільне господарство та з 2003 року зареєстровані за однією адресою.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 28 травня 2002 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 розірвано. Однак в силу норм чинного на той час законодавства, а саме статті 44 КпШС шлюб вважався припинений з моменту реєстрації розлучення у відділі реєстрації актів громадського стану, що було здійснено позивачкою тільки 12 жовтня 2019 року.

При посвідченні спірного договору позики від 26 жовтня 2016 року нотаріусу було зазначено, що ОСОБА_3 у шлюбі не перебуває.

У свою чергу при розгляді даної справи ОСОБА_3 зазначає, що до 2019 року перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачкою, визнає її позовні вимоги та просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги ОСОБА_1 .

При оцінці даних обставин, колегія суддів звертає увагу, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників приватних правовідносин мають бути добросовісними. Добра совість це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Відповідно до вимог частини 3 статті 12, частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами 1 та 2 статті 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_2 не надала жодних доказів, що ОСОБА_3 укладав договір позики в інтересах сім`ї, а також що в наслідок укладення даного договору порушено її права в тому числі, що у неї наявні зобов`язання з повернення отриманих її колишнім чоловіком коштів.

Аналізуючи зазначене суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що отримані відповідачем ОСОБА_3 кошти за договором позики є його особистою власність та саме він одноособово несе відповідальність за невиконання умов оскаржуваного договору позики.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що у жовтні 2023 року, тобто на момент розгляду даної справи судом першої інстанції, ОСОБА_2 було подано позов до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, справа № 619/5250/23.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 20 лютого 2024 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 28 травня 2024 року, у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено повністю.

За вказаних обставин, колегія суддів приходить до висновку, що сам факт ненадання позивачкою письмової згоди на укладення договору позики, враховуючи, що оскаржуваний правочин був вчинений не в інтересах сім`ї та не породжує зобов`язань у ОСОБА_2 внаслідок його невиконання, не є підставою для визнання договору недійсним.

Зазначені висновки не суперечать правовій позиці викладеній в постанові Великої Палати Верховного Суді від 11 жовтня 2023 року у справі № 756/8056/19, оскільки, Великою Палатою Верховного Суду зроблено висновки з врахуванням того, що дружина не надавала згоди на укладення чоловіком договору позики за яким останній надав кошти, що є у спільній власності подружжя. Тобто обставини справи є відмінними від обставин у справі, що переглядається.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до пунктів 1, 3, 4 частини 1 статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене колегія суддів приходить до висновку про задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 та скасування рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 22 квітня 2024 року.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. про визнання недійсним договору позики слід відмовити.

За правилами частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Зважаючи на задоволення апеляційної скарги, оскільки ОСОБА_1 звільнена від сплати судового збору, як особа з інвалідністю 2 групи, з ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь держави судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1362 грн.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 382-384 ЦПК України, суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.

Рішення Котелевського районного суду Полтавської області від 22 квітня 2024 року -скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бондар Тетяна Миколаївна про визнання недійсним договору позики відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1362 грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови виготовлено 28 січня 2025 року.

Головуючий суддя О.В.Чумак

Судді Ю.В. Дряниця

Л.І. Пилипчук