ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2025 року

м. Київ

справа № 757/38559/21-ц

провадження № 61-7345св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Крата В. І.,

суддів: Гудими Д. А., Дундар І. О. (суддя-доповідач), Краснощокова Є. В.,

Пархоменка П. І.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником Лихотою Оксаною Володимирівною , на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2023 року в складі судді Новака Р. В. та постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2024 року в складі колегії суддів: Нежури В.А., Верланова С.М., Невідомої Т. О.,

Історія справи

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 про стягнення коштів.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі до 24 грудня 2014 року, коли шлюб було розірвано.

За час перебування у шлюбі ними придбано майно, зокрема: нежитлове приміщення енергообслуговуючого блоку «Д» площею 157,82 кв. м, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 грудня 2018 року задоволено частково позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину спірного нежитлового приміщення.

Не погоджуючись з цим рішенням в частині відмови в задоволенні позовних вимог вона подала апеляційну скаргу, в якій просила поновити її у праві на 1/2 частину грошових коштів, отриманих за оренду приміщення. Проте постановою від 15 травня 2019 року Київський апеляційний суд відмовив у їх задоволенні, оскільки такі вимоги не пред`являлись у суді першої інстанції та не були предметом розгляду.

Отже, про передачу в оренду даного приміщення та отримання доходу і використання всіх отриманих коштів на власні потреби вона дізналась лише під час розгляду справи про поділ майна.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03 червня 2021 року у задоволенні її позовних вимог про стягнення частки орендної плати було відмовлено, оскільки майно, яке було предметом даного спору (1/2 частина орендної плати) не є спільним сумісним майном подружжя в розумінні статті 60 СК України, адже доходи від орендної плати були отримані відповідачем після розірвання шлюбу, а право власності на 1/2 частину спірного приміщення оформлене ОСОБА_1 після ухвалення рішень у справі, у 2019 році. Тобто вона помилково послалась на статтю 60 СК України, яка не регулює спірні відносини.

Враховуючи, що будь-якої домовленості стосовно використання нежитлового приміщення між сторонами не було, відповідач використовував усе приміщення без дозволу позивача, передавши його в оренду та витрачаючи всі отримані кошти на власні потреби, відповідно до статті 359 ЦК України відповідач повинен сплатити на користь позивача 1/2 частину коштів, отриманих від оренди нежитлового приміщення за період з 01 січня 2014 року до 23 липня 2019 року.

На підставі викладеного ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь:

1/2 частину доходів, отриманих від передачі в оренду нежитлового приміщення енергообслуговуючого блоку «Д» площею 157,82 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 в розмірі 896 793,50 грн за період з 01 січня 2014 року до 23 липня 2019 року;

3 % річних у розмірі 52 408,68 грн за період з 23 вересня 2016 року до 14 липня 2021 року;

інфляційні втрати у розмірі 134 292,36 грн за період з 23 вересня 2016 року до 14 липня 2021 року.

Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2023 року, яка залишена без змін постановою Київського апеляційного суду від 13 березня 2024 року, провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів закрито.

Суд першої інстанції виходив з того, що предметом позову в цій справі є вимога про стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 за договором оренди від 01 квітня 2013 року, від 01 липня 2015 року, 22 вересня 2016 року, 24 липня 2019 року, а саме 1/2 частини доходів, отриманих від передачі в оренду нежитлового приміщення енергообслуговуючого блоку «Д» площею 157.82 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 за період з 01 січня 2014 року до 23 липня 2019 року в розмірі 896 793,50 грн.

Передбачена у пункті 3 частини першої статті 255 ЦПК України підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їхні правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту ж саму позовну вимогу з тих самих підстав.

При цьому закриття провадження у справі можливе лише за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто, збігаються сторони, предмет і підстави позовів.

Суд встановив, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03 червня 2021 року в справі № 761/31401/19-ц ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_2 1/2 частини орендної плати за нежитлове приміщення за період з грудня 2013 року до 26 липня 2019 року в сумі 34 788,58 дол. США та 615 433,33 грн; 3 % річних в сумі 115 968,86 грн і 6 577,05 дол. США.

Таким чином, суд вважав, що спір у цій справі виник між тими ж сторонами, матеріально-правові вимоги в цих позовах є тотожними, підстави та предмет позову є ідентичними, аналогічні вимоги розглянуті судом та їм надана відповідна правова оцінка, винесено рішення суду, тому провадження підлягає закриттю.

Апеляційний суд зазначив, що неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір.

Предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасно зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом з тим не вважаються зміною підстави позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права.

Визначаючи підстави позову як елементи його змісту, суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і норм закону позивач просить про захист свого права.

У цій позовний заяві ОСОБА_1 просить стягнути з ОСОБА_2 за договором оренди від 01 квітня 2013 року, 01 липня 2015 року, 22 вересня 2016 року, 24 липня 2019 року 1/2 частину доходів, отриманих від передачі в оренду нежитлового приміщення енергообслуговуючого блоку «Д» площею 157,82 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 за період з 01 січня 2014 року до 23 липня 2019 року в розмірі 896 793,50 грн.

Проте відповідно до позовної заяви про поділ орендної плати за нежитлове приміщення набутого в шлюбі від 08 серпня 2019 року в справі № 761/31401/19-ц ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 за договором оренди від 01 квітня 2013 року, 07 грудня 2006 року, 12 квітня 2007 року, 21 грудня 2009 року, 01 квітня 2013 року, 01 липня 2015 року, 22 вересня 2016 року 1/2 частину орендної плати за нежитлове приміщення енергообслуговуючого блоку «Д» прощею 157,82 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 за період з грудня 2013 року до 26 липня 2019 в розмірі 615 433,33 грн. Рішенням Печерського районного суду від 03 червня 2021 року в справі № 761/31401/19-ц у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

Тому апеляційний суд вважав, що спір виник між тими ж сторонами, матеріально-правові вимоги в позовах є тотожними, підстави та предмет позовів є ідентичними, аналогічні вимоги розглянуті судом та їм надана відповідна правова оцінка, прийнято рішення суду. За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про закриття провадження у справі.

Посилання особи, яка подала апеляційну скаргу, на те, що вона помилково послалась на норми сімейного законодавства, які визначають порядок набуття та поділу спільного сумісного майна подружжя не спростовують висновків суду першої інстанції про тотожність поданих позовів, адже зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права не робить позов відмінним від вже розглянутого позову, та за наслідками якого вже є судове рішення, яке набрало законної сили. На думку апеляційного суду, позивач у такий спосіб намагається переглянути судове рішення, з висновками якого вона не погоджується.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

У травні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Лихота О. В. подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить ухвалу суду першої інстанції та постанову апеляційного суду скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Касаційна скарга мотивована тим, що:

позивач і відповідач перебували в зареєстрованому шлюбі з 09 грудня 1992 року. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року в справі № 761/26451/14-ц шлюб між сторонами було розірвано, а самим судовим рішенням встановлено, що шлюбно-сімейні відносини фактично припинились у грудні 2013 року. За час перебування в шлюбі сторони придбали майно, зокрема нежитлове приміщення енергообслуговуючого блоку «Д» площею 157,82 кв. м. за адресою АДРЕСА_1 . У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та розірвання шлюбу. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15 вересня 2014 року позовні вимоги були роз`єднані, справа в частині поділу майна подружжя була направлена до Печерського районного суду м. Києва, а ухвалою вказаного суду від 17 листопада 2014 року відкрито провадження у справі. Під час розгляду зазначеної справи відповідач заперечував проти поділу спірного нежитлого приміщення, посилаючись на те, що воно придбано ним у результаті підприємницької діяльності і використовується ним. На підтвердження своїх доводів він надав копії договорів оренди, відповідно до яких отримував дохід починаючи з 2004 року. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 грудня 2018 року в справі № 757/33436/14-ц позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задоволено частково; визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину нежитлого приміщення енергообслуговуючого блоку «Д» площею 157,82 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 . Не погоджуючись з рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 грудня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, зокрема також просила суд поновити її право на отримання 1/2 частини грошових коштів, отриманих за оренду спірного нежитлого приміщення за період з 2004 року до 2019 роки. Постановою Київського апеляційного суду від 15 травня 2019 року в задоволенні вказаних вимог відмовлено, адже позивач в суді першої інстанції таких вимог не заявляла і вони не були предметом розгляду суду першої інстанції. Таким чином, про передачу в оренду нежитлого приміщення енергообслуговуючого блоку «Д» площею 157,82 кв. м за адресою АДРЕСА_1 отримання ОСОБА_2 доходу і використання всіх отриманих коштів на власні потреби, позивач дізналась лише під час розгляду справи про поділ майна, тому перебіг позовної давності за вимогами про стягнення частини орендної плати почався з моменту набрання законної сили рішенням у справі № 9757/33436/14-ц, яким встановлено вказаний факт, а саме 15 вересня 2019 року;

під час розгляду судом справи про поділ майна подружжя ОСОБА_2 намагався шахрайським шляхом позбавити позивача частини спірного нежитлого приміщення. З цього приводу ОСОБА_1 зверталась із заявою до поліції, на теперішній час триває досудове розслідування. Крім того, з приводу шахрайських дій ОСОБА_1 та погроз на її адресу позивач раніше зверталась до органів поліції, прокуратури і уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, але належного захисту так і не отримала;

08 серпня 2019 року позивач звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_2 про поділ орендної плати за нежитлове приміщення, набутого в шлюбі, за період з грудня 2013 року до 26 липня 2019 року. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 серпня 2019 року матеріали позовної заяви були направлені за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03 червня 2021 року в справі № 761/31401/19-ц у задоволенні позовних вимог було відмовлено. Суд вказав, що майно, яке було предметом спору ( частина орендної плати), не є спільним сумісним майном подружжя в розумінні норм статті 60 СК України, оскільки доходи з орендної плати були отримані відповідачем після розірвання шлюбу, а право власності на 1/2 частину спірного нежитлового приміщення оформлене ОСОБА_1 після ухвалення рішень у справі, у 2019 року (тобто після апеляційного перегляду справи). Таким чином, позивач, заявляючи вимогу про стягнення частини грошових коштів від отриманої відповідачем орендної плати, помилково послалася на норми сімейного законодавства, які визначають порядок набуття та поділу спільного сумісного майна подружжя (зокрема статей 60, 69,70 СК України) і не регулюють правовідносини, які виникли між сторонами;

при зверненні до суду з цим позовом ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 1/2 частину коштів, отриманих від оренди спірного нежитлового приміщення за період з 01 січня 2014 року до 23 липня 2019 року, посилаючись на норми статей 358, 359 ЦК України, які регулюють режим спільної часткової власності та розподіл доходів від цієї власності. Як на підставу стягнення з ОСОБА_2 частини доходів надала суду докази фактичного отримання ним коштів (платіжні доручення). У цій справі ОСОБА_1 просила стягнути отриману частину орендної плати в розмірі 896 793,50 грн, 3 % річних в розмірі 52 408,68 грн за період з 23 вересня 2016 року до 14 липня 2021 року та інфляційні втрати 134 292,36 грн за період з 23 вересня 2016 року до 14 липня 2021 року, а у справі № 761/31402/19-ц - здійснити поділ орендної плати як спільного сумісного майна подружжя у розмірі 34 788,58 дол. США та 615 433,33 грн за період з грудня 2013 року до 26 липня 2019 року. У рішенні Печерського районного суду м. Києва від 03 червня 2021 року встановлені обставини набуття та поділу спільного майна подружжя і можливість поділу орендної плати, але не надавалась оцінка самому факту отримання ОСОБА_2 грошових коштів і можливість їх стягнення в порядку статей 358, 359 ЦК України. Висновки суду зводяться лише до неможливості застосування до спірних відносин норм статті 60 СК України.

Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу

У вересні 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Ларичев В. В. подав до суду відзив, у якому просить у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_1 відмовити, а рішення судів залишити без змін.

Відзив обґрунтований тим, що:

суди правильно встановили, що у справі, що переглядається, ОСОБА_1 пред`явила до ОСОБА_2 вимоги про стягнення грошових коштів. Зокрема, у позовній заяві ОСОБА_1 просила стягнути за договором оренди від 01 квітня 2013 року, 01 липня 2015 року, 22 вересня 2016 року, 24 липня 2019 року з ОСОБА_2 1/2 частину доходів, отриманих від передачі в оренду нежитлового приміщення енергообслуговуючого блоку «Д» прощею 157,82 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 за період з 01 січня 2014 року до 23 липня 2019 року в розмірі 896 793,50 грн. Разом з цим Печерським районним судом м. Києва вже розглядалася справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення частини орендної плати за нежитлове приміщення з тих самих підстав і ухвалено відповідне рішення суду. Так, згідно з позовною заявою про поділ орендної плати за нежитлове приміщення, набутого в шлюбі, від 08 серпня 2019 року в справі

№ 761/31401/19-ц ОСОБА_1 просила стягнути за договором оренди від 01 квітня 2013 року, 07 грудня 2006 року, 12 квітня 2007 року, 21 грудня 2009 року, 01 квітня 2013 року, 01 липня 2015 року, 22 вересня 2016 року з ОСОБА_2 частину орендної плати за нежитлове приміщення енергообслуговуючого блоку «Д» прощею 157,82 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 з грудня 2013 року до 26 липня 2019 року в розмірі 615 433,33 грн. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03 червня 2021 року в справі № 761/31401/19-ц ОСОБА_1 у задоволенні позову відмовлено. Це рішення суду набрало законної сили та не оскаржувалось ані позивачем, ані відповідачем;

у касаційній скарзі зазначено, що при ухваленні рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 червня 2021 року суд встановив обставини набуття та поділу спільного майна подружжя і можливість поділу орендної плати, але судом не надано оцінки самому факту отримання ОСОБА_2 грошових коштів та можливість їх стягнення в порядку статей 358, 359 ЦК України. Представник позивача наголошує, що висновки суду зводяться до неможливості застосування до спірних відносин норм статті 60 СК України. Вказане свідчить про те, що позивач не погоджується з висновками, викладеними у рішенні Печерського районного суду м. Києва від 03 червня 2021 року. При цьому позивач мала можливість оскаржити це рішення суду та викласти такі доводи у відповідній апеляційній скарзі. Проте ці обставини не дають позивачу права подати новий позов з таким самим предметом та підставами, але який містить посилання на інші норми законодавства України. Крім того, суд при розгляді справи № 761/31401/19-ц повинен був самостійно здійснити правову кваліфікацію правовідносин між сторонами та застосувати ті норми права, які їх регулюють, навіть за наявності помилки позивача, яка вказала іншу норму права;

звинувачення відповідача у шахрайських діях, а також посилання позивача на те, що вона постійно звертається до правоохоронних органів з відповідними заявами, є безпідставними. Відповідач не є ані підозрюваним, ані обвинуваченим у будь-яких кримінальних провадженнях;

позивач намагається ввести Верховний Суд в оману, вказуючи, що «підстава позову - обставини та норми права, які дозволяють особі звернутися до суду». При цьому вона не зазначає статтю та закон з таким визначенням підстави позову. Як підставу позову позивач вказує лише норми права, а не обставини, і те, що нею спочатку подано позов на підставі норм сімейного законодавства, а зараз на підставі норм цивільного законодавства. Водночас позивач могла звернути увагу суду на будь-які норми законодавства у справі № 761/31401/19-ц і для цього не було необхідно подавати заяву про зміну предмету або підстав позову.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 27 травня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху, надано строк для усунення її недоліків.

Ухвалою Верховного Суду від 17 червня 2024 року продовжено ОСОБА_1 строк на усунення недоліків касаційної скарги до 17 липня 2024 року.

Ухвалою Верховного Суду від 23 липня 2024 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження ухвали Печерського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 13 березня 2024 року, відкрито касаційне провадження у справі № 757/38559/21-ц та витребувано справу із суду першої інстанції.

У вересні 2024 року матеріали справи № 757/38559/21-ц надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 20 грудня 2024 року в задоволенні клопотання ОСОБА_1 , яке підписане представником Лихотою О. В. , про розгляд справи за участю скаржника відмовлено; у задоволенні клопотання ОСОБА_2 , яке підписане представником ОСОБА_3, про поновлення строку на подання відзиву на касаційну скаргу відмовлено; продовжено ОСОБА_2 строк на подання відзиву на касаційну скаргу; справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 23 липня 2024 року вказано, що доводи касаційної скарги містять підстави касаційного оскарження, передбачені абзацом 2 частини другої статті 389 ЦПК України (порушення норм процесуального права).

Позиція Верховного Суду

Для приватного права апріорі є притаманною така засада як розумність. Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 16 червня 2021 року в справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року в справі № 209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року в справі № 519/2-5034/11).

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав,або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами (пункт 3 частини першої статті 255 ЦПК України).

Тлумачення пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України свідчить, що підставою для прийняття судового рішення про закриття провадження у справі є наявність іншого рішення суду, яке набрало законної сили та яке ухвалено між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав.

У разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається (частина друга статті 256 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17 (провадження № 14-225цс19) вказано, що: «згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами. Тобто, згідно з вказаним пунктом підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 161/8523/18 (провадження № 61-1713св20) зазначено, що «вказана підстава для закриття провадження у справі спрямована на усунення випадків повторного вирішення судом тотожного спору, який вже розглянуто і остаточно вирішено по суті, оскільки після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав. Закриття провадження у справі у цьому разі можливе за умови, що рішення, яке набрало законної сили, є тотожним позову, який розглядається, тобто збігаються сторони, предмет і підстави позовів. Позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 761/7978/15-ц (провадження № 14-58цс18) зазначено, що «позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно співпадають сторони, підстава та предмет спору. Нетотожність хоча б одного з елементів не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору. У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. У матеріальному розумінні предмет позову - це річ, щодо якої виник спір».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) зазначено, що «предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року в справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) зазначено, що «підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом з тим не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права».

Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру (частина третя статті 6 Закону України «Про доступ до судових рішень»).

У справі, що переглядається:

при зверненні до суду з позовом ОСОБА_1 просила стягнути з ОСОБА_2 1/2 частину доходів, отриманих від передачі в оренду нежитлового приміщення енергообслуговуючого блоку «Д» площею 157,82 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 за період з 01 січня 2014 року до 23 липня 2019 року в розмірі 896 793,50 грн, а також 3 % річних у розмірі 52 408,68 грн та інфляційних втрат у розмірі 134 292,36 грн за період з 23 вересня 2016 року до 14 липня 2021 року;

суди встановили, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03 червня 2021 року в справі № 761/31401/19-ц ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову про стягнення з ОСОБА_2 частини орендної плати за нежитлове приміщення за період з грудня 2013 року до 26 липня 2019 року в сумі 34 788,58 дол. США та 615 433,33 грн; 3 % річних в сумі 115 968,86 грн і 6 577,05 дол. США;

суд першої інстанції, з яким погодився й апеляційний суд, зробив висновок, що спір у цій справі виник між тими ж сторонами, матеріально-правові вимоги в цих позовах є тотожними, підстави та предмет позову є ідентичними, аналогічні вимоги розглянуті судом та їм надана відповідна правова оцінка, ухвалено рішення суду, яке набрало законної сили, тому провадження підлягає закриттю на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України;

проте суди попередніх інстанцій не врахували, що у справі № 761/31401/19-цта у справі, що переглядається, співпадають сторони, підстава та лише частково предмет спору:

- в обох справах склад сторін збігається (позивач - ОСОБА_1 ; відповідач - ОСОБА_2 );

- підставою позову в справі № 761/31401/19-ц було те, що з 1992 року ОСОБА_1 перебувала із ОСОБА_2 у шлюбі, який був розірваний на рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 24 грудня 2014 року. Цим же рішенням встановлено, що шлюбні відносини між сторонами бути припинені у грудні 2013 року. За час перебування в шлюбі сторони придбали нежитлове приміщення енергообслуговуючого блоку «Д» площею 157,82 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 грудня 2018 року в справі № 757/33436/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, набутого в шлюбі, вказане нежитлове приміщення визнано спільною сумісною власністю та поділене між ними в рівних частках. До моменту поділу приміщення за рішенням суду, відповідач використовував все приміщення без її дозволу, передавши його в оренду та використовуючи всі отримані кошти на власні потреби, проте 1/2 частина коштів, отриманих відповідачем в період з грудня 2013 року до 26 липня 2019 року належить їй, як співвласнику приміщення. Договори оренди нежитлового приміщення укладалися з іноземними представниками з 2004 року до 2019 року. Підставою позову у справі, що переглядається, є те, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі до 24 грудня 2014 року. За час перебування у шлюбі ними придбано майно, зокрема: нежитлове приміщення енергообслуговуючого блоку «Д» площею 157,82 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 . Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 20 грудня 2018 року задоволено частково позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину спірного нежитлового приміщення. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 03 червня 2021 року у задоволенні її позовних вимог про стягнення частки орендної плати було відмовлено, оскільки майно, яке було предметом даного спору (1/2 частина орендної плати) не є спільним сумісним майном подружжя в розумінні статті 60 СК України, адже доходи від орендної плати були отримані відповідачем після розірвання шлюбу, а право власності на 1/2 частину спірного приміщення оформлене ОСОБА_1 після ухвалення рішень у справі, у 2019 році. Тобто вона помилково послалась на статтю 60 СК України, яка не регулює спірні відносини. Оскільки будь-якої домовленості стосовно використання нежитлового приміщення між сторонами не було, відповідач використовував усе приміщення без дозволу позивача, передавши його в оренду та витрачаючи всі отримані кошти на власні потреби, відповідно до статті 359 ЦК України, він повинен сплатити на користь позивача частину коштів, отриманих від оренди нежитлового приміщення;

- в той же час предметом позову в справі № 761/31401/19-ц була вимога про стягнення з ОСОБА_2 1/2 частини орендної плати за період з грудня 2013 року до 26 липня 2019 року в сумі 34 788,58 дол. США та 615 433,33 грн; 3 % річних в сумі 115 968,86 грн та 6 577,05 дол. США. Водночас предметом позову у справі, що переглядається, є вимога про стягнення з ОСОБА_2 1/2 частини доходів, отриманих від передачі в оренду нежитлового приміщення енергообслуговуючого блоку «Д» площею 157,82 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 за період з 01 січня 2014 року до 23 липня 2019 року в розмірі 896 793,50 грн, а також 3 % річних у розмірі 52 408,68 грн та інфляційних втрат у розмірі 134 292,36 грн за період з 23 вересня 2016 року до 14 липня 2021 року.

За таких обставин суди попередніх інстанцій зробили помилковий висновок про наявність підстав для закриття провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України в частині вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3 % річних за період з 27 липня 2019 року до 14 липня 2021 року та інфляційних втрат за період з 23 вересня 2016 року до 14 липня 2021 року (період, який не охоплюється позовом у справі № 761/31401/19-ц).

В іншій частині позовних вимог суди правильно вважали, що справи № 761/31401/19-ц та № 757/38559/21-ц є тотожними. Тому суди зробили правильний висновок про наявність підстав для закриття провадження в частині вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 1/2 частини доходів, отриманих від передачі в оренду нежитлового приміщення енергообслуговуючого блоку «Д» площею 157,82 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 за період з 01 січня 2014 року до 23 липня 2019 року в розмірі 896 793,50 грн, а також 3 % річних та інфляційних втрат за період з 23 вересня 2016 року до 26 липня 2019 року.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги дають підстав для висновку, що ухвала суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції частково прийняті без додержання норм процесуального права.

Таким чином, колегія суддів вважає, що:

касаційну скаргу слід задовольнити частково;

судові рішення в частині вимог про стягнення 1/2 частини доходів, отриманих від передачі в оренду нежитлового приміщення, за період з 01 січня 2014 року до 23 липня 2019 року в розмірі 896 793,50 грн, а також 3 % річних за період з 23 вересня 2016 року до 26 липня 2019 року слід залишити без змін;

судові рішення в частині вимог про стягнення 3 % річних за період з 27 липня 2019 року до 14 липня 2021 року та інфляційних втрат за період з 23 вересня 2016 року до 14 липня 2021 року слід скасувати, справу в цій частині направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана представником Лихотою Оксаною Володимирівною , задовольнити частково.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2024 року в частині вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 1/2 частини доходів, отриманих від передачі в оренду нежитлового приміщення енергообслуговуючого блоку «Д» площею 157,82 кв. м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 за період з 01 січня 2014 року до 23 липня 2019 року в розмірі 896 793,50 грн, а також 3 % річних за період з 23 вересня 2016 року до 26 липня 2019 року залишити без змін.

Ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 13 березня 2024 року в частині вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення 3 % річних за період з 27 липня 2019 року до 14 липня 2021 року та та інфляційних втрат за період з 23 вересня 2016 року до 14 липня 2021 року скасувати, а справу в цій частині направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

З моменту прийняття постанови суду касаційної інстанції ухвала Печерського районного суду міста Києва від 05 жовтня 2023 року та постанова Київського апеляційного суду від 13 березня 2024 року в скасованих частинах втрачають законну силу.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко