Номер провадження 4-с/725/16/24
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.02.2025 року Першотравневий районний суд м.Чернівців

в складі:

головуючої судді Піхало Н.В.

за участю секретаря судового засідання Соник А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці скаргу ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Перший відділ державної виконавчої служби у м. Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), ОСОБА_2 на незаконні дії державного виконавця,-

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у м. Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ).

В обґрунтування поданої скарги вказував, що державним виконавцем Першого відділу державної виконавчої служби у м. Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Марко В.М. винесено 23 липня 2020 року постанову про арешт майна боржника, згідно якої накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 в рамках відкритого 30 травня 2020 року виконавчого провадження № АСВП: 62201925 про стягнення з нього аліментів на користь ОСОБА_2 ..

При цьому вказував, що про існування якої він дізнався у жовтні 2024 року у нотаріуса, до якого звернувся з метою укладення договору дарування належної йому на праві власності квартири.

Зважаючи на те, що у державного виконавця не було підстав для винесення даної постанови і накладення арешту на єдине житло, оскільки заборгованості по сплаті аліментів у нього не було, а тому 1 листопада 2024 року він звернувся до виконавця із заявою про зняття арешту, яка залишена без відповідного реагування та арешт не скасовано.

Посилаючись на вказане, вважає такі дії державного виконавця незаконними, оскільки заборгованості по сплаті аліментів за відповідним рішенням суду у нього не має, а тому просив скасувати постанову від 23 липня 2020 року про арешт майна боржника, згідно якої накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 та зобов`язати державного виконавця зняти арешт з квартири.

В судовому засіданні представник боржника скаргу підтримав, просив її задовольнити. Надав пояснення, аналогічні викладеним у скарзі. При цьому, звернув увагу суду на те, що ОСОБА_1 не має заборгованості по сплаті аліментів, що підтверджується відповідними доказами. Крім того, після відкриття пвиконавчого провадження 30 травня 2020 року на підставі рішщення суду про зміну стягнення розміру аліментів у виконавця не було підстав для накладення арешту у липні 2020 року, оскільки у його довірителя не існувало борг по сплаті аліментів, розмір якиого б перевищував встанолений законом розмір, за наявності якого можливе звернення стягнення на майно.

Стягувач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення скарги та скасування накладеного арешту на майно боржника заперечила. Зазначила, що підстав для скасування накладеного арешту на майно боржника не має, оскільки незважаючи на те, що боржник хоча й сплачує аліменти, однак час від часу у нього виникає борг по їх сплаті. До того ж, боржник не має офіційного місця роботи й відповідно вважає, виконання рішення суду про стягнення аліментів не може бути забезпечено в інший спосіб, ніж стягнення на майно боржника. Також вказала, що якщо арешт буде знято, то боржник перестане сплачувати аліменти на утримання дитини, а наявність арешту хоча б у якийсь спосіб змушує його виконувати судове рішення.

Представник Першого відділу державної виконавчої служби у м. Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) в судове засідання не з`явився. Подав письмові пояснення, в яких у задоволенні скарги на дії держвного виконавця просив відмовити. Зазначив, що жодних доказів протиправності дій державного виконавця при накладенні арешту чи незаконності допущеної бездіяльності скаржником не доведено. При цьому, арешт на майно боржника було накладено з метою виконання рішення суду про стягнення аліментів й відповідно ураховуючи обставини даної справи в інший спосіб виконаня данного рішення суду забезпечено бути не може, а тому пістави для задоволення скарги відсутні.

Заслухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали цивільної справи, матеріали виконавчого провадження судом встановлені наступні обставини.

Так, рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21 квітня 2020 року, яке було залишено без змін постановою Чернівецького апеляційного суду від 29 квітня 2020 року було стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн. щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати набранння рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

Постановою старшого державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у м. Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) від 30 травня 2020 року відкрито виконавче провадження №62201925 із примусового виконання виконавчого листа №725/6022/19 від 21 травня 2020 року, який був виданий Першотравневим районним судом м. Чернівці про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дитини у розмірі 2000 грн. Щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття.

З метою забезпечення реального виконання рішення суду, постановою старшого державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у м. Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) від 23 липня 2020 року накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_1 , а сааме: квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 31).

Згідно розрахунку заборгованості державного виконавця, станом на 1 лютого 2025 року, заборгованість ОСОБА_1 по сплаті аліментів, відсутня.

Однак, з даного розрахунку убачається, що за період з квітня 2020 року по серпень 2020 року ОСОБА_1 мав заборгованість по сплаті аліментів, яка була сплачена ним у вересні 2020 року в розмірі 8000 грн. та після погашення даного боргу, скаржник вчасно та щомісячно сплачував аліменти.

Таким чином, відомості про наявність у ОСОБА_1 заборгованості по сплаті аліментів, сукупний розмір якої перевищує 3, 6, 12 місяців відсутня.

1 листопада 2024 року ОСОБА_1 звернувся до старшого державного виконавця Першого відділу державної виконавчої служби у м. Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Івано-Франківськ) із заявою про скасування накладеного арешту на належне йому майно, однак дана заява булла залишена без відповідного реагування, у зв`язку із чим ОСОБА_1 звернувся до суду із відповідною скаргою на дії виконавця, в якій просив скасувати постанову виконавця про накладення арешту на належне йому нерухоме майно та зобов`язати державного виконавця зняти арешт з квартири.

Надаючи оцінку правомірності винесеної постанови суд зазначає наступне.

Так, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад, зокрема як: обов`язковості виконання рішень, законності, справедливості, неупередженості та об`єктивності, співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями положення ст.1, п.п. 2, 3, 5, 8 ст.2 ЗУ «Про виконавче провадження».

Згідно положень ст.18 вказаного Закону виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії (частина 1); виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку (п.6 ч.3 вказаної статті).

Порядок накладення арешту і вилучення майна боржника визначений положеннями ст.56 ЗУ «Про виконавче провадження». Згідно приписів вказаної статті арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

При цьому, порядок стягнення аліментів визначений положеннями ст.71 Закону України «Про виконавче провадження».

За приписами вказаної статті виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. За наявності заборгованості із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці, стягнення може бути звернено на майно боржника. Звернення стягнення на заробітну плату не перешкоджає зверненню стягнення на майно боржника, якщо існує непогашена заборгованість, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці. У разі стягнення аліментів як частки заробітку (доходу) боржника на підприємстві, в установі, організації, фізичної особи, фізичної особи - підприємця відрахування здійснюються з фактичного заробітку (доходу) на підставі постанови виконавця. Якщо стягнути аліменти в зазначеному розмірі неможливо, підприємство, установа, організація, фізична особа - підприємець, фізична особа, які проводили відрахування, нараховують боржнику заборгованість із сплати аліментів.

Отже сукупний аналіз вказаних норм права дає підстави для ствердження, що за загальним правилом виконання рішення суду здійснюється шляхом звернення стягнення на заробітну плату, дохід боржника. У випадку існування заборгованості, яка перевищує суму платежів за три місяці таке стягнення може бути звернуто і на майно боржника.

Як вставлено з матеріалів справи постановою державного виконавця від 23 липня 2020 року з метою забезпечення реального виконання рішення суду накладено арешт на нерухоме майно ОСОБА_1 ( а.с. 31).

Під час подальшого виконання вказаного рішення суду боржником ОСОБА_1 борг по сплаті аліментів був в повному обсязі погашений у вересні 2020 року й відповідно доказів існування заборгованості по сплаті аліментів, які б перевищували три місяця і давали право державному виконавцю звернути стягнення на майно боржника у матеріалах справи та у матеріалах виконавчого провадження відсутні.

При цьому, положеннями ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» чітко передбачений вичерпний перелік підстав для зняття арешту з майна (коштів) боржника.

Зокрема, підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову, тощо.;

У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду.

Таким чином, підставою для зняття арешту з майна боржника згідно п.7 ч.4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» є одночасне настання двох юридичних фактів - погашення заборгованості та можливість забезпечення виконання судового рішення в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

Крім того, відповідно до статті 56 Закону України «Про виконавче провадження», та враховуючи періодичний характер стягнення, а також спеціальний порядок виконання для даної категорії справ, арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення суду та як засіб такого забезпечення.

Як вже було встановлено судом в ході розгляду справи, станом на 1 лютого 2025 року заборгованість по сплаті аліментів у ОСОБА_1 відсутня.

Разом з тим, слід зазначити, що в матеріалах справи відсутня інформація про розмір заробітної плати ОСОБА_1 , а також відомості щодо офіційного працевлаштування останнього, також відсутні й відомості щодо наявності у боржника грошових коштів, достатніх для виконання рішення суду про сплату аліментів, а вказане свідчить про неможливість зробити висновок щодо наявності щомісячного стабільного доходу та, відповідно, можливості забезпечення виконання рішення в інший спосіб ніж звернення стягнення на майно боржника.

При цьому, слід звернути увагу на те, що після пред`явлення рішення суду до примусового виконання, з травня по вересень 2020 року у боржника була наявна заборгованість зі сплати аліментів, що дає підстави вважати про можливість виникнення заборгованості й в майбутньому.

Також суд зазначає, що сам по собі факт погашення заборгованості з аліментів боржником та відсутність заборгованості на даний час не є ще відповідно до положень ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» підставою для зняття арешту з майна виконавцем, враховуючи спеціальний порядок виконання рішень для даної категорії справ.

Отже, законом передбачена умова, відсутність якої унеможливлює зняття арешту з майна боржника, а саме можливість забезпечення виконання рішення в інший спосіб.

Так, відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст.81ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У той же час, ОСОБА_1 суду не було надано доказів щодо того, що виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника.

За таких обставин, не зняття державним виконавцем арешту з нерухомого майна боржника метою забезпечення належного виконання судового рішення про стягнення аліментів на утримання дитини не свідчить про порушення державним виконавцем вимог Закону України «Про виконавче провадження».

Така правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 17 квітня 2023 року в справі № 607/3711/15-ц, провадження № 61-688св23

Подібні висновки щодо застосування положень статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» викладені у постановах Верховного Суду від 31 січня 2018 року у справі № 336/61690/17 (провадження № 61-29992св18), від 22 квітня 2021 року у справі № 742/819/20 (провадження № 61-565св21), від 28 квітня 2021 року у справі № 577/4889/19 (провадження № 61-5670св20), від 20 грудня 2021 року у справі № 646/7134/19 (провадження № 61-8727св20).

У постанові Верховного Суду від 26 травня 2021 року у справі№ 490/6309/16 (провадження № 61-473св21), зроблено правовий висновок про те, що за змістом пункту 7 частини четвертої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» таке забезпечення виконання рішення, яким передбачено стягнення періодичних платежів, зокрема аліментів, має бути реальним, а не декларативним.

За таких обставин, оскільки боржником не надано суду жодних доказів того, що виконання рішення суду про стягнення з нього аліментів, яке підлягатиме примусовому виконанню ще протягом 6 років ( до досягнення дитиною повноліття), може бути забезпечено в будь-якій інший спосіб, а тому суд доходить до висновку, що державний виконавець діяв у межах своїх повноважень, наданих йому Законом України "Про виконавче провадження" й відповідно підстави для скасування постанови та зобов`язання державного виконавця вчиняти дії спрямовані на скасування арешту на майно боржника відсутні.

При цьому, вищевказані висновку суду не перешкоджають боржнику при наявності доказів забезпечення подальшого виконання рішення суду в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника, не позбавляє останнього звернутися до виконавця із відповідною заявою про скасування арешту.

Відповідно до ч.3 ст.451ЦПК України якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.

Таким чином, доводи сторони скаржника не знайшли свого підтвердження, тому підстави для задоволення скарги відсутні.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимог скарги у повному обсязі.

Керуючись ст.4, 5, 12, 13, 76-81, 259, 258-260, 354, 447-453 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні скарги ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Перший відділ державної виконавчої служби у м. Чернівці Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), ОСОБА_2 на незаконні дії державного виконавця, відмовити.

Ухвала може бути оскаржено до Чернівецького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці Н.В. Піхало