Єдиний унікальний № 371/91/24
Номер провадження № 2/371/73/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" січня 2025 р. м. Миронівка

Миронівський районний суд Київської області у складі:

головуючої судді Кириленко М.О.,

за участю секретаря судового засідання Семерей Л.М.

представника позивача Лободи І.В.

відповідача ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Миронівка Київської області цивільну справу за позовом представника позивача Лободи Ірини Василівни, яка діє в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення грошової компенсації,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2024 року представник позивача - адвокат Лобода Ірина Василівна, яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_3 , звернулася до суду з вказаним позовом посилаючись на те, 17 квітня 2010 року між сторонами по справі було зареєстровано шлюб. Від шлюбу сторони мають двох малолітніх дітей. Рішенням Миронівського районного суду Київської області від 07.04.2021 року шлюб між сторонами розірвано. В період перебування в шлюбі, сторонами було придбано автомобіль TOYOTA COROLLA, 2018 року випуску, тип кузова: СЕДАН, № кузова: НОМЕР_1 на умовах договору фінансового лізингу. Автомобіль купувався шляхом укладання договору лізингу в АТ КБ «ПриватБанк», де станом на 17.10.2023 року вищевказаний транспортний засіб зареєстровано за АТ КБ «ПриватБанк», а станом на 27.12.2023 року власником автомобіля TOYOTA COROLLA є ОСОБА_1 . З жовтня 2018 року по листопад 2020 року, сторони спільно сплачували щомісячні (лізингові) платежі за автомобіль за рахунок спільних коштів подружжя та внесли частину спільних грошей при укладанні договору лізингу. Відтак позивач має право на отримання компенсації у вигляді 1/2 частини сплачених щомісячних платежів (лізингових платежів) та 1/2 частини сплаченого грошового внеску при укладанні договору лізингу на період шлюбу. В зв`язку з чим, просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , грошову компенсацію у розмірі вигляді 1/2 частини сплачених щомісячних лізингових платежів та 1/2 частини сплаченого грошового внеску при укладанні договору лізингу за період з моменту укладання договору лізингу по листопад 2020 року включно.

Ухвалою суду 24 січня 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та було відкрито провадження у вказаній справі із призначенням підготовчого судового засідання з повідомленням учасників справи.

09 травня 2024 року на електронну адресу суду надійшла заява представника позивача - адвоката Лободи Ірини Василівни, яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_3 про зміну предмету позову, згідно якої просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , грошову компенсацію у розмір 215 490, 51 гривень та сплачений судовий збір у розмірі 2 155, 00 гривень (а.с. 88-93).

14 червня 2024 року на адресу суду від представника відповідача адвоката Шкребтія В.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач ОСОБА_1 заявлені уточнені позовні вимоги визнає частково. Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, розраховуючи розмір грошової компенсації просить стягнути 215 490, 51 гривень, що складає вартість нового автомобіля, не враховуючи дійсної вартості автомобіля, з урахуванням амортизації, пошкоджень при дорожньо-транспортних пригодах, втрати товарної вартості, оскільки автомобіль використовувався як позивачем так і відповідачем в інтересах сім`ї. Таким чином, вимоги щодо грошової компенсації нового автомобіля є некоректними та не ґрунтуються на нормах чинного законодавства. Відповідачем по справі було укладено договір із ФОП ОСОБА_4 про проведення дослідження автомобіля марки «TOYOTA», модель «COROLLA», реєстраційний номер НОМЕР_2 з метою визначення ринкової вартості КТЗ. За результатами проведення судової транспортно-товарознавчої експертизи від 28.05.2024 року, ринкова вартість автомобіля марки «TOYOTA», модель «COROLLA», реєстраційний номер НОМЕР_2 станом на момент проведення дослідження складає 264 634, 00 гривень; ринкова вартість автомобіля станом на 07.04.2021 року складає 288 848, 00 гривень. Дійсна вартість автомобіля на час поділу становить 264 634, 00 гривень. В зв`язку з чим просить суд стягнути із відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1/2 дійсної вартості автомобіля марки «TOYOTA», модель «COROLLA», реєстраційний номер НОМЕР_2 , що становить 132 317, 00 гривень (а.с. 105-150).

Ухвалою суду від 04 вересня 2024 року підготовче провадження у цивільній справі закрито, призначено судовий розгляд справи по суті.

Представник позивачки адвокат - Лобода Ірина Василівна у судовому засіданні заявлені позовні вимоги та заяву про зміну предмету позову підтримала в повному обсязі, просить суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , грошову компенсацію у розмір 215 490, 51 гривень та сплачений судовий збір у розмірі 2 155, 00 гривень.

Представник відповідача адвокат - Шкребтія В.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 заявлені позовні вимоги визнає частково, просить суд стягнути із відповідача ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1/2 дійсної вартості автомобіля марки «TOYOTA», модель «COROLLA», реєстраційний номер НОМЕР_2 , що становить 132 317, 00 гривень.

Суд заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.ст. 13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом; учасники сторін зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , сторони по справі, перебували у зареєстрованому шлюбі з 17 квітня 2010 року, що підтверджується копією повторного свідоцтва про шлюб (а.с. 14).

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 розірвано, що підтверджується копією рішення Миронівського районного суду Київської області від 07.04.2021 року (а.с. 15-20).

Між Акціонерним товариством Комерційний банк та «ПриватБанк» та ОСОБА_1 було укладено договір фінансового лізингу №КІЕ7А-00000246 від 27.09.2018 року. За цим договором Лізингодавець зобов`язується набути у власність вказаний Лізингоодержувачем транспортний засіб і надати Лізингоодержувачу це майно за плату в тимчасове користування. Строк лізингу - місяців. Лізингоодержувач вносить авансовий лізинговий платіж у розмірі 172 720, 00 гривень.

З додатку №1 до Договору фінансового лізингу КІЕ7А-00000246 від 27.09.2018 року, акту приймання-передачі від 03.10.2018 року, вбачається, що Лізингоодержувач ОСОБА_1 отримав транспортний засіб марки TOYOTA COROLLA, 2018 року випуску, тип кузова: СЕДАН, № кузова: НОМЕР_1 (а.с. 75 зв., 76).

За Договору фінансового лізингу КІЕ7А-00000246 від 27.09.2018 року, з Додатку №2 вбачається, що 26.09.2018 року внесено 151 332, 14 гривень в рахунок відшкодування вартості предмету лізингу. Загальний лізинговий платіж за період з 28.10.2018 року по 28.08.2019 року складає по 9 435, 25 гривень; з 28.09.2019 року по 28.08.2020 року складає по 9301, 49 гривень; з 28.09.2020 року по 28.10.2020 року складає по 9 174, 42 гривень, що становить 242 928, 89 гривень (а.с. 76 зв.).

Згідно інформації наданої АТ КБ «ПриватБанк» стосовно ОСОБА_1 № НОМЕР_3 , а саме щодо договору номер рахунку №КІЕ7А-00000246 від 27.09.2018 року, вбачається, що заборгованість по кредитному договору за №КІЕ7А-00000246 від 27.09.2018 року немає. Дата закриття кредиту 27.08.2022 року (а.с. 71).

Станом на 23 жовтня 2023 року в ЄДРТЗ відсутні відомості про транспортні засоби, які у період з травня 2010 року по травень 2021 року перебували у власності ОСОБА_1 03.10.2018 року територіальним сервісним центром №8043 РСЦ МВС в м. Києві здійснено первинну реєстрацію придбаного в торгівельній організації ввезеного з-за кордону нового транспортного засобу TOYOTA COROLLA 1.33L, VIN НОМЕР_1 , 2018 року випуску, об`єм двигуна 1329 см.куб, за АТ КБ «ПриватБанк». Станом на 23.10.2023 року відомості про здійснення будь-яких інших реєстраційних дій відносно даного транспортного засобу в ЄДРТЗ відсутня, що підтверджується з відповіді заступника начальника Головного сервісного центру МВС (а.с. 25-26).

З повідомлення Головного сервісного центру МВС вбачається, що в Єдиному державному реєстрі транспортних засобів, станом на 27 грудня 2023 року, містяться відомості про реєстрацію 20 грудня 2023 року в ТСЦ 3244транспортного засобу TOYOTA COROLLA, 2018 року випуску, тип кузова: СЕДАН, №кузова: НОМЕР_1 , за фізичною особою ОСОБА_1 (актуальний власник) (а.с. 27).

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 статті 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Частиною 1 статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Частинами 1, 2 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку.

Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості.

Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11).

Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї.

Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності.

Частиною першою та другою статті 364 ЦК України визначено, що співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Таким чином, у випадку, коли один із співвласників погодився отримати грошову компенсацію замість своєї частки в спільному майні, а інша сторона не погодилася її добровільно виплачувати з будь-якої причини, зацікавлений в одержанні замість своєї частки у майні грошової компенсації співвласник звертається до суду із позовом на підставі статті 364 ЦК України.

У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України № 1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки.

Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).

На підставі викладеного та враховуючи той факт, що договір фінансового лізингу № КІЕ7А-00000246 від 27.09.2018 року на придбання автомобіля марки TOYOTA COROLLA, 2018 року випуску, тип кузова: СЕДАН, № кузова: НОМЕР_1 , укладений під час шлюбу, придбаний автомобіль після розірвання шлюбу залишився у ОСОБА_1 він набув право власності на автомобіль, таким чином враховуючи наведені обставини та виходячи зі змісту позовних вимог позивач вправі вимагати грошову компенсацію 1/2 внесених коштів у якості платежів за договором фінансового лізингу. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 607/4701/13-ц провадження № 61-17112св18 є ефективним засобом захисту такого права, а також ґрунтується на положеннях закону.

Відтак, виходячи з обраного позивачем способу захисту свого порушеного права, а також приймаючи до уваги те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх позовних вимог, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, оскільки, ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд вважає, що позов підлягає задоволенню.

Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачкою під час звернення до суду було сплачено судовий збір у розмірі 1 211, 20 гривень (а.с. 1), та 943, 80 гривень (а.с. 93), всього 2 155, 00 гривень.

Зважаючи на задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягнення судові витрати в розмірі 2 155, 00 гривень.

Керуючись ст.ст. 12, 13, 77-81, 141, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 215 490, 51 грн. (двісті п`ятнадцять тисяч чотириста дев`яносто гривень 51 копійку), що становить 1/2 грошової компенсації внесених коштів у якості платежів за договором фінансового лізингу № КІЕ7А-00000246 від 27.09.2018 року за час їх шлюбу за період з 26.09.2018 року по 28.10.2020 року включно.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати за сплату судового збору у розмірі 2 155, 00 грн. (дві тисячі сто п`ятдесят п`ять гривень).

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 04.02.2025 року.

Суддя М.О. Кириленко