Справа № 165/3745/23 Головуючий у 1 інстанції: Ушаков М. М.
Провадження № 22-ц/802/193/25 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Власюк О.С.,

прокурора Романішиної Т.Л.,

представника заявника ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_2 , заінтересовані особи: ОСОБА_3 , Виконавчий комітет Нововолинської міської ради як орган опіки та піклування, про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини, за апеляційною скаргою Володимирської окружної прокуратури на рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 22 квітня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини.

Вимоги обґрунтовує тим, що він та ОСОБА_3 є батьками малолітнього ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , та разом постійно проживали за адресою: АДРЕСА_1 . Вказує, що 16 лютого 2023 року начальником відділу УДМС у Волинській області було прийнято рішення про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства, згідно з яким ОСОБА_3 громадянку російської федерації, було зобов`язано покинути територію України у термін до 18 березня 2023 року. Зазначає, що в березні 2023 року ОСОБА_3 покинула територію України. Вказує, що він самостійно виховує та утримує свого сина ОСОБА_5 , опікується його інтересами і потребами. Зазначає, що встановлення факту перебування дитини на його самостійному вихованні та утриманні необхідно для захисту прав та інтересів дитини, зокрема самостійно обирати вид та форму навчального закладу, декларувати та реєструвати місце проживання дитини, отримання соціальної допомоги як особі, яка самостійно виховує дитину, оскільки ОСОБА_3 є громадянкою рф, тому встановлення даного факту також потрібно для подальшого вирішення питання можливого возз`єднання сім`ї.

Просить встановити факт, що він самостійно виховує і утримує неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Нововолинського міського суду Волинської області від 22 квітня 2024 року заяву задоволено.

Встановлено факт, що ОСОБА_2 самостійно виховує та утримує неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без участі матері - ОСОБА_3 , яку рішенням Нововолинського відділу УДМС України у Волинській області від 16.02.2023 примусово повернуто з території України до країни походження або третьої країни.

В апеляційній скарзі Володимирська окружна прокуратура, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить скасувати це рішення та провадження у даній справі закрити.

Заслухавши прокурора, представника заявника, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість рішення суду, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є батьками малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.7-9).

З довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку, ОСББ від 26 квітня 2023 року вбачається, що ОСОБА_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 та до складу його сім`ї входять ОСОБА_3 , громадянка рф, та ОСОБА_6 (а.с.11).

Як вбачається з акту обмеження умов проживання від 10 травня 2023 року, за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають - власник квартири ОСОБА_2 та його син ОСОБА_6 , учень 1-А класу Нововолинського ліцею №4. Заявник ОСОБА_2 з березня 2023 року самостійно займається вихованням дитини, оскільки матір хлопчика ОСОБА_3 , відповідно до рішення Нововолинського відділу УДМС від 16.02.2023 була примусово повернута до країни походження, а саме до рф. За вказаною адресою створені належні умови для проживання, виховання та розвитку дитини, батько самостійно займається його вихованням та доглядом (а.с.12).

Судом встановлено, що рішенням про примусове повернення до країни походження або третьої країни іноземця або особи без громадянства від 16.02.2023, громадянку рф ОСОБА_3 було примусово повернуто до країни походження або третьої країни та зобов`язано її покинути територію України у термін до 18 березня 2023 року (а.с.14).

Звертаючись до суду з даною заяву заявник вказує, що встановлення факту перебування дитини на його самостійному вихованні та утриманні необхідно для захисту прав та інтересів дитини, зокрема: самостійно обирати вид та форму навчального закладу, декларувати та реєструвати місце проживання дитини, отримувати соціальну допомогу як особі, яка самостійно виховує дитину. Зауважує, що оскільки ОСОБА_3 є громадянкою рф, тому встановлення даного факту також потрібно для подальшого вирішення питання можливого возз`єднання сім`ї.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Частинами першою, другою статті 315 ЦПК України визначено, які факти можуть бути встановлені судом в порядку окремого провадження.

У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

У постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

Схожими критеріями керувалась Велика Палата Верховного Суду в постанові від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23).

Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.

Такі ж висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 грудня 2019 року у справі № 370/2898/16 (провадження № 14-573цс19), від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22 (провадження № 14-132цс23).

З урахуванням наведеного можна констатувати, що існує два порядки (способи) встановлення фактів, що мають юридичне значення, - позасудовий і судовий, які за своїм змістом є взаємовиключними.

У справі, яка є предметом перегляду, заявник просить встановити факт самостійного виховання дитини. Заявлені вимоги, пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу - батька, який самостійно виховує дитину.

У статті 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (стаття 1 СК України).

У частині першій статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

У статті 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Так, на підставі положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом. Тому смерть, до прикладу, батька дитини є підставою для припинення його обов`язку утримувати дитину.

Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру та майнового припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, на підставі яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо утримання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Згідно ст. 8 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного, соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ч. 4 ст. 5 Сімейного кодексу України держава бере під свою охорону кожну дитину - сироту і дитину, позбавлену батьківського піклування.

Кабінет Міністрів України постановою від 27 грудня 2001 року № 1751 «Про затвердження Порядку призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми» затвердив Порядок №1751, який визначає умови призначення і виплати державної допомоги сім`ям з дітьми.

Тобто порядок отримання соціальної допомоги визначено відповідними нормативно - правовими актами, в залежності від виду соціальної допомоги.

Правовідносини «утримання дітей», є предметом регулювання Сімейного кодексу України.

Статтею ст. 51 Конституції України гарантовано, а ст. 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Тобто, Закон покладає виключно на батьків обов`язок щодо утримання своїх неповнолітніх дітей, тобто дітей, які не досягли 18 років. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття.

Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні, або чи розірвано їх шлюб.

У порядку окремого провадження розглядаються, зокрема, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян, але тільки якщо вони не пов`язані з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право і якщо заявник не має іншої можливості одержати або відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення.

Відповідно до частини першої статті 152 СК України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Так, у статті 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

З огляду на зазначене у даній справі наявний спір про право, зокрема спір щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від участі у вихованні, який підлягає розгляду в порядку позовного провадження з обов`язковим залученням органу опіки та піклування (частини четверта, п`ята статті 19 СК України) .

Доведення факту одноосібного виховання дітей батьком пов`язане з настанням (існуванням) обставин, за яких мати не виконує своїх батьківських обов`язків щодо дітей, стосується зміни обсягу сімейних прав або невиконання одним із батьків батьківських обов`язків (у тому числі умисного) та безумовно впливає на права й інтереси самої дитини, а також зумовлює відповідні правові наслідки, визначені законом.

Такий факт одноосібного виховання дитини одним із батьків не може встановлюватись у безспірному порядку або за домовленістю батьків дитини, зокрема на підставі укладеного між ними договору або на підставі судового рішення, ухваленого за правилами окремого провадження, оскільки в такому питанні завжди існуватиме загроза порушення принципу дотримання найкращих інтересів дитини.

Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 09.10.2024 у справі № 363/4834/23.

Факт відсутності участі батька або матері у вихованні дитини може бути підтверджений судом виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав.

Положення чинного законодавства не вимагають вставлення в судовому порядку факту перебування дітей на утриманні батька. Факт перебування дітей виключно на утриманні батька встановлюється уповноваженим органом на підставі поданих документів.

Підтвердженням того факту, що дитина знаходиться на утриманні одного з батьків або опікуна, є довідка, видана органом місцевого самоврядування через центр надання адміністративних послуг за місцем проживання заявника, видається у місячний термін (загальнодоступна інформація вебсайту «Портал Дія» за посиланням https://guide.diia.gov.ua/).

Довідка видається на вимогу громадянина особисто при пред`явленні паспорта громадянина та оригіналів документів. В окремих випадках, при написанні заяви особою, надаються копії документів.

Довідка підписується посадовою особою органу місцевого самоврядування та реєструються в журналі реєстрації довідок.

Порядок замовлення такої послуги та отримання запитуваної довідки врегульовано і у Єдиному державному порталі електронних послуг «Дія» функціонування якого визначається Положенням, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України «Питання Єдиного державного веб-порталу електронних послуг та Єдиного державного порталу адміністративних послуг» від 4 грудня 2019 року №1137, доступ до якого є загальним та відкритим.

В матеріалах справи відсутні відомості про те, що заявник звертався до відповідного органу місцевого самоврядування, через центр надання адміністративних послуг за місцем його проживання з метою отримання вказаної довідки, або відмови у видачі такої довідки.

Отже, заявником не підтверджено факт звернення до органів місцевого самоврядування щодо отримання відповідної довідки, та у випадку відмови останньому у її видачі, ОСОБА_2 мав би оскаржувати дії органу місцевого самоврядування в порядку, визначеному КАС України, а не звертатись до суду за підтвердженням встановлення такого юридичного факту.

Таким чином, враховуючи, що законом визначений позасудовий порядок встановлення факту, який просив встановити заявник, заява ОСОБА_2 не підлягає судовому розгляду.

Згідно з положеннями ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати рішення суду повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

За таких обставин оскаржене рішення суду підлягає до скасування, а провадження у справі за заявою ОСОБА_2 підлягає закриттю.

Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з ОСОБА_2 на користь Волинської обласної прокуратури підлягає стягненню судовий збір в розмірі 644,16 гривень за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд,

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Володимирської окружної прокуратури задовольнити.

Рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 22 квітня 2024 року скасувати.

Закрити провадження у справі за заявою ОСОБА_2 про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь Волинської обласної прокуратури 644, 16 гривень сплаченого судового збору.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя:

Судді: