Провадження № 2/127/2666/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.01.2025 м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі головуючого судді Антонюка В. В.,

за участі: секретаря Бойчук Я. П.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача - адвоката Лавренчука А. С.,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду м. Вінниці, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко Володимир Борисович, про визнання договору довічного утримання та догляду недійсним, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Приватного нотаріуса Вінницького міського нотаріального округу Лукашенка В. Б., про визнання договору довічного утримання та догляду недійсним.

Позов мотивовано тим, що 04.01.1963 року позивач ОСОБА_3 уклала шлюб із ОСОБА_4 . У зареєстрованому шлюбі подружжям придбано житлову квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу № 587, посвідченого 13.07.1992 року державним нотаріусом Першої Вінницької державної нотаріальної контори Демчуковою К. М., за реєстром №2-1034, та право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 03.01.2023 року державним реєстратором виконавчого комітету Вінницької міської ради Кириченко О. В., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 020.

13.01.2023 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір довічного утримання та догляду, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенком В. Б., зареєстрований в реєстрі за № 210.

Позивач зазначає, що у відповідності до п. 1 Договору довічного утримання та догляду ОСОБА_4 , непрацездатний за віком, передає у власність ОСОБА_2 , належну йому квартиру АДРЕСА_1 , взамін чого Набувач майна - ОСОБА_2 , зобов`язується надавати Відчужувачу - ОСОБА_4 , довічно матеріальне забезпечення. Загальна площа відчужуваної квартири становить 61,7 кв.м., житлова площа 38,1 кв.м. Відповідно до п. 8 Договору, за згодою сторін обов`язок Набувача майна по наданню Відчужувачу довічного забезпечення визначається у вигляді: забезпечення його житлом шляхом збереження права безоплатного пожиттєвого проживання у відчужуваній квартирі, тобто Відчужувач має право проживати та користуватися усіма приміщеннями цієї квартири; забезпечення щоденним триразовим калорійним харчуванням; забезпечення придатним для носіння одягом та взуттям; здійснення догляду та надання необхідної допомоги; забезпечення належними лікувальними засобами. У п. 19 Договору зазначено, що підпис на заяві подружжя Відчужувача про згоду на укладення цього договору, засвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко В. Б., 13 січня 2023 року за реєстром №205.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер, про що складено відповідний актовий запис №439, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 від 20.09.2023 року. Позивач виконала поховання померлого ОСОБА_4 за власний рахунок, на підтвердження чого надала довідку ФОП ОСОБА_5 (Обряд ритуальний сервіс) від 16.09.2023 року та Свідоцтво про поховання померлого ОСОБА_4 , Комунальним підприємством «Комбінат комунальних підприємств» 15.09.2023 року.

Позивач зазначає, що спірна житлова квартира була набута нею та її чоловіком за час шлюбу, тому є спільною сумісною власністю подружжя, а при укладенні договору довічного утримання ідеальні частки подружжя у спільному майні не були визначені та не було визначено порядок користування таким майном. Надана позивачем нотаріально засвідчена згода на укладення договору довічного утримання не має переважного правового значення, оскільки спірні правовідносини регулюються ч.2 ст.747 ЦК України та ч.1 ст. 67 СК України, а не ст. 65 СК України, у зв`язку із викладеним, позивач звернулась до суду з даним позовом про визнання договору довічного утримання та догляду недійсним.

Ухвалою суду від 19.08.2024 року відкрито провадження у справі за загальними правилами позовного провадження та призначено до підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 13.11.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивач ОСОБА_1 та її представник - адвокат Лавренчук А. С. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі за обставин, викладених в позовній заяві та просили суд їх задовольнити. Крім того, просили стягнути із відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору. Додатково позивач пояснила, що ніхто їй Договір довічного утримання не зачитував, і заяву на згоду також ніхто не зачитував. Вона перебувала в автомобілі, куди привіз її відповідач. До неї вийшла якась жінка, яка не представилась і сказала поставити підписи і все. Після смерті ОСОБА_4 , відповідач ОСОБА_2 , виганяє позивача з квартири, наголошуючи, що це його житло, погрожує фізичною розправою .

Відповідач ОСОБА_2 , в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог в повному обсязі. Відзиву на позовну заяву суду не надав.

Третя особа в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність.

Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що 04.01.1963 року позивач ОСОБА_3 уклала шлюб з ОСОБА_4 , про що зроблено відповідний актовий запис №2, що підтверджується Свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_2 .

За час шлюбу, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 придбали житлову квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору купівлі-продажу №587, посвідченого 13.07.1992 року державним нотаріусом Першої Вінницької державної нотаріальної контори Демчуковою К. М., за реєстровим №2-1034, та право власності на яку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 03.01.2023 року державним реєстратором виконавчого комітету Вінницької міської ради Кириченко О.В., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 020.

13.01.2023 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладено договір довічного утримання та догляду, посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенком В.Б., зареєстрований в реєстрі за №210. Як вбачається із п. 1 Договору довічного утримання та догляду, Відчужувач ( ОСОБА_4 ), непрацездатний за віком, передає у власність Набувача ( ОСОБА_2 ) майна належну йому квартиру АДРЕСА_1 , взамін чого Набувач майна, зобов`язується надавати Відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення. Загальна площа відчужуваної квартири становить 61,7 кв.м., житлова площа 38,1 кв.м.

Відповідно до п. 8 Договору довічного утримання та догляду, за згодою сторін обов`язок Набувача майна по наданню Відчужувачу довічного забезпечення визначається у вигляді:

- забезпечення його житлом шляхом збереження права безоплатного пожиттєвого проживання у відчужуваній квартирі, тобто Відчужувач має право проживати та користуватися усіма приміщеннями цієї квартири;

- забезпечення щоденним триразовим калорійним харчуванням;

- забезпечення придатним для носіння одягом та взуттям;

- здійснення догляду та надання необхідної допомоги;

- забезпечення належними лікувальними засобами.

У п. 9 Договору довічного утримання та догляду зазначено, що грошова оцінка зазначена у цьому договорі видів матеріального забезпечення на місяць за згодою сторін визначається у розмірі 2000 (дві тисячі) гривень.

У п. 19 Договору довічного утримання та догляду зазначено, що підпис ОСОБА_1 на заяві подружжя Відчужувача про згоду на укладення цього договору, засвідчено приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенком В.Б., 13 січня 2023 року за реєстром №205.

Із довідки №2014 від 26.09.2023 року, виданої МКП «Управляюча компанія «Київська» вбачається, що за адресою: АДРЕСА_2 постійно проживав до дати вибуття власник ОСОБА_4 , та постійно проживає його дружина ОСОБА_1 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть, серії НОМЕР_1 виданим Департаментом адміністративних послуг Вінницької міської ради 20.09.2023 року.

Із довідки від 16.09.2023 року, виданої ФОП ОСОБА_5 , вбачається, що ОСОБА_1 виконала поховання померлого ОСОБА_4 , те ж саме зазначено у Свідоцтві про поховання від 15.09.2023 року, виданому КП ВМР «Комбінат комунальних підприємств».

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд.

У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав».

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010р.).

Згідно зі статтею 22 КпШС України (чинного на час набуття права власності) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Аналогічні норми передбачені статтею 60 СК України, згідно з якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

За правилами ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Пленум Верховного Суду України у п.23 постанови № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.ч.2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Згідно ст.744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

У ст. 746 ЦК України визначено, що сторонами договору довічного утримання є відчужувач та набувач.

У ст. 749 ЦК України закріплено обов`язки набувача за договором довічного утримання (догляду). У такому договорі можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача (частина перша цієї статті).

Згідно ч.1 ст.747 ЦК України майно, що належить співвласникам на праві спільної сумісної власності, зокрема майно, що належить подружжю, може бути відчужене ними на підставі договору довічного утримання (догляду). У разі смерті одного із співвласників майна, що було відчужене ними на підставі договору довічного утримання (догляду), обсяг зобов`язання набувача відповідно зменшується.

Відповідно до ч.2 вказаної статті, спеціальної нормою до якої є ч.1 ст.67 СК України, якщо відчужувачем є один із співвласників майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, договір довічного утримання (догляду) може бути укладений після визначення частки цього співвласника у спільному майні або визначення між співвласниками порядку користування цим майном.

Недотримання вимог зазначених вище статей ЦК України та СК України при укладенні договору довічного утримання порушує права іншого співвласника. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 06.03.2019 року у справі №570/60/16-ц.

За таких умов суд дійшов висновку про те, що житлова квартира, за адресою: АДРЕСА_2 , була набута позивачем та її чоловіком за час шлюбу, відтак, є спільною сумісною власністю подружжя; при укладенні договору довічного утримання та догляду ідеальні частки подружжя у спільному майні не були визначені та не було визначено порядок користування таким майном, а тому вимоги позивача про визнання договору довічного утримання та догляду недійсним є обґрунтованими.

Надана позивачем нотаріально засвідчена згода на укладення договору довічного утримання не має переважного правового значення, оскільки спірні правовідносини регулюються ч.2 ст.747 ЦК України та ч.1 ст 67 СК України, а не ст.65 СК України.

Згідно із ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У Постанові Верховного Суду від 06.03.2019 року у справі №570/60/16-ц зазначено, згідно з частиною другою статті 747 ЦК України встановлено порядок укладення договору довічного утримання за наявності одного відчужувача із співвласників спільної сумісної власності.

Спеціальною нормою до частини другої статті 747 ЦК України є частина перша статті 67 СК України, згідно із якою дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном.

Установивши, що передане за договором довічного утримання нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, відчужувачем майна є лише один із подружжя, частки у ньому не виділено, порядок користування цим майном не визначався, суд доходить до висновку про те, що вимоги позивача про визнання договору довічного утримання недійсним є обґрунтованими, оскільки договір довічного утримання укладений з порушенням вимог частини другої статті 747, ст.ст. 203, 215 ЦК України. При цьому суд зазначає, що надана позивачем нотаріально засвідчена згода позивача на укладення договору довічного утримання не має правового значення, оскільки спірні правовідносини регулюються частиною другою статті 747 ЦК України та частиною першою статті 67 СК України, а не статтею 65 СК України.

Відповідно до ст. 76-77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Статті 80-81 ЦПК України передбачають, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно вимог ст.ст. 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

З урахуванням наведених норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення вимог або відмову в їх задоволенні.

Виходячи з правових позицій Верховного Суду України (постанови від 01.06.2016 року у справі № 920/1771/14, від 30.11.2016 року у справі № 910/31110/15) під час вирішення спору про визнання недійсним оспорюваного правочину необхідно застосовувати загальні положення ст. 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного права. За результатами розгляду такого спору вирішуються питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав для недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене та в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, зважаючи на встановлення обставин, які позивачем доведено належними та допустимими доказами, та які не залишають сумніву у їх достовірності, що укладений оспорюваний договір довічного утримання та догляду вчинений із порушенням прав позивача, а тому наявні достатні правові підстави для визнання договору довічного утримання та догляду від 13.01.2023 року недійсним.

У відповідності до ст. 133, 141 ЦПК України, судові витрати підлягають стягненню з відповідача.

Керуючись Ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 16, 203, 215, 744, 747, 749, 764 ЦК України, ст.ст. 60, 63, 67, 70 СК України, ст.ст. 12, 13, 76-77, 80-81, 89, 133, 141, 247, 259, 263, 264-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позов задовольнити.

Визнати недійсним договір довічного утримання та догляду, укладений 13.01.2023 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Лукашенком Володимиром Борисовичем, зареєстрований в реєстрі за №210.

Стягнути із ОСОБА_2 на користь держави 1 816, 80 грн., судового збору.

Рішення може бути оскаржено до Вінницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення виготовлено 04.02.2025 року.

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_4 , остання відома адреса місця реєстрації: АДРЕСА_3 .

Третя особа: Приватний нотаріус Вінницького міського нотаріального округу Лукашенко Володимир Борисович, адреса: м. Вінниця, вул. Замостянська, 27, оф. 44.

Суддя: