Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 лютого 2025 року м. Кривий Ріг

Суд Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі головуючої судді Швець М. В.; за участі секретаря судового засідання Майданик М. Є.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні з викликом позовну заяву АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив таке.

До суду звернулася представник позивача Фіртич Я. Я. Суд виніс ухвалу про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, призначив розгляд на 17.01.2025, а потім на 04.02.2025.

В обидва судові засідання сторони та/або їх представники не з`явилися, хоча повідомлялися належним чином. Під час звернення з позовною заявою представник позивача подала клопотання про розгляд справи за відсутності позивача (а. с. 57).

Оскільки всі учасники справи не з`явилися, згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Позиції сторін.

Позивач заявив про стягнення заборгованості за кредитним договором про надання банківських послуг б/н від 07.10.2023 року у розмірі 41 296,00 грн станом на 27.10.2024 та судових витрат у розмірі 2 422,40 грн судового збору.

Позов обґрунтував таким. Між ним та відповідачем був укладений Кредитний договір б/н від 07.10.2023 р. про надання строкового кредиту у розмірі 46 400,00 грн. шляхом перерахування коштів на поточний рахунок відповідача на строк 36 міс. із встановленням річної відсоткової ставки у розмірі 18 %. Додатково із Відповідачем за допомогою OTP пароля підписаний Графік кредиту. Позивач виконав умови договору та надав відповідачу кредитні кошти. Відповідач не надавав своєчасно позивачу грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору та Графіку кредиту. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач станом на 27.10.2024 року має заборгованість 41 296,00 грн, яка складається з такого: 37 120,00 грн - заборгованість за тілом кредиту, 4 176,00 грн - заборгованість за нарахованими відсотками.

Відповідач своїм правом на подання відзиву тощо не скористалася.

Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

04 травня 2022 року відповідач підписала в електронній формі Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг (а. с. 41-51).

Кредитний договір між сторонами було укладено 07.10.2023 також в електронній формі (а. с. 30-38). Умовами цього договору передбачено видачу споживчого кредиту на 20 міс. в сумі 46 400,00 грн під фіксовану процентну ставку 18% річних (п. 1, 3.2.1. Кредитного договору). Пунктом 2.2., 3.1.1. Кредитного договору передбачено, що кредит надається безготівковим шляхом (перерахування коштів на поточний рахунок позичальника) НОМЕР_1 . Одночасно з підписанням Кредитного договору відповідач підписала Графік платежів (а. с. 28-29), відповідно до якого розписано повернення кредиту частинами та сплата відсотків щомісячно в період з 07.11.2023 до 07.06.2025; зазначена реальна процентна ставка 36,6 % річних. В той же день і час відповідач підписала Паспорт споживчого кредиту «Кредит готівкою» АТ КБ «Приватбанк» (а. с. 25-27), відповідно до якого сума кредиту на споживчі цілі - 46 400,00 грн, строк кредитування - 20 міс, процентна ставка - 18% річних, реальна річна процентна ставка - 36,6% річних, спосіб надання кредиту безготівковим шляхом (перерахування коштів на поточний рахунок клієнта).

У позові позивач зазначив, що викладені ним у позовній заяві обставини підтверджуються такими доказами: Розрахунком заборгованості, Випискою по рахунку, копією Заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг, копією Кредитного договору, копією Графіку кредиту; копією Паспорту кредиту, копією документу, що посвідчує особу Відповідача.

Отже, між сторонами склалися відносини банківського обслуговування та було укладено договір споживчого кредитування. Однак чи відбулося таке кредитування?

Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.

Оцінка аргументів сторін та висновки суду.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави («Позика»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно з п. 1-1 ст. 1 Закону України «Про споживче кредитування» договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором.

Отже, обов`язок повернення кредиту та сплати процентів пов`язується з обставиною надання такого кредиту та є наслідком отримання позичальником коштів та користування ними. Відповідно, ця обставина має бути доведеною (або визнаною іншою стороною, що звільняє від обов`язку доведення).

Згідно з ч. 3, 4 ст. 12 ЦПК України, якою визначено змагальність серед основних засад цивільного судочинства, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У Постанові ВП ВС від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц міститься такий висновок щодо тягаря доказування: «Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний… Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс» (п. 81).

Верховний Суд у своїй Постанові від 21.09.2022 у справі № 645/5557/16-ц зазначив, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача; пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний.

Отже, стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

В умовах, як у цій справі, коли відповідач не відреагував на позов та не визнав обставину отримання кредитних коштів, тягар доведення цієї обставини покладається на позивача. Позивач на підтвердження цієї обставини жодного належного та допустимого доказу не надав. Ні Виписка за договором (а. с. 52), ні Розрахунок заборгованості (а. с. 54-55) не підтверджують обставини перерахування відповідачці кредитних коштів. У п. 2.2. Кредитного договору зазначено, що кредит надається шляхом перерахування коштів на рахунок позичальника з визначеним номером цього рахунку (а. с. 32). Водночас ні виписка, ні інші документи не містять посилання на цей рахунок та/або зв`язок між карткою (зазначеною у Виписці) та вказаним рахунком. Деталі операції у Виписці не дозволяють ідентифікувати жодну з операцій як видачу кредиту, перерахування кредитних коштів тощо: зокрема, 07.10.2023 зазначено «покупка, грошові перекази».

Розрахунок заборгованості, наданий позивачем, є аналітичним документом банку, складеним в односторонньому порядку, тому не є безспірним доказом обставини видачі кредиту та наявності боргу.

Відповідно до засади диспозитивності цивільного судочинства, визначеної ст. 13 ЦПК України, суд не може збирати докази з власної ініціативи, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених самим ЦПК України. У цій справі відсутні підстави для збирання доказів судом, а тягар збирання і подання доказів повністю покладається на позивача.

Наданих суду доказів в їх сукупності - недостатньо для підтвердження обставини отримання відповідачем від позивача кредитних коштів. Оскільки ця обставина не доведена (отже, не встановлена судом), не доведена підстава для виникнення у відповідачки будь-яких зобов`язань повернути такі кошти та сплатити відсотки за користування ними. У зв`язку з цим позов не належить до задоволення.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові, покладаються на позивача. Оскільки у задоволенні позову відмовлено повністю, судові витрати належить покласти на позивача.

На підставі зазначеного, керуючись статтями 12, 76-81, 89, 141, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд

ухвалив таке.

Відмовити у задоволенні позовної заяви АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не буде подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач: АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК»; ідентифікаційний код 14360570, місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д.

Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Повний текст рішення суду складено та підписано 04 лютого 2025 року.

Суддя: М. В. Швець