Справа № 184/2229/24
Номер провадження 2/184/438/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 лютого 2025 рокум. Покров

Орджонікідзевський міський суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Томаш В.І.,

за участю секретаря судового засідання Михайлової Т.В.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника третьої особи Хомік О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Покров цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Покровська міська рада Дніпропетровської області «про визнання права власності»,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом та просить суд визнати за ним право власності в порядку набувальної давності на квартиру АДРЕСА_1 . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що приблизно в червні 2011 року він почав мешкати без реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 , дана квартира належить ОСОБА_2 . Так як власниця ОСОБА_2 була знайомою його рідного батька ОСОБА_3 , вона попросила його доглядати за її власною квартирою, так як остання була громадянкою російської федерації та постійно мешкала там, згодом вона запевнила його, що не заперечує проти того, щоб він постійно користувався квартирою як своєю власністю, бо вона не мала намірів повертатися в Україну. З червня 2011 року він відкрито, добросовісно і безперервно володіє та користується квартирою АДРЕСА_1 без будь - яких правових підстав (безтитульне володіння чужим майном), поводячись як власник. І з того часу ОСОБА_2 до квартири не приїздила, не цікавилася нею та не здійснювала комунальні платежі. За цей час він з дружиною неодноразово робили ремонт в квартирі, постійно сплачують комунальні платежі та підтримують її в належному стані. Весь цей час на вказану квартиру ні ОСОБА_2 , ніхто інший не претендував. Він добросовісно нею користується, тому вважає, що має право на отримання права власності на квартиру АДРЕСА_1 за набувальною давністю. Власниця квартири ОСОБА_2 добровільно залишила власну квартиру, тривалий час без поважних причин не проживає в ній. Жодних перешкод: реалізації її права проживання у квартирі і користуванні нею він їй не чинив, більш того, вона постійно заявляла, що це його квартира і в жодному разі на неї не претендує. Він не укладав ніяких договорів ні з якими особами на користування зазначеним житлом. Після виїзду відповідачки до російської федерації, а це вже більше тринадцяти років, остання не проживає у вказаній квартирі, не сплачує комунальні послуги, не надає коштів та не докладає зусиль для належного утримання вказаної квартири. На даний час він має право оформити внаслідок збігу строку, визначеного саме законом, так як власник частки квартири добровільно відмовився від володіння нею, в зв`язку з чим змушений звернутися до суду з вказаним позовом.

Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просить їх задовольнити.

Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, відзив не надала.

Представник третьої особи Хомік О.В. заперечував проти позовних вимог позивача та просить відмовити в їх задоволенні.

Суд, вислухавши позивача, представника третьої особи, свідків, дослідивши матеріали справи і оцінивши їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню.

Згідно ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ст. ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

У ст. 55 Конституції України зазначено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого державним нотаріусом Орджонікідзевської державної нотаріальної контори Панченко В.В., на підставі заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Орджонікідзевського міського нотаріального округу Бойко Л.П. 24.05.2003 року по реєстру за №2540, спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 . Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, складається з двохкімнатної квартири розміром житлової площі 29,5 кв. м, загальної площі 50,1 кв. м, що знаходиться в АДРЕСА_2 (а.с.7).

Згідно Висновку КП «Нікопольське районне бюро технічної інвентаризації» ДОР» про вартість об`єкта, ринкова вартість квартири АДРЕСА_1 за результатами оцінки без урахування ПДВ становить 236362грн. (а.с.5).

Згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 06.10.2004 року, 1/1 частка квартири за адресою - АДРЕСА_2 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (а.с.8).

Факт того, що ОСОБА_1 дійсно проживає з червня 2011 року в квартирі по АДРЕСА_2 та відкрито, добросовісно і безперервно володіє і користується нею також підтверджується наданими в судовому засіданні показаннями свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Так, допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 надав показання, згідно яких повідомив, що позивач його сусід, який живе в квартирі АДРЕСА_3 з сім`єю. Він живе у своїй квартирі з 2017 року. Коли він заселився у свою квартиру, ОСОБА_1 вже мешкав у тій квартирі. Хто власник тієї квартири, йому невідомо.

Окрім цього, допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_5 надала показання, згідно яких повідомила, що ОСОБА_1 знає давно, вони живуть по сусідству, він в квартирі АДРЕСА_4 . ОСОБА_8 живе в тій квартирі з сім`єю більше 10 років. Раніше там жила ОСОБА_2 . Де вона зараз, йому невідомо.

Окрім цього, допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 надала показання, згідно яких повідомила, що ОСОБА_8 її сусід, який живе в квартирі АДРЕСА_1 . Вона живе в квартирі АДРЕСА_5 . В тій квартирі ОСОБА_8 живе з сім`єю, дітьми більше 10 років, по сусідству з нею приблизно з 2014 року.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно з положеннями ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).

Так, набути право власності на майно за набувальною давністю може будь-який учасник цивільних правовідносин, якими за змістом статті 2 ЦК України є фізичні особи та юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Як роз`яснила Велика Палата Верховного суду у постанові від 14.05.2019 року у справі №910/17274/17, провадження №12-291гс18, аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 Цивільного кодексу України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.

Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.

Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.

Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 ч. 3 ст. 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2 ст. 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.

Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у Цивільному кодексі України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.

Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.

Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.

У постанові від 01.08.2018 року у справі №201/12550/16-ц (провадження №61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Велика Палата Верховного Суду, враховуючи зазначене про умови набуття права власності за набувальною давністю, не вбачає підстав для відступу від наведених висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, оскільки за змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник.

Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України, відповідно до ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 набув права користування житловою квартирою АДРЕСА_1 з червня 2011 року й відтоді добросовісно, відкрито, безперервно, без правової підстави володіє спірним нерухомим майном, а тому у даному випадку судом вбачаються підстави для застосування правового механізму для набуття у власність такого майна, передбаченого ст. 344 ЦК України за набувальною давністю.

Позивачем надані суду належні та допустимі докази, які свідчать про оплату комунальних послуг у вказаній квартирі, про виконання будівельних робіт в 2012 році та інш..

Суд дає критичну оцінку доводам представника третьої особи, висловлених ним в судовому засіданні, оскільки вони є безпідставними та спростовуються стабільними поясненнями позивача, допитаних свідків, наданими письмовими доказами в їх сукупності.

А тому суд приходить до висновку про те, що позовна заява ОСОБА_1 про визнання права власності є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

В зв`язку з тим, що позивач не заявляє вимоги про стягнення з відповідача на його користь судових витрат, суд, керуючись принципом диспозитивності цивільного судочинства, закріпленим у ст.13 ЦПК України, не вирішує питання про розподіл судових витрат згідно з ст. 141 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 76-81, 89, 258-259, 263-268 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Покровська міська рада Дніпропетровської області «про визнання права власності» задовольнити.

Визнати за мною ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 , право власності в порядку набувальної давності на квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 50,1 квадратних метрів та житловою площею 29,5 квадратних метрів.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Повний текст рішення складено 05.02.2025 року.

Суддя Орджонікідзевського міського суду В. І. Томаш