КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/3226/2025 Головуючий суддя: Олійник В.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

28 січня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів:

Головуючого судді: Олійника В.І.,

суддів: Болотова Є.В., Сушко Л.П.,

при секретарі: Курченко С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Мамчика Дмитра Олеговича - представника ОСОБА_1 на рішення Подільського районного суду м. Києва від 01 лютого 2023 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Пенсійного Фонду України про визнання наказу про звільнення незаконним та його скасування, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в :

У листопаді 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, правонаступником якого є Фонд соціального страхування України, у якому просив визнати незаконним та скасувати наказ від 26 жовтня 2015 року №364-к, поновити його на роботі та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в сумі 2 000,00 грн.

Свої вимоги мотивував тим, що від 09 жовтня 2014 року перебував у трудових відносинах з відповідачем та працював на посаді заступника начальника управління - начальника відділу інженерно-технічного забезпечення управління господарського забезпечення.

Наказом від 26 жовтня 2015 року № 364-К його звільнено з займаної посади у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України.

Вважав звільнення незаконним та таким, що порушує його права, оскільки ОСОБА_2 , який підписав оскаржуваний наказ про його звільнення, не мав на це повноважень.

Незаконне звільнення призвело до його моральних страждань та змусило докладати значних додаткових зусиль для організації свого життя.

Крім того, у травні 2016 року ОСОБА_1 подав до суду письмові пояснення, у яких посилався на те, що він не є посадовою особою, тому підстав для його звільнення на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України відповідач не мав.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 01 лютого 2023 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його у апеляційному порядку, оскільки вважає рішення незаконним, необґрунтованим, та ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Постановою Київського апеляційного суду від 20 червня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Подільського районного суду

м. Києва від 01 лютого 2023 року залишено без змін.

У серпні 2023 року ОСОБА_1 через представника Мамчика Д.О. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просив скасувати рішення Подільського районного суду міста Києва від 01 лютого 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 червня 2023 року і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

Постановою Верховного Суду від 18 вересня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Подільського районного суду міста Києва від 01 лютого 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 20 червня 2023 року в частині позовної вимоги про поновлення на роботі скасовано й ухвалено в цій частині нове рішення.

Позовну вимогу ОСОБА_1 до Фонду соціального страхування України про поновлення на роботі задоволено.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді заступника начальника управління - начальника відділу інженерно - технічного забезпечення управління господарського забезпечення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, правонаступником якого є Фонд соціального страхування України, з 27 жовтня 2015 року.

Постанову Київського апеляційного суду від 20 червня 2023 року в частині позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди скасовано, справу в цій частині передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції виходив з того, що відсутні правові підстави для визнання незаконним та скасування наказу від 26 жовтня 2015 року №364-К та поновлення ОСОБА_1 на роботі, а вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимог про поновлення на роботі, тому задоволенню також не підлягали.

Проте, колегія суддів не може погодитись з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Судом встановлено, що відповідно до наказу в.о. директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності ОСОБА_2 від 26.10.15 року №364-к ОСОБА_1 звільнено з роботи з посади заступника начальника управління-начальника відділу інженерно-технічного забезпечення управління господарського забезпечення виконавчої дирекції Фонду на підставі п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України (а.с.32, т.1).

ОСОБА_1 із зазначеним наказом був ознайомлений, однак від підпису про його ознайомлення відмовився, про що було складено акт від 26.10.16 (а.с.33, т.1).

Обґрунтовуючи позов, ОСОБА_1 зазначав єдину підставу позову - це відсутність у в.о. директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності ОСОБА_2 повноважень на підпис наказу про його звільнення.

Суд першої інстанції не звернув увагу на наступні обставини.

Підставою оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: застосування норм права без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 21 лютого 2018 року в справі № 758/15355/15-ц, від 13 червня 2018 року в справі № 753/1150/17, від 22 липня 2020 року в справі № 569/15101/16.

Судом неповно з`ясовано обставини, які мають значення для правильного вирішення справи.

Не враховано, що наказ про звільнення підписаний в.о. директора ОСОБА_2 , який за посадою відповідно до статуту відповідача не був наділений повноваженнями на прийняття та звільнення з роботи працівників.

Також, не досліджено посадову інструкцію заступника начальника управління - начальника відділу інженерно-технічного забезпечення управління господарського забезпечення, якою підтверджується, що до його одноосібних повноважень не входили організаційно-розпорядчі або адміністративно-господарські функції та підписання розпорядчих документів відповідача, тобто, що він не є посадовою особою, на яку розповсюджується дія пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України.

Відповідно до матеріалів справи ОСОБА_1 від 09 жовтня 2014 року працював на посаді заступника начальника управління - начальника відділу інженерно-технічного забезпечення управління господарського забезпечення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності.

Постановою правління Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 02 вересня 2014 року №26 звільнено ОСОБА_4 з посади директора виконавчої Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Виконання обов`язків директора виконавчої дирекції Фонду покладено на заступника директора виконавчої дирекції Фонду Нагорну Т.А .

За наказом в.о. директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності Нагорної Т. А. від 16 жовтня 2015 року №610-в Нагорна Т.А. відбула в щорічну відпустку від 09 жовтня 2015 року до 06 листопада 2015 року включно та покладено на період її відпустки виконання обов`язків директора виконавчої дирекції Фонду на заступника директора виконавчої дирекції Фонду ОСОБА_2 .

Наказом Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 26 жовтня 2015 року № 364-к, який підписаний в.о. директора ОСОБА_2., ОСОБА_1 звільнено 26 жовтня 2015 року у зв`язку з припиненням повноважень посадової особи на підставі пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України.

Згідно зі ст.43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України визначено, що крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку припинення повноважень посадових осіб.

Норму частини першої статті 41 КЗпП України доповнено пунктом 5 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13 травня 2014 року 1255-VII, який набрав чинності 01 червня 2014 року. Метою прийняття цього Закону є надання інвесторам (власникам) господарських товариств права звільняти посадових осіб (керівників, членів виконавчих органів) без зазначення причин, а також узгодження в цьому контексті норм трудового та господарського законодавства. Як гарантію в таких випадках передбачено виплату працівникам вихідної допомоги в розмірі не менше, як шестимісячний середній заробіток (стаття 44 КЗпП України).

Отже, додаткова підстава розірвання трудового договору з ініціативи роботодавця, передбачена пунктом 5 частини першої статті 41 КЗпП України, - припинення повноважень посадових осіб поширюється лише на членів виконавчого органу господарських товариств.

Подібні висновки зроблені в постанові Верховного Суду від 21 лютого 2018 року в справі з подібними правовідносинами №758/15355/15-ц та підтримані Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 10 липня 2024 року в справі №573/1020/22.

Згідно Статуту Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, Фонд є некомерційною самоврядною організацією, тобто не є господарським товариством.

Таким чином, ОСОБА_1 не є спеціальним суб`єктом, стосовно якого може бути застосовано норму пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України, тому застосування відповідачем цієї норми як підстави для звільнення позивача є незаконним, а позовні вимоги про поновлення на роботі є обґрунтованими та такими, що підлягали до задоволення.

Разом з тим, суд на це не звернув увагу і неправильно застосував норму пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України, у зв`язку з чим судове рішення в частині відмови в задоволенні вимоги про поновлення на роботі не може вважатися законним та обґрунтованим.

Відповідно до ч.2 статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Також, статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Колегія суддів вважає, що незаконне звільнення позивача призвело до завдання йому моральної шкоди.

Відповідно до ст.ст.77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Зокрема, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст.376 підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди скасувати і постановити в цій частині нове рішення та стягнути з Пенсійного фонду України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 849 507 грн 94 коп. та 2 000 грн моральної шкоди. В решті позовних вимог слід відмовити.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 01 лютого 2023 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди скасувати і постановити в цій частині нове рішення.

Стягнути з Пенсійного фонду України (Код ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 849 507 грн 94 коп. та 2 000 грн моральної шкоди.

В решті позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 03 лютого 2025 року.

Головуючий:

Судді: