ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1564/25 Справа № 175/3458/23 Суддя у 1-й інстанції - Бойко О. М. Суддя у 2-й інстанції - Халаджи О. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого-судді Халаджи О. В.

суддів: Космачевської Т.В., Максюти Ж.І.,

секретар Піменова М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Виконком Марганецької міської ради в особі: органа опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Виконком Марганецької міської ради в особі: органа опіки та піклування, про усунення перешкод, щодо участі у вихованні та спілкуванні з дитиною батьком, який проживає окремо від неї (суддя першої інстанції Бойко О.М.)

В С Т А Н О В И В:

У липня 2023 році позивачка ОСОБА_1 звернулась до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом до ОСОБА_3 , третя особа: Виконком Марганецької міської ради в особі: органа опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав, в якому просила позбавити батьківських прав ОСОБА_3 по відношенню до доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

У лютому 2024 року ОСОБА_3 звернувся до суду зі зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1 , третя особа: Виконком Марганецької міської ради в особі: органа опіки та піклування, про усунення перешкод, щодо участі у вихованні та спілкуванні з дитиною батьком, який проживає окремо від неї, в якому просив зобов`язати ОСОБА_1 не перешкоджати ОСОБА_3 брати участь у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною та визначити способи участі позивача у вихованні доньки ОСОБА_4 .

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа: Виконком Марганецької міської ради в особі: органа опіки та піклування, про позбавлення батьківських прав залишено без задоволення.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , третя особа: Виконком Марганецької міської ради в особі: органа опіки та піклування, про усунення перешкод, щодо участі у вихованні та спілкуванні з дитиною батьком, який проживає окремо від неї задоволено частково.

Визначено наступні способи участі ОСОБА_3 , у вихованні доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 :

-Визначено побачення два рази на місяць: перші та треті вихідні місяця з 09:00 год. суботи до 18:00 год. неділі із можливістю забирати дитину за місцем навчання або проживання дитини, із подальшим перебуванням дитини за місцем проживання позивача;

-Спільний відпочинок протягом одного місяця літніх канікул;

-Дозволено необмежене спілкування з донькою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку, що не передбачають фізичного спілкування між батьком та донькою;

-В День побачення позивача ОСОБА_3 з дитиною, він має право забирати доньку з дому, школи, тощо особисто.

Зобов`язано ОСОБА_1 не перешкоджати спілкуванню ОСОБА_3 та ОСОБА_6 в межах способів участі у вихованні визначених даним судовим рішенням.

Стягнуто з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 1211,20 грн. за сплату судового збору.

Із вказаним рішенням суду не погодилась ОСОБА_1 , та через свого представника ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій вказано, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а також без належного з`ясування обставин, що мають значення для справи.

Скарга мотивована тим, що виплачені відповідачем кошти не можуть вважатись сплатою аліментів, через те, що вони були виплачені епізодично та у невизначеному розмірі, без систематичності та власного бажання.

Зазначає, що надані ОСОБА_3 фотографії та скріншоти листувань у месенджерах не можуть вважати належними та допустимими доказами на підтвердження обмеження спілкування з дитиною.

Судом першої інстанції не було взято до уваги те, що окрім заборгованості зі сплати аліментів у сумі 145000 грн. у відповідача наявна заборгованість зі сплати неустойки (пені) за несплату аліментів у розмірі понад 48000 грн.

Зазначає, що ОСОБА_3 здійснював спроби зменшити розмір аліментів.

ОСОБА_2 просив рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким первісний позов задовольнити у повному обсязі, у задоволенні зустрічного позову відмовити.

Від ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому він вказав, що у повному обсязі не погоджується з викладеними в ній обставинами, та просить залишити в силі рішення суду першої інстанції.

У судовому засіданні свої заперечення підтримав та просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Інші учасники справи до судового засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.

Згідно із ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступного:

Згідно ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони перебували у фактичних шлюбних відносинах у період з 2014 року до 2016 року. ІНФОРМАЦІЯ_2 народилась ОСОБА_4 , батьками дитини є ОСОБА_3 та ОСОБА_7 .

Рішенням Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2016 року по цивільній справі № 2/180/999/16 було стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_7 аліменти на утримання спільної дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 25% частини від всіх видів заробітку.

На виконанні у Слобожанського відділу державної виконавчої служби у Дніпровському районі Дніпропетровської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) перебувають виконавчі провадження №53664007 та №53663900, де боржником зазначений ОСОБА_3 , а стягувачем - ОСОБА_8 .

Заборгованість зі сплати аліментів станом на 01.10.2022 року становить 145011,10 грн.

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 сплачував частково аліменти, проте а ні він, а не первісна позивачка не надавали ці відомості до виконавчої служби.

З 2018 року у сторін почались погіршуватись відносини.

З наданих ОСОБА_3 фотографій та скріншотів листувань у месенджерах вбачається, що ОСОБА_1 дійсно обмежувала ОСОБА_3 можливість спілкування із дитиною, хоча вбачається, що він надав матеріальну допомогу на її лікування, подарунки, тощо.

ОСОБА_1 вказала, що почала обмежувати спілкування із дитиною, через ті обставини, що ОСОБА_3 намагався налаштувати дитину проти неї, проте не надала цьому підтвердження.

Зокрема вбачається, що ОСОБА_1 обмежила спілкування ОСОБА_4 із сім`єю ОСОБА_3 , щодо яких в матеріалах справи не містяться жодних відомостей про їх негативне ставлення до дитини, тому суду не зрозуміло чому і їх обмежують у можливості спілкування із дитиною.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом та частково задовольняючі зустрічний позов зазначив, що ОСОБА_1 обмежувала позивачу можливість спілкування із дитиною.

Колегія суддів погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (частина третя статті 51 Конституції України).

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

У частині сьомій статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Будь-який сімейний спір стосовно дитини має вирішуватися з урахуванням та якнайкращим забезпеченням інтересів дитини.

Положення вказаної Конвенції, узгоджуються з нормами законів України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Частиною першою статті 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування необхідно вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК України.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

При вирішенні такої категорії спорів судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків.

Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків.

Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом у постановах: від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19), від 23 грудня 2020 року у справі № 522/21914/14 (провадження № 61-8179св19).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України»).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

Вирішуючи спір, належним чином дослідивши та давши оцінку наданим сторонами доказам, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що підстави, передбачені частиною першою статті 164 СК України для позбавлення відповідачки батьківських прав, відсутні, оскільки як встановлено матеріалами справи, відповідачки мешкає на тимчасово окупованій території України, що є безумовним доказам, того, що у неї існують перешкоди щодо безпосередньої участі у вихованні дитини.

Крім того, апеляційний суд вважає наголосити на тому, що оскаржуваним рішенням встановлено, що відповідач ОСОБА_3 не уникає від виконання своїх обов`язків, в даному випадку, матеріали справи підтверджують лише те, що між батьками існує конфлікт, щодо її способу виховання.

Доводи апеляційної скарги, що у відповідача за зустрічним позовом наявна заборгованість за аліментами спростовуються наявними поясненнями сторін, з яких вбачається і не заперечується позивачкою, що відповідачем неодноразово передавались грошові кошти без зазначення, що це сплата аліментів.

Апеляційний суд в даному випадку не вбачає систематично не сплати аліментів, а тому вважає, що позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими.

Під час вирішення справи, апеляційний суд враховує висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 06 травня 2020 року під час розгляду справи № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20) від 09 листопада 2020 року під час розгляду справи № 753/9433/17 (провадження № 61-3462св20) в яких зазначено, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращий бік неможливо і лише за наявності вини у їхніх діях. Питання щодо сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем батьківськими обов`язками, а також враховуючи те, що мати дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, підстави для позбавлення батьківських прав відсутні. Висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав стосовно малолітньої дочки не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 ст. 19 СК України), від його висновку суд має право мотивовано відступити, такий висновок є доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом.

Що стосується зустрічного позову.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

У статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Частиною третьою статті 9 Конвенції про права дитини визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», далі - Закон).

Згідно з частиною першою статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону).

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Частиною першою статті 151 СК України визначено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини.

Відповідно до статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

У статті 158 СК України передбачено, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, другий із батьків має право звернутись до суду з позовом про усунення цих перешкод.

Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо) місце та час їхнього спілкування.

В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи.

Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами.

У справі, яка переглядається в апеляційному порядку, визначаючи спосіб спілкування батька з дочкою, суд першої інстанції виходив із встановлених у справі фактичних обставин про те, що дитина потребує спілкування з батьком, а відповідачка перешкоджає позивачу у спілкуванні з дочкою, а тому суд вважав за можливе визначити спосіб участі батька у вихованні та спілкуванні з дитиною.

Доводи апеляційної скарги про те, що позивачка не чинить перешкод батьку дитини у спілкуванні з нею та те, що між батьками відсутній спір щодо участі батька у спілкуванні з дитиною апеляційний суд не бере до уваги через їх недоведеність, враховуючи, що ОСОБА_1 проти позовних вимог та оспорює визначений судом першої інстанції спосіб спілкування батька з дитиною, іншого можливого, на її думку, порядку спілкування батька з дочкою не наводить, тому відповідний спір щодо участі позивача у спілкуванні та вихованні дитини все ж наявний.

Крім того також слід зазначити, що позивачка за первісним позовом мала на меті позбавити відповідача батьківських прав відносно доньки.

Крім того, суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 , вказав на те, що проживання позивача в іншому населеному пункті жодним чином не повинно впливати на спілкування дитини з її батьком та родиною по лінії батька, а, відповідно, мати дитини не повинна зловживати своїм правом на спілкування з дитиною і повинна давати можливість бачитися дочці з батьком, захищаючи і поважаючи право дитини на сімейне виховання.

Колегія суддів погоджується з висновком про те, що визначений судом першої інстанції спосіб спілкування позивача з дочкою належним чином забезпечує баланс між інтересами дитини та закріпленим у положеннях міжнародних та національних норм законодавства принципом рівності батьків у реалізації права на вільне спілкування з дитиною та участь у її вихованні.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 19 жовтня 2023 року у справі «Терещенко проти України», (заява № 35481/20), зазначив, що відповідні загальні принципи за статтею 8 Конвенції, які вимагають від національних органів влади встановлювати справедливий баланс між інтересами дитини та інтересами батьків і надавати особливого значення найкращим інтересам дитини під час вирішення спорів між батьками щодо доступу до дітей, узагальнені, серед інших джерел, в рішеннях у справах «Сахін проти Німеччини» [ВП] (Sahin v. Germany) [GC], заява № 30943/96, пункт 66, ЄСПЛ 2003VIII, і «Странд Лоббен та інші проти Норвегії» [ВП] (Strand Lobben and Others v. Norway) [GC], заява № 37283/13, пункти 202-207, від 10 вересня 2019 року. Суд уже встановлював порушення статті 8 Конвенції у справах, коли обмеження щодо періодичності та інших аспектів побачень заявників з їхніми дітьми були встановлені без належної оцінки всіх відповідних аспектів справи та відповідних інтересів (див., наприклад, рішення у справі «Cinta v Romania» («Чінта проти Румунії» (), заява № 3891/19, пункти 45-58від 18 лютого 2020 року) (пункти 10, 11 рішення).

Отже, рівноцінне спілкування малолітньої дитини з батьком в тій же мірі, що і з матір`ю відповідає її якнайкращим інтересам.

З метою сприяння забезпеченню відновлення між дитиною і батьком відносин та налагодження психоемоційного контакту місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку щодо можливості зустрічей батька з дитиною без присутності матері дитини, з якою дитина проживає постійно. Налагодження зазначених відносин має на меті особисте спілкування позивача з дитиною, ураховуючи найкращі інтереси саме дитини, за відсутності намагань сторін протягом цих зустрічей з`ясовувати особисті стосунки.

З огляду на викладене апеляційний суд дійшов висновку, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до переоцінки доказів у справі та незгоди матері із ухваленими у справі судовими рішеннями.

Аргументи та доводи скарги не спростовують висновків суду щодо визначеного способу спілкування батька з дитиною та участі батька у її вихованні, а також, що визначений судом спосіб спілкування дитини та батька не відповідає інтересам дитини.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (див. рішення у справі Olsson v. Sweden (№ 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, п. 90), і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року).

Апеляційний суд зауважує, що ухвалюючи рішення у справі місцевий суд виходив із балансу інтересів дитини (збереження зв`язків дитини з батьком, враховуючи, що суд не встановив випадків, коли це може зашкодити її здоров`ю та розвитку) і батька (участь у прийнятті рішень у вихованні дитини).

Доводи скарги про те, що судом безпідставно здійснено посилання на положення частини першої статті 159 СК України, оскільки факт вчинення перешкод позивачу у спілкуванні з дитиною та її вихованні з її боку судом не встановлено, колегія суддів відхиляє з огляду на те, що такий факт має місце, оскільки між батьками дитини відсутня згода щодо вирішення питання про визначення способів участі батька, який проживає окремо, у вихованні дитини шляхом переговорів та прийняття спільного рішення, що вбачається з позиції позивача за зустрічним позовом по суті заявлених вимог і їх обґрунтування. Саме факт створення перешкод позивачу у спілкуванні з дитиною та її вихованні з боку матері став підставою звернення ОСОБА_3 , до суду з цим позовом, в якому він і посилався на положення частини першої статті 159 СК України.

Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави вважати, що батько, який проживає окремо від дитини, також має право на особисте спілкування з нею, а мати не має права перешкоджати батьку спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не має негативного впливу на нормальний розвиток дитини.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 31 січня 2024 року у справі № 276/1741/22 (провадження № 61-14795св23).

За таких обставин, місцевий суд правильно виходили з того, що мати дитини (відповідач) протиправно чинить перешкоди у спілкування батька з дочкою, що є підставою для визначення судом порядку та способу спілкування батька та дитини.

Відповідно до вимог частин 3 та 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував та є однаковими з доводами які були викладені у позовній заяві.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, апеляційний суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Колегія суддів перевірила доводи апеляційної скарги на предмет законності судового рішення виключно в межах заявлених в суді першої інстанції вимог та які безпосередньо стосуються правильності застосування судом норм матеріального і дотримання норм процесуального права, у зв`язку із чим, не вдається до аналізу і перевірки інших доводів, які за своїм змістом зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення обставин у справі, оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції і не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін

Керуючись статтями 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді: О.В. Халаджи

Т.В. Космачевська

Ж.І. Максюта

Повний текст судового рішення складено 30 січня 2025 року.

Головуючий суддя О.В. Халаджи