Провадження № 2/344/860/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Атаманюка Б.М.

секретаря судового засідання Солонинко С.А.,

за участі

представника позивача - адвоката Жиляка М.Д.,

представника відповідача Слесарчука В.М.

розглянувши за правилами загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного Товариства «Національна Акціонерна Компанія Нафтогаз України» про стягнення невиплаченої частини заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 18.09.2024 звернувся в суд з позовом до відповідача Акціонерного Товариства «Національна Акціонерна Компанія Нафтогаз України» про стягнення невиплаченої частини заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та моральної шкоди.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25.09.2024 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27.11.2024 позов залишено без руху.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04.12.2024 прийнято заяву про усунення недоліків позову, призначено підготовче судове засідання.

Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 18.12.2024 закрито підготовче провадження по справі, призначено справу до судового розгляду.

Позов обґрунтований тим, що позивач ОСОБА_1 у період часу з квітня 2021 року по грудень 2022 року перебував у трудових відносинах із відповідачем та працював на відведеному йому робочому місці у Філії НАК «Нафтогаз України» в Арабській Республіці Єгипет». Позивач спершу був працевлаштований на посаді начальника геологічного відділу (запис №25 від 13.04.2021р., пізніше переведений на посаду начальника відділу геологорозвідувальних робіт геологічної групи та в подальшому переведений на посаду заступника головного геолога, з визначеним робочим місцем в компанії операторі «Petrosannan Company», а наостанок звільнений у зв`язку із закінченням строку трудового договору , п. 2 ст. 36 КЗпП України.

Взаємні права та обов`язки позивача, як працівника, та відповідача, як роботодавця, в період з квітня 2021 року по грудень 2022 року були обумовлені трудовими договорами: трудовим договором б/н від 13.04.2021 року; трудовий договір №008-1/2021 від 30.06.2021 року; трудовий договір №004-2/2022 від 29.06.2022 року.

В порушення норм Трудового договору 1 та Трудового договору 2 відповідачем не виплачено позивачу належної йому до сплати суми базової частини заробітної плати за відпрацьований період часу з березня 2022 року по липень 2022 року у розмірі 5395,32 USD, що в еквіваленті за курсом НБУ на день подання позову - 221 688,30 грн.. які позивач просить стягнути з відповідача.

Окрім іншого, враховуючи триваючий характер порушення прав позивача зі сторони відповідача, позивача вбачає за доцільне стягнути із відповідача середній заробіток за весь час затримки і не виплати належних йому до сплати всіх сум від підприємства по день фактичного розрахунку, який складає 145479,10 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на день подання позову складає 5 997 590,74 грн..

Щодо моральної шкоди зазначає, що після початку повномасштабного вторгнення російських загарбників, із сторони директора Філії НАК «НАФТОГАЗ України» в Арабській республіці Єгипет ОСОБА_2 розпочався моральний тиск на позивача, як працівника товариства, із погрозою не продовження із ним трудового договору на новий строк (звільнення), у разі не підписання заяви про нібито безповоротне та безкомпенсаційне утримання 30% із заробітної плати позивача на неконкретизовані цілі під виглядом підтримки ЗСУ чи гуманітарної допомоги громадянам, постраждалим від російської агресії. Вказана заява була фактично підписана позивачем під психологічним і економічним тиском керівника Філії Федіра Баюка наприкінці квітня 2022 року. Такі дії ОСОБА_2 , як керівника філії, фактично позбавили позивача можливості вільно розпоряджатися власними грошовими коштами та завдали йому моральної шкоди, яка виявилася у душевних стражданнях позивача, приниженні його честі і гідності.

Тому вважає, що неправомірними діями (бездіяльністю) директора Філії НАК «НАФТОГАЗ України» в Арабській республіці Єгипет йому завдано моральну шкоду у розмірі 200 000 (двісті тисяч) грн..

На підставі наведеного, позивач просить суд:

- визнати його право на своєчасне одержання належної йому винагороди за працю (заробітної плати) відповідно до умов трудового договору №008-1/2021 від 30.06.2021 та трудового договору №004-2/2022 від 29.06.2022 - порушеним в наслідок протиправної бездіяльності Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України»;

- стягнути з Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 6219279,04 грн., що еквівалентно 150 874,42 доларів США по курсу НБУ на день подання позовної заяви, з яких 221688,30 грн., що еквівалентно 5395,32 доларів США по курсу НБУ на день подання позовної заяви невиплаченої частини заробітної плати та 5997590,74 грн., що еквівалентно 145479,10 доларів США по курсу НБУ на день подання позовної заяви середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку;

- стягнути з Акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» на користь ОСОБА_1 - 200 000,00 (двісті тисяч) грн. завданої моральної шкоди.

Представник відповідача скористався правом подання відзиву на позов, в якому позов не визнав. На обґрунтування відзиву зазначено, що у зв`язку із початком 24.02.2022 повномасштабної військової агресії російської федерації проти України працівниками Філії одностайно та добровільно прийнято рішення про здійснення утримання із їхніх заробітних плат на підтримку Збройних Сил України та допомогу постраждалим від російської агресії громадянам. Так, працівники Філії, у тому числі і ОСОБА_1 , через он-лайн голосування у створеній «Telegram» групі обирали варіанти розпорядження зібраними коштами. ОСОБА_1 добровільно та без жодного примусу написав заяву від 27.03.2022 про утримання з належних йому від Філії коштів заробітної плати у розмірі 30 % з подальшим направленням утриманих коштів на підтримку Збройних Сил України або на допомогу постраждалим від збройної агресії російської федерації проти України. На підставі поданих працівникам заяв, у тому числі і ОСОБА_1 , у Філії видано наказ від 23.03.2022 № 10-а «Про утримання грошових коштів із доходу працівників». Із вказаним наказом ОСОБА_1 ознайомлений 13.04.2022. Зібрані за березень-липень 2022 кошти на підставі відповідних наказів Філії від 10.04.2022 №5-р, від 15.05.2022 № 8-р, від 07.06.2022 № 9-р, від 17.07.2022 № 12-р, від 10.08.2022 № 13, - перераховувались на вказані у заявах працівників потреби.

Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 09.08.2022 про припинення здійснення Філією утримання коштів, Філією було видано відповідні накази про скасування наказів про утримання коштів з ОСОБА_1 , і з 01.08.2022 утримання коштів припинено.

ОСОБА_1 приймав рішення про початок, здійснення та припинення утримань із своєї заробітної плати виключно за власним волевиявленням, без будь-якого обмеження чи примусу зі сторони керівництва Філії, а Філія перераховувала визначену ОСОБА_1 частину належних йому грошових коштів відповідно до волевиявлення позивача та на виконання ст. 25 Закону України «Про оплату праці», тому діяла законно.

ОСОБА_1 не оскаржував наказ Філії від 28.03.2022 № 10-а «Про утримання грошових коштів із доходу працівників».

Тому вважає, що основна вимога позивача про стягнення частини заробітної плати, а також про стягнення моральної шкоди, як похідна вимога від основної, задоволенню не підлягає. Позивач в позовній заяви не надав доказів завдання йому моральної шкоди, не зазначив в чому саме полягала його моральна шкода, і не довів причинний зв`язок між моральною шкодою та діями роботодавця.

Крім того, позивач протягом всього періоду утримання з заробітної плати (з березня по серпень 2022 року) та до дати звернення з претензією (2024 рік) не заявляв жодних скарг чи претензій відповідачу. Позивач неодноразово ставив вподобання та перепощував публікації керівника Філії у соціальній мережі «Facebook», які стосувалися добровільної допомоги ЗСУ працівниками Філії шляхом утримання коштів із заробітної плати. Поведінка позивача має ознаки недобросовісності та зловживанням трудовими правами.

Таким чином відповідач вважає, що НАК «Нафтогаз України» не має жодної заборгованості перед позивачем, а тому просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Позивач скористався правом подання відповіді на відзив, в якому зокрема зазначив, що правові підстави для утримання із заробітної плати працівника виникають не з будь-яких юридичних фактів, а виключно з вичерпних підстав, визначених законодавчими нормами. З аналізу норм Кодексу законів про працю України, а також правових приписів Закону України «Про оплату праці» слідує, що вказані законодавчі акти не передбачають таку підставу для відрахувань із заробітної плати працівників, як їхні особисті заяви чи прохання. Таким чином позивач вважає, що за відсутності акту законодавства, який би надавав роботодавцям право на утримання частини коштів із заробітної плати працівників на підставі їхніх заяв, таке відрахування є незаконним, а відповідач повинен був відмовити та утриматись від втручання у право власності працівників на вільне володіння і розпорядження заробітною платою.

Також, звертає увагу суду, що колега позивача по роботі - ОСОБА_3 , до закінчення контракту наприкінці червня 2022 року відкликав свою заяву на утримання коштів із заробітної плати, у зв`язку із чим контракт на новий строк із ним не було продовжено, а на його посаду з липня 2022 року перевели позивача.

Крім того, свавільне розпорядження коштами позивача та інших працівників Філії є незаконним, оскільки у відповідача відсутній відомчий нормативний акт (положення, порядок, тощо), який би передбачав такі правомочності роботодавця через призму недопущення корупційних ризиків.

З наведених підстав, просив у задоволенні позову відмовити.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, з підстав зазначених у позові та відповіді на відзив, просив позов задовольнити.

Представники відповідача в судовому засіданні в режимі відеозв`язку заперечив щодо задоволення позовних вимог з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву, просив у задоволенні позову відмовити.

Вислухавши сторони, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою, отже трудовий договір є основною, базовою формою виникнення трудових правовідносин.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 КЗпП України, будь-яке пряме або непряме обмеження трудових прав при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.

Відповідно до ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про оплату праці» відрахування із заробітної плати можуть провадитися тільки у випадках, передбачених законодавством.

Аналогічну норму місить ст.127 КЗпП України, відповідно до якої відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України.

Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: 1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми; 2) при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5, 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв`язку з переходом на пенсію; 3) при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136).

Судом встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 та НАК «Нафтогаз України» в особі Філії в Арабській Республіці Єгипет (далі - Філія) існували трудові правовідносини з 13.04.2021 по 31.12.2022 (том 1 а.с.14-19,81-95).

Згідно копій наказів, позивач ОСОБА_1 працював: з 13.04.2021 по 01.07.2021 на посаді начальника геологічного відділу (Трудовий договір б/н від 13.04.2021); з 01.07.2021 переведений на посаду начальника відділу геологорозвідувальних робіт геологічної групи (Трудовий договір № 008-1/2021 від 03.06.2021-); з 01.07.2022 переведений на посаду заступника головного геолога, з визначенням робочого місця в компанії операторі «Petrosannan Company» (Трудовий договір №004-2/2022 від 29.06.2022 ) (том 1 а.с.69-71).

Згідно наказу від 22.12.2022 позивач ОСОБА_1 звільнений з роботи з 31.12.2022 у зв`язку із закінченням строку трудового договору, відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України (том 1 а.с.72).

Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 27.03.2022, адресованої директору Філії НАК «Нафтогаз України» в Арабській Республіці Єгипет ОСОБА_2, позивач просив починаючи з 01.03.2022 та на період до припинення або скасування воєнного стану, оголошеного в Україні, забезпечити в будь-який спосіб безповоротного та безкомпенсаційного утримання 30% з його заробітної плати за відпрацьований час, доплати за роботу у святкові та неробочі дні, оплати щорічних відпусток, компенсації за невикористану відпустку, виплат допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, всіх видів премій, допомоги на оздоровлення, визначених умовами чинного трудового договору, укладеного зі ним, та направити ці утримані кошти на спеціальний рахунок/спеціальні рахунки для збору коштів на підтримку Збройних Сил України та/або на спеціальний рахунок для збору коштів на гуманітарну допомогу громадянам, постраждалим від російської агресії (том 1 а.с.144).

Відповідно до наказу НАК «Нафтогаз України» від 23.03.2022 № 10-а «Про утримання грошових коштів із доходу працівників» здійснювалось добровільне утримання грошових коштів з доходів працівників Філії у розмірах згідно додатку №1 до цього наказу (том 1 а.с.140-143).

Із вказаним наказом ОСОБА_1 ознайомлений 13.04.2022 (том 1 а.с.145).

Як слідує з відповідних наказів Філії від 10.04.2022 №5-р, від 15.05.2022 № 8-р, від 07.06.2022 № 9-р, від 17.07.2022 № 12-р, від 10.08.2022 № 13, зібрані за березень-липень 2022 кошти, які утримувались із заробітних плат працівників Філії на підставі поданих ними заяв, були в подальшому перераховані Філією в якості благодійної допомоги для України на рахунок Благодійної організації «Міжнародний благодійний фонд «Повернись живим». Всього за такими наказами Філія здійснила перерахунок вказаній благодійній організації на загальну суму 183 830,27 доларів США (а.с.146-151).

Відповідно до заяви ОСОБА_1 від 09.08.2022 про припинення здійснення Філією утримання коштів, на підставі наказів Філії від 14.08.2022 № 28-а «Про скасування наказу від 28.03.2022 №10-а та наказу від 20.07.2022 № 24-а», було припинено утримання Філією з коштів з ОСОБА_1 з 01.08.2022 (а.с.137-139).

Відповідно до довідки Філії НАК «Нафтогаз Україна» від 19.08.2024 із заробітної плати ОСОБА_1 здійснено утримання згідно заяви від 27.03.2022: за березень 2022 року - 1125,00 доларів США; за квітень 2022 року - 1125,00 доларів США; за травень 2022 року - 1125,00 доларів США; за червень 2022 року - 1125,00 доларів США; за липень 2022 року - 1431,00 доларів США.

Таким чином судом встановлено, що на підставі заяви позивача від 27.03.2022 відповідачем з 01.03.2022 по 01.07.2022 здійснювалося 30% утримання із його заробітної плати, з подальшим перерахунком таких коштів на спеціальні рахунки Благодійної організації «Міжнародний благодійний фонд «Повернись живим».

Позивач доводить суду ту обставину, що заява про утримання цих коштів була ним підписана під психологічним і економічним тиском керівника Філії ОСОБА_2 , яка проявлялася у погрозі не продовження із ним контракту на новий строк.

Доказів щодо таких погроз чи тиску в будь-якій формі матеріали справи не містять, проте сторона позивача звертає увагу на приклад іншого працівника Філії - Ігоря Турчиновського, який до закінчення контракту наприкінці червня 2022 року відкликав свою заяву на утримання коштів із заробітної плати, у зв`язку із чим контракт на новий строк із ним не було продовжено, а на його посаду з липня 2022 року перевели позивача.

Оцінюючи такі доводи позивача, суд вважає їх виключно припущенням. Для прикладу, можливо також припустити, що звільнений працівник не бажав продовжувати контракт, або вчинив якийсь проступок в наслідок чого роботодавець не забажав продовжити контракт. Як варіант, також можливо припускати, що позивач, який зайняв робоче місце звільненого працівника, міг бути зацікавлений в такому звільненні та певним чином впливав на звільнення. Звісно все це є наглядним прикладом припущень, на яких доказування не може ґрунтуватися (ч. 6 ст. 81 ЦПК України).

Таким чином, судом не встановлено факту психологічного і економічного тиску керівника Філії Федіра Баюка на позивача, що вже є достатньою підставою для відмови у позові за недоведеністю позовних вимог.

Щодо інших підстав.

В даній справі слід враховувати, що позивач був звільнений із займаної посади на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП. Для звільнення працівника у зв`язку із закінченням строку дії трудового договору достатньо лише наказу роботодавця, заява від самого працівника не вимагається. З цього слідує, що мотиви роботодавця щодо підстав не продовження контракту з працівником не мають будь-якого значення, оскільки це питання є правом, а не обов`язком роботодавця.

Також, на увагу заслуговує обраний ним спосіб судового захисту.

Так, при доведенні позивачем наявності психічного тиску на нього, застосовуються правові наслідки правочину, який вчинений під тиском. Зокрема, як визначено ч. 1 ст. 231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

В даному випадку, правочином вважається заява позивача про утримання коштів з його заробітної плати, яка за твердженням позивача підписана ним під тиском. Проте, позов не містить вимоги щодо визнання такої заяви (правочину) судом недійсною, що враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства (ст. 13 ЦПК України) робить обраний позивачем спосіб захисту неефективним.

Далі, доказування позивача побудоване на іншій підставі, яка полягає в тому, що не зважаючи на його заяву про утримання із заробітної плати, роботодавець не мав права на здійснення такого утримання, оскільки Кодекс законів про працю України та Закон України «Про оплату праці» не передбачає відрахувань із заробітної плати працівників на підставі поданих ними особистих заяв чи прохань.

Оцінюючи такі доводи позивача, суд звертає увагу на ст. 25 Закону України «Про оплату праці», згідно з якою забороняється будь-яким способом обмежувати працівника вільно розпоряджатися своєю заробітною платою, крім випадків, передбачених законодавством.

Слід враховувати, що роботодавець, попри обмеження встановлені ст.127 КЗпП України, не може відмовити працівнику у вільному розпорядженні його заробітною платою, оскільки це суперечить ст. 25 Закону України «Про оплату праці».

Подавши заяву про відрахування із заробітної плати коштів позивач (працівник) таким чином розпорядилась своєю заробітною платою, з чого слідує висновок, що здійснені відповідачем відрахування із заробітної плати позивача, за поданою ним заявою про таке відрахування, узгоджується з положеннями ст. 24, 25 Закону України «Про оплату праці» та не суперечить вимогам ч. 2 ст. 127 КЗпП України.

Слід визнати, що вищевказане трудове законодавство не має чіткої норми, яка б передбачала можливість роботодавця здійснювати відрахування із заробітної плати працівника на потреби армії, що відбулося в даному конкретному випадку, а тому суд вважає, що до спірних правовідносин слід додатково застосовувати відповідні норми Цивільного кодексу України.

Так, ч. 1 ст. 9 ЦК України передбачено можливість застосування положення цього Кодексу до врегулювання відносин, які виникають зокрема у трудових відносинах, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За змістом п. 2 ч. 1. ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 212 ЦК України визначено, що особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити припинення прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (скасувальна обставина).

Поняття та підстави представництва визначені Главою 17 ЦК України.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє.

Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє (ч. 1 ст. 238 ЦК України).

Правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє (ч. 1 ст. 239 ЦК України).

Частиною 1 ст. 245 ЦК України визначено, що форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин.

З аналізу вищенаведених норм Цивільного кодексу України та правовідносин, які виникли між сторонами, слідує, що ОСОБА_1 , підписавши та подавши 27.03.2022 заяву директору Філії ОСОБА_2, - в письмовій формі розпорядився частиною своєї заробітної плати, чим вчинив від свого імені правочин, яким доручив роботодавцю утримувати 30% з його заробітної плати з подальшим направленням таких коштів на спеціальний рахунок/спеціальні рахунки для збору коштів на підтримку Збройних Сил України та/або на спеціальний рахунок для збору коштів на гуманітарну допомогу громадянам, постраждалим від російської агресії. Здійснювати таке утримання позивач доручив відповідачу починаючи з 01.03.2022 та на період до припинення або скасування воєнного стану, оголошеного в Україні, тобто заява мала так звану скасувальну обставину, що передбачає ч. 2 ст. 212 ЦК України. По факту, скасувальна обставина настала раніше, та була пов`язана із заявою позивача про припинення утримання із заробітної плати, що було виконано відповідачем.

Таким чином, суд приходить до висновку, що здійснене відрахування відповідачем із заробітної плати позивача, з подальшим перерахуванням утримуваних коштів за цільовим призначенням, є таким, що відповідає нормам Цивільного кодексу України, і таким, що не порушує норми Кодексу законів про працю України та Закону України «Про оплату праці».

При цьому, слід враховувати, що відповідач не зберіг у себе кошти відповідача, а як і зобов`язувався здійснив їх подальший перерахунок на спеціальний рахунок «Міжнародного благодійного фонду «Повернись живим», який за даними відкритих інформаційних джерел віднесений до одного із найбільших українських фондів допомоги армії та має ліцензію на закупівлю за кордоном товарів подвійного військового призначення, включно із летальним озброєнням. Тобто, кошти відповідачем були скеровані за призначенням, що не оспорюється позивачем.

З врахуванням цього, суд вважає, що відповідач виконав перед позивачем своє зобов`язання належним чином, що в силу ст. 599 ЦК України відносить таке зобов`язання до припиненого.

Окремо, слід враховувати і підстави для перерахування таких коштів.

Так, в умовах повномасштабного вторгнення рф до України, конституційний обов`язок громадян України - захищати Вітчизу, незалежність та територіальну цілісність України (ст. 65 Конституції України), став реальним, а тому кожен свідомий громадянин обирав для себе варіанти допомоги армії. Хтось став на захист із зброєю в руках, хтось приєднався до волонтерського руху, а хтось допомагав фінансово.

Написання працівниками заяв роботодавцю про здійснення відрахування із заробітної плати на потреби армії та інші цілі, які пов`язані із захистом держави, особливо в перший рік війни, було дуже поширеним явищем, яке масово організовувалося в трудових колективах, що є загальновідомим. Звісно, не кожен хто написав таку заяву переслідував високу мету - захист Відчини. Були також такі, які керувалися власними інтересами, зокрема такими як не втратити роботу, не отримати осуду в суспільстві, чи інше. Суд сподівається, що відсоток останнього варіанту є низьким, а кожен хто допомагав армії робив свій вибір свідомо і по совісті.

Отже, допомога армії в умовах воєнного стану в Україні, який нажаль ще триває, є конституційним обов`язком кожного. Тому роботодавець, якому працівник доручив переказати частину своєї заробітної плати на потреби армії, зобов`язаний був здійснити такий перерахунок за призначенням, а відмова в такому перерахунку, або перешкоджання цьому в будь-який спосіб в умовах воєнного стану, - це вже діяння, яке можливо кваліфікувати за відповідними статтями Кримінального кодексу України.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, а тому в їх задоволенні слід відмовити в повному обсязі.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 4, 12, 81, 141, 259, 263, 265, 268, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

У Х В А Л И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного Товариства «Національна Акціонерна Компанія Нафтогаз України» про стягнення невиплаченої частини заробітної плати, середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку та моральної шкоди - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 03.02.2025.

Суддя Богдан АТАМАНЮК