справа № 367/599/24 головуючий у суді І інстанції Карабаза Н.Ф.
провадження № 22-ц/824/1856/2025 суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Березовенко Р.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Мостової Г.І.,

з участю секретаря Щавлінського С.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Лисенко Ганною Олександрівною на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 29 квітня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Бучанський відділ Державної реєстрації актів цивільного стану у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( міста Київ) про встановлення факту смерті особи, яка загинула або пропала безвісти в районах проведення воєнних дій або АТО,-

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Лисенко Г.О. звернулася до Ірпінського міського суду Київської області із заявою про встановлення факту смерті особи, яка загинула або пропала безвісти в районах проведення воєнних дій або АТО, у якій просила суд:

встановити факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Маріуполь Донецької області Україна, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 в місті Маріуполь, Україна.

Доводи заяви обґрунтовано тим, що заявник є сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

24 лютого 2022 року розпочалась військова агресія рф проти України у результаті чого було введено воєнний стан, який триває до теперішнього часу.

У результаті бойових дій місто Маріуполь Донецької області, де проживав ОСОБА_2 (за адресою АДРЕСА_1 ) разом зі своєю дружиною ОСОБА_3 , було тимчасово окуповане збройними силами рф, а Україна втратила над ним контроль.

Згідно Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22 грудня 2022 року вся територія Маріупольського району Донецької області визнана окупованою з 05 березня 2022 року.

На момент початку війни заявник знаходився в м. Бучі Київської області, виїхав до села Бірки Львівської області та постійно намагався зв`язатись з батьками, але зв`язку не було. Дзвонив різним знайомим, які жили в Маріуполі, щоб дізнатись щось про батьків. Заявником неодноразово вживались заходи евакуації батьків з Маріуполя, проте з огляду на бойові дії вони довго не давали результатів.

26 березня 2022 року заявник знайшов особу на ім`я ОСОБА_4 , який пообіцяв евакуювати батьків з м. Маріуполя до м. Запоріжжя. ІНФОРМАЦІЯ_3 подзвонив ОСОБА_4 , і повідомив, що евакуював матір, а батько помер в Маріуполі.

01 квітня 2022 року ОСОБА_4 привіз матір до лікарні КНП «Міська лікарня №1» ЗМР у м. Запоріжжі.

02 квітня 2022 року заявник із рідною сестрою ОСОБА_5 приїхали в м. Запоріжжя до матері в лікарню.

Зі слів матері батько помер вночі ІНФОРМАЦІЯ_2 в підвалі їх багатоповерхового будинку за адресою АДРЕСА_2 , де вони разом ховались від обстрілів, не витримало серце.

Матір також розповіла, що під час обстрілів з початку війни вони переховувались в підвалі багатоквартирного будинку за адресою АДРЕСА_2 , де крім них були інші жителі будинку та мешканці міста. Там було холодно, і щоб зігрітись, батьки спали разом, і одного ранку, 26 березня 2022 року, коли мати прокинулась, то батько вже був мертвим. Оскільки лікарів не було, були постійні обстріли, встановити причину смерті було не можливо, але скоріш за все ОСОБА_2 помер від сердечного нападу. Померлого батька на наступний день інші мешканці винесли на вулицю у двір, і біля гаражів поховали, присипавши землею, написали табличку.

Наступного дня прийшли санітари (яких мати не знала), спитали хто похований біля гаражів, записали прізвище батька, дату смерті, і сказали що його тіло вони забрали із собою. Більше жодної інформацію про те, де похований батько немає.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 померла в лікарні КНП «Міська лікарня №1» ЗМР, причина смерті «Короновірусна хвороба 2019 SARSCoV-2».

У червні 2022 року заявник зустрів знайому ОСОБА_6 , яка теж проживала в м. Маріуполі (за адресою: АДРЕСА_3 ), і яку він теж просив дізнатись про батьків в березні 2022 року. Жінка розповіла, що після його дзвінка, коли не було активних обстрілів, 26 березня 2022 року, пішла до будинку його батьків, мешканці які залишились переховувались в укритті в підвалі цього будинку. Там зустріла заплакану матір, і побачила що його тато помер, зі слів матері вночі, не витримало серце. Вона бачила, що чоловіки, які мешкали в тому ж підвалі, віднесли тіло ОСОБА_2 на двір і поховали біля гаражів, вона бачила табличку, коли поверталась додому.

Враховуючи обставини смерті та вивезення тіла загиблого ОСОБА_2 у невідомому напрямку, отримати лікарське свідоцтво про смерть чи будь-який інший документ, що підтверджував би смерть батька було неможливо.

У зв`язку з тим, що місто Маріуполь наразі продовжує знаходитись під окупацією збройними силами рф, безпосереднє з`ясування відомостей щодо заховання тіла ОСОБА_2 та отримання лікарського свідоцтва про смерть від окупаційних органів влади також неможливо.

У зв`язку з відсутністю документів, які безпосередньо підтверджують факт смерті Бучанським відділом Державної реєстрації актів цивільного стану у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відмовлено у державній реєстрації факту смерті ОСОБА_2 .

Відтак, звернення до суду з метою встановлення юридичного факту смерті ОСОБА_2 є єдиним способом вирішення ситуації, що склалась.

Встановлення факту смерті необхідне заявнику для реєстрації смерті особи та отримання свідоцтва про смерть ОСОБА_2 .

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 29 квітня 2024 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: Бучанський відділ Державної реєстрації актів цивільного стану у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) про встановлення факту смерті особи, яка загинула або пропала безвісти в районах проведення воєнних дій або АТО.

Не погодившись з таким рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Лисенко Ганна Олександрівна 17 липня 2024 року через систему Електронний суд подала апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просила скасувати рішення Ірпінського міського суду Київської області від 29 квітня 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким заяву задовольнити.

Підтримавши доводи заяви про встановлення факту смерті, апелянт вказала на хибність висновків суду першої інстанції та неправильну оцінку наявним у справі доказам.

Зазначила, що у порушення ст. ст. 76, 77, 79, 80, 89 ЦПК України суд першої інстанції не врахував нотаріально завірені свідчення ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , які підтверджують факт смерті ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 в м. Маріуполь.

Необхідність врахування показань свідків як джерела доказування у справах про встановлення факту смерті в порядку ст.317 ЦПК України підтверджується як правовими позиціями судів апеляційних інстанції, так і практикою судів першої інстанції по всій території України.

У порушення усталеної практики ЄСПЛ та позицій Верховного Суду, суд першої інстанції вдався до надмірного формалізму, не врахував обставини смерті ОСОБА_2 в умовах окупації, не врахував подальші події з вилученням його тіла невідомими особами та не врахував об`єктивну неможливість отримати медичні документи про смерть особи у зв`язку із припиненням діяльності органів державної влади в м. Маріуполі.

Незважаючи на вік померлого ОСОБА_2 (87 років станом на день смерті), місцевий суд не здійснив заходів з`ясування інформації щодо отримання ним пенсії після дати смерті, реєстрації його як внутрішньо-переміщеної особи (з огляду на те, що його дружина ОСОБА_3 померла на підконтрольній Україні території в м. Запоріжжя) чи отримання ним допомоги від держави. На потребі здійснення таких заходів судом вказував Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2024 року по справі №334/7625/23.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2024 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження та відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 поданою представником - адвокатом Лисенко Ганною Олександрівною на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 29 квітня 2024 року у справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Бучанський відділ Державної реєстрації актів цивільного стану у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( міста Київ) про встановлення факту смерті особи, яка загинула або пропала безвісти в районах проведення воєнних дій або АТО, надано учасникам справи строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 грудня 2024 року призначено справу до розгляду з повідомленням учасників справи.

У судовому засіданні представник апелянта ОСОБА_1 - адвокат Лисенко Ярослав Олександрович вимоги апеляційної скарги підтримав та просив її задовольнити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, належним чином повідомлені про місце, час і дату розгляду справи в апеляційній інстанції, заяв та клопотань не надходило, однак їх неявка згідно вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши думку учасника справи, який прибув у судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 01 серпня 1959 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_7 укладено шлюб, про що Жовтневим районним РАЦС м. Жданов Сталінської області видано свідоцтво про одруження НОМЕР_1 , актовий запис №705. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу « ОСОБА_8 ».

ОСОБА_1 є сином ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданим 20 грудня 1971 року Приморським районним РАЦС міста Жданов Донецької області, актовий запис №1110.

ОСОБА_5 є донькою ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_3 , виданим 05 травня 1961 року Жовтневим районним РАЦС міста Жданов Стаханівської області та свідоцтвом про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 , виданим 03 червня 1989 року Палацом одружень міста Маріуполь Донецької області, актовий запис №1833.

ІНФОРМАЦІЯ_4 у м. Запоріжжі померла ОСОБА_3 , про що Олександрівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_5 , актовий запис №876.

Відповідно до посвідки про народження №438, ОСОБА_2 народився ІНФОРМАЦІЯ_5 у м. Маріуполь Донецької області.

Згідно відмітки у паспорті громадянина України серії НОМЕР_6 , ОСОБА_2 з 14 лютого 1990 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих Російською Федерацією, затвердженого Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22 грудня 2022 року вся територія Маріупольського району Донецької області визнана окупованою з 05 березня 2022 року.

Відповідно до нотаріально посвідченої заяви свідка, ОСОБА_5 повідомила, що батьки проживали у м. Маріуполь та з початку війни не виїхали з міста. Разом з братом намагалися організувати їх евакуацію на підконтрольну територію. Зв`язку з ними не було. ІНФОРМАЦІЯ_6 дізналася, що маму вивезли з м. Маріуполя до м. Запоріжжя. Знайшли маму в лікарні, вона була хвора на коронавірус. В перший день зустрічі, мама розповіла, що тато ОСОБА_2 помер вночі ІНФОРМАЦІЯ_2 . Вони разом спали в підвалі їх будинку, а на ранок він вже не прокинувся. Мама не знала точно, від чого він помер, але думала, що це серцевий напад. Мама розповідала, що вони разом з іншими співмешканцями жили у тому підвалі з початку війни, бо були постійні обстріли і перебувати в квартирі було небезпечно. Телефонного зв`язку не було. До них приходила знайома ОСОБА_9 як раз в той день, коли тато помер, вона заспокоювала маму. Коли спитала де похований батько, мати не знала. Вона розповіла, що чоловіки винесли тіло батька на вулицю, прикопали землею біля гаражів у дворі, поставили табличку з його прізвищем. На наступний день приходили люди, які назвалися «санітарами», питали хто похований на дворі, записали прізвище, ім`я, по-батькові тата, дату його смерті. Вони забрали тіло, але мати не знала куди. Ніяких документів про його смерть матері не надали. Більше вона нічого не знала про батька. Вона розповіла, що наприкінці березня 2022 року незнайомі їй особи допомогли евакуюватися з м. Маріуполя, сказали, що вони від її сина, і він попросив допомогти вивезти її. ІНФОРМАЦІЯ_4 мама померла в лікарні в м. Запоріжжя від запалень легень.

Відповідно до нотаріально посвідченої заяви свідка, ОСОБА_6 повідомила, що давно знайома із сім`єю ОСОБА_8 , оскільки працює на одному підприємстві з сином ОСОБА_2 - ОСОБА_1 . 24 лютого 2022 року, на момент повномасштабного вторгнення рф в Україну, перебувала у місті Маріуполь. В середині березня 2022 року на зв`язок вийшов ОСОБА_1 та попросив відвідати його батьків ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , які мешкали за адресою АДРЕСА_2 . Вранці 26 березня 2022 року (поки не було активних обстрілів) ОСОБА_6 прибігла за вказаною вище адресою і побачила, що мешканці будинку переховуються та проживають у підвальному поміщенні багатоповерхневого будинку, яке було пристосоване як укриття. У підвалі знайшла ОСОБА_3 , яка плакала і сказала, що її чоловік ОСОБА_2 помер сьогодні, ІНФОРМАЦІЯ_2 , вночі, зупинилось серце. Тіло ОСОБА_2 лежало на підлозі підвалу загорнуте в покривало. Приблизно в обід цього ж дня чоловіки винесли тіло ОСОБА_2 з підвалу надвір. Коли поверталась до свого укриття, на вулиці біля гаражів побачила могилу з імпровізованою табличкою з прізвищем та ім`ям « ОСОБА_10 », датою народження і смерті. В квітні 2022 року змогла евакуюватись з м. Маріуполя на підконтрольну територію, а пізніше до Київської області в м. Вишгород, де і досі проживає. В червні 2022 року зустрілась з ОСОБА_1 і розповіла йому що бачила його маму, але тато його вже тоді помер. Від ОСОБА_11 дізналась, що його матір ОСОБА_12 вдалось евакуювати до м. Запоріжжя, але там вона невдовзі померла від коронавірусу.

Листом від 06 грудня 2023 року Бучанський відділ Державної реєстрації актів цивільного стану у Бучанському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) відмовив у державній реєстрації факту смерті ОСОБА_2 у зв`язку з відсутністю документів, які безпосередньо підтверджують факт смерті.

Відмовляючи у задоволенні заяви суд першої інстанції вважав, що належних та допустимих доказів на підтвердження факту смерті особи, а саме: будь-яких медичних довідок (копії медичного свідоцтва про смерть або копії довідки про причини смерті) чи перфокарти швидкої медичної допомоги, які безпосередньо і достовірно підтверджували б факт смерті ОСОБА_2 , також свідоцтва про смерть, заявником не надано, що унеможливлює встановити факт смерті. Підстави, на які посилається представник заявника у заяві, можуть бути предметом розгляду заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Колегія суддів, перевіривши оскаржуване рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, не може в повній мірі погодитися з такими мотивами ухваленого рішення з нижченаведених підстав.

Згідно п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Окреме провадження як вид цивільного судочинства характеризується певною специфікою процесуальної форми, що зумовлена такими особливостями:

1) відсутність спору про право, яка водночас не виключає спору про факт, що полягає в неочевидності його існування;

2) особливий об`єкт судового захисту, яким є охоронюваний законом (законний) інтерес як потреба та прагнення до користування конкретним матеріальним та (або) нематеріальним благом, що може як опосередковуватися, так і не опосередковуватися певним суб`єктивним правом. Захист охоронюваного законом (законного) інтересу у справах здійснюється шляхом підтвердження судом наявності чи відсутності певного юридичної факту як підстави виникнення, зміни чи припинення неоспорюваних суб`єктивних прав;

3) спеціальна мета - підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав, або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Статтею 49 ЦК України передбачено, що актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків. Державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

За змістом статті 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи (здатність мати цивільні права та обов`язки) виникає у момент її народження та припиняється у момент її смерті.

У постанові Верховного Суду від 28 лютого 2024 року у справі №506/358/22 зазначено, що згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України встановлення фактів, що мають юридичне значення, здійснюється в порядку окремого провадження. Особливістю окремого провадження є те, що воно спрямоване на з`ясування необхідних фактів за відсутності правового спору. Чинний ЦПК України містить чотири процедури, наслідком якої є ухвалення судового рішення, на підставі якого органами Державної реєстрації актів цивільного стану може бути видано свідоцтво про смерть, зокрема:

- встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті (пункт 8 частини першої статті 315 ЦПК України);

- встановлення факту смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (пункт 9 частини першої статті 315 ЦПК України);

- встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України або на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан (стаття 317 ЦПК України);

- визнання фізичної особи померлою (статті 305-309 ЦПК України).

Вказані процедури є відмінними між собою та мають певні особливості.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті.

За частиною першою статті 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника.

Відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою.

Пунктом 1 глави 5 розділу III Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18 жовтня 2000 року №52/5 встановлено, що підставами для проведення державної реєстрації смерті є:

а) лікарське свідоцтво про смерть (форма №106/о), форма якого затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року №545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за №1150/13024;

б) фельдшерська довідка про смерть (форма №106-1/о), форма якої затверджена наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року №545, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 25 жовтня 2006 року за №1150/13024;

в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть;

г) рішення суду про оголошення особи померлою;

г) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час;

д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів;

е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.

За змістом статті 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи у певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі встановлення у судовому порядку факту смерті. Державна реєстрація смерті проводиться за заявою родичів померлого.

Відповідно до пункт 1 розділу І Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України 18 жовтня 2000 року №52/5, державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, строк дії якого неодноразово продовжувався та триває на час прийняття постанови.

Відповідно до частин другої, третьої статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом.

Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків.

Законом України «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України» від 04 лютого 2016 року ЦПК України доповнено статтею 257-1 (стаття 317 ЦПК України в редакції від 15 грудня 2017 року).

Як наслідок законодавець передбачив, що прийняття вказаного Закону дозволить забезпечити реалізацію прав громадян, які проживають на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, щодо отримання свідоцтв про народження, про смерть у зв`язку з відсутністю належних медичних документів, передбачених законодавством України.

Отже, зверненню до суду із заявою про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території в порядку статті 317 ЦПК України повинно передувати отримання документа про смерть від органу або особи, що створений, обраний чи призначений у порядку, не передбаченому законом України.

На наведене звернув увагу Верховний Суд у постанові від 16 грудня 2024 року у справі №204/10297/23.

Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин.

Доказами, що підтверджують факт смерті особи в умовах воєнного стану або на тимчасово окупованій території України, зокрема можуть бути: письмові докази; речові докази, зокрема звуко- і відеозаписи; висновки експертів; копії лікарського свідоцтва/довідки про смерть; пояснення свідків, що можуть підтвердити ті обставини, на які посилається заявник; довідки з військомату або від командира військової частини (у випадку загибелі військовослужбовців); заяви до правоохоронних органів про зникнення особи, в тому числі в обставинах, що загрожували їй смертю.

За наявності припущень про факт смерті фізичної особи, у тому числі у зв`язку з воєнними діями, без достовірних доказів, які свідчать про цей факт, правильним буде звернення до суду із заявою про оголошення судом особи померлою, а не із заявою про встановлення факту смерті цієї фізичної особи (постанова Верховного Суду від 13 березня 2024 року у справі №204/7924/23).

Тому місцевий суд хибно вважав, що підстави на які посилається представник заявника у заяві, можуть бути предметом розгляду заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

Разом з тим, встановивши відсутність достатніх доказів, зокрема, медичних довідок (копії медичного свідоцтва про смерть або копії довідки про причини смерті) чи перфокарти швидкої медичної допомоги, які безпосередньо і достовірно підтверджували б факт смерті ОСОБА_2 , суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для встановлення факту смерті батька заявника, оскільки покази свідків достовірно не свідчать про смерть ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 , а лише є підставою для обґрунтованого припущення його смерті за обставин, що підтверджені цими доказами, які можуть свідчити про смерть останнього.

Щодо посилань апелянта на висновки Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2024 року у справі №334/7625/23, апеляційний суд зазначає, що у постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема від 27 березня 2018 року у справі №910/17999/16 та від 11 квітня 2018 року у справі №910/12294/16, міститься підхід, згідно з яким подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).

У постанові від 12 жовтня 2021 року у справі №233/2021/19 Велика Палата Верховного Суду конкретизувала вказаний висновок та зазначила, що на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Встановивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами, насамперед, за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то у такому разі подібність слід також визначати за суб`єктним і об`єктним критеріями відповідно. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.

У справі №334/7625/23 покази свідків не були єдиним доказом підтвердження факту смерті матері заявника та загибель останньої відбулася внаслідок ворожого обстрілу, що підтверджено у тому числі письмовими доказами. Тобто, правовідносини не є подібними до правовідносин у даній справі, тому такі правові висновки не можуть бути застосовані апеляційним судом.

За встановлених обставин, місцевий суд зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні вимог заяви про встановлення факту смерті, проте помилився щодо мотивів такої відмови.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

За приписами ч. 4 ст. 376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Оскільки суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволені позову, однак з підстав, які колегія апеляційного суду вважає частково помилковими, оскаржуване судове рішення підлягає зміні в частині мотивів та підстав такого висновку відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 подану представником - адвокатом Лисенко Ганною Олександрівною - задовольнити частково.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 29 квітня 2024 року - змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 07 лютого 2025 року.

Головуючий: Р.В. Березовенко

Судді: О.Ф. Лапчевська

Г.І. Мостова