провадження 2/201/1675/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2025 року місто Дніпро

суддя Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська Антонюк О.А., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін в приміщенні Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська у місті Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за невиконання грошового зобов`язання і судових витрат,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 06 грудня 2024 року звернувся до суду з позовом до відповідача Головного управління ПФ України в Дніпропетровській області про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних за невиконання грошового зобов`язання і судових витрат. Позовні вимоги не змінювалися, не уточнювалися і не доповнювалися. Позивач в своєму позові та з представником посилаються на те, що він (позивач) перебуває на пенсійному обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області як отримувач пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (Закон № 2262-ХІІ). Пенсія своєчасно йому повному обсязі не виплачувалася і він вимушений був звертатися неодноразово з позовами до суду.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 липня 2021 року у справі № 160/8048/21, яке не оскаржувалось і набрало законної сили 26 серпня 2021 року, позовні вимоги задоволено та постановлено: позовну заяву ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю; визнати протиправними дії ГУ ПФУ в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 у проведенні перерахунку його пенсії на підставі довідки Департаменту персоналу Міністерства внутрішніх справ України № 22/6-1187 від 04 березня 2021 року; зобов`язати ГУ ПФ України в Дніпропетровській області провести ОСОБА_1 перерахунок його пенсії на підставі довідки Департаменту персоналу Міністерства внутрішніх справ України № 22/6-1187 від 04 березня 2021 року з 01 грудня 2019 року та виплатити різницю між фактично отриманою та належною до сплати сумою пенсії, починаючи з 01 грудня 2019 року; стягнути з Головного управління ПФ України в Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати з оплати судового збору у розмірі 908 грн. 00 коп..

За підрахунками відповідача сума заборгованості перед позивачем за пенсійними виплатами по вказаному судовому рішенню за період з 01 грудня 2019 року по 31 жовтня 2021 року становить 112 092.22 грн., що відображено відповідачем у розрахунку на доплату пенсії за вказаний період.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2021 року у справі № 160/11698/21, яке не оскаржувалось і набрало законної сили 27 жовтня 2021 року, позовні вимоги задоволено та постановлено: позовну заяву ОСОБА_1 до ГУ Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково; визнати протиправними дії Головного управління ПФ України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 у проведенні перерахунку його пенсії на підставі довідки Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Дніпропетровській області» за № 33/24/С-31 від 06 травня 2021 року; зобов`язати ГУ ПФУ в Дніпропетровській області провести ОСОБА_1 перерахунок його пенсії на підставі довідки Державної установи «Територіальне медичне об`єднання МВС України по Дніпропетровській області» за № 33/24/С-31 від 06 травня 2021 року, з 01 грудня 2019 року та виплатити різницю між фактично отриманою та належною до сплати сумою пенсії, починаючи з 01 грудня 2019 року; стягнути з ГУ Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судові витрати з оплати судового збору у розмірі 454 грн. 00 коп..

За підрахунками відповідача сума заборгованості перед позивачем за пенсійними виплатами по вказаному судовому рішенню за період з 01 грудня 2019 року по 01 січня 2022 року становить 35 955.14 грн., що відображено відповідачем у розрахунку на доплату пенсії за вказаний період.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2023 року у справі № 160/19094/22, яке набрало законної сили 13 квітня 2023 року після повернення відповідачу апеляційної скарги судом апеляційної інстанції, позовні вимоги задоволено та постановлено: позов ОСОБА_1 до ГУ Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково; визнати протиправними дії ГУ ПФ України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 у проведенні перерахунку його пенсії з 01 грудня 2019 року на підставі довідки Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Дніпропетровській області» від 14 жовтня 2022 року № 33/24/С-8768 та невиплати йому щомісячної надбавки до пенсії в сумі 2000.00 грн., відповідно до постанови Кабінету міністрів України від 14 липня 2021 року № 713 «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб»; зобов`язати ГУ ПФ України в Дніпропетровській області провести перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 01 грудня 2019 року на підставі довідки Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Дніпропетровській області» від 14 жовтня 2022 року № 33/24/С-8768 та виплатити щомісячну надбавку до пенсії в сумі 2000.00 грн. відповідно до постанови Кабінету міністрів України від 14 липня 2021 року № 713 «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб» починаючи з 01 листопада 2021 року, з урахуванням виплачених сум; в решті позовних вимог відмовити; стягнути за рахунок бюджетних асигнувань ГУ ПФ України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 381.96 грн..

За підрахунками відповідача сума заборгованості перед позивачем за пенсійними виплатами по вказаному судовому рішенню за період з 01 грудня 2019 року по 30 квітня 2023 року становить 57341.27 грн., що відображено відповідачем у розрахунку на доплату пенсії за вказаний період.

На дату подання цього позову грошові зобов`язання з виплати сум доплат на виконання зазначених судових рішень відповідачем не виконано, позивачем не отримано нараховану доплату до пенсії. З огляду на те, що зобов`язання є грошовим, на підставі ст. 625 ЦК України відповідач має сплатити позивачеві інфляційні втрати та три проценти річних.

Загальна сума інфляційних втрат та трьох процентів річних складає 88 923.13 грн. (60600.52 грн. + 19438.46 грн.+ 8884.15 грн.). Відповідач у цій справі має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується відповідними судовими рішеннями, що набрали законної сили, якими відповідача зобов`язано здійснити перерахунок і виплатити позивачу пенсію.

З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання з перерахунку та відповідно виплати пенсії у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц, провадження № 14-68цс18, який є обов`язковим для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Таким чином, відповідач своїми діями порушив його права та інтереси, а тому позивач просив стягнути з нього на його користь грошові кошти у вказаній сумі і суму судового збору. Гроші судовими рішеннями стягнуті, але позивачу відповідач в повній сумі їх не виплатив, на прохання позивача добровільно вирішити спір відповідач не відповів нічого. Позивачу завдана шкода. Звернення до правоохоронних органів ні до чого не призвели. Позивач просив стягнути з відповідача вказану ним суму коштів з судовими витратами: стягнути з ГУ ПФУ у Дніпропетровській області на користь позивача інфляційні втрати та три проценти річних у загальній сумі 88 923.13 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 211.20 грн., задовольнивши позов в повному обсязі.

Представник відповідача ГУ ПФ України в Дніпропетровській області фактично проти задоволення позову заперечував, не погодилися з викладеними в позові обставинами, не виплатили своєчасно вказані в рішеннях суду суми через відсутність фінансування з бюджету витрат на вказані виплати; їх вини чи протиправних дій в цьому немає. Повідомлення про наявність позову і справи отримували, правом надання відзиву не скористалися. Отже, суд вважає можливим розгляд справи на підставі наявних матеріалів і доказів. При цьому суд звертає увагу на вимоги статті 121 ЦПК України про те, що справа має бути розглянута судом протягом розумного строку; не може бути залишене поза увагою положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також те, що в цивільному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи. При цьому слід керувався саме зазначеним, а не наявністю чи відсутністю права, що підлягає захисту, наявністю іншого спору, що може начебто перешкоджати вирішенню цієї справи.

З`ясувавши позицію сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню.

Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження.

Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»).

Таким чином, суд вважає за можливе розглянути цю справу в порядку спрощеного провадження без виклику сторін.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебуває на пенсійному обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області як отримувач пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (Закон № 2262-ХІІ).

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 липня 2021 року у справі № 160/8048/21, яке не оскаржувалось і набрало законної сили 26 серпня 2021 року, позовні вимоги задоволено повністю та зобов`язано ГУ Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області провести ОСОБА_1 перерахунок його пенсії та виплатити різницю між фактично отриманою та належною до сплати сумою пенсії.

За підрахунками відповідача сума заборгованості перед позивачем за пенсійними виплатами по вказаному судовому рішенню за період з 01 грудня 2019 року по 31 жовтня 2021 року становить 112 092.22 грн., що відображено відповідачем у розрахунку на доплату пенсії за вказаний період.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2021 року у справі № 160/11698/21, яке не оскаржувалось і набрало законної сили 27 жовтня 2021 року, позовні вимоги задоволено частково та зобов`язано ГУ ПФ України в Дніпропетровській області провести ОСОБА_1 перерахунок його пенсії та виплатити різницю між фактично отриманою та належною до сплати сумою пенсії.

За підрахунками відповідача сума заборгованості перед позивачем за пенсійними виплатами по вказаному судовому рішенню за період з 01 грудня 2019 року по 01 січня 2022 року становить 35 955.14 грн., що відображено відповідачем у розрахунку на доплату пенсії за вказаний період.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2023 року у справі № 160/19094/22, яке набрало законної сили 13 квітня 2023 року після повернення відповідачу апеляційної скарги судом апеляційної інстанції, позовні вимоги задоволено частково та зобов`язано ГУ ПФ України в Дніпропетровській області провести перерахунок пенсії ОСОБА_1 ..

За підрахунками відповідача сума заборгованості перед позивачем за пенсійними виплатами по вказаному судовому рішенню за період з 01 грудня 2019 року по 30 квітня 2023 року становить 57341.27 грн., що відображено відповідачем у розрахунку на доплату пенсії за вказаний період.

На дату подання цього позову грошові зобов`язання з виплати сум доплат на виконання зазначених судових рішень відповідачем не виконано, позивачем не отримано нараховану доплату до пенсії. З огляду на те, що зобов`язання є грошовим, на підставі ст. 625 ЦК України відповідач має сплатити позивачеві інфляційні втрати та три проценти річних.

Про позовну давність. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки (ст. 257 ЦК України). Законом України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 такого змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

Зазначений Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ набрав чинності 02 квітня 2020 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено з 12 березня 2020 року до 31 жовтня 2020 року на всій території України карантин, дію якого неодноразово було продовжено до 01 липня 2023 року.

В той же час, з початком повномасштабного вторгнення 24 лютого 2022 року, Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» № 2120-ІХ від 15 березня 2022 року, який набув чинності 17 березня 2022 року «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено пунктом 19, яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст. 257-259 (позовна давність) цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Тобто, було запроваджено механізм, за якого позовна давність на період дії карантину, воєнного стану або надзвичайної ситуації продовжується на строк дії таких обставин. Суди під час аналізу вимог про застосування строків позовної давності зважають на те, що їх продовження в період дії карантину є безумовним та автоматичним в силу закону. А тому обґрунтування причин, за яких дія карантину не дала б змоги особі подати позов вчасно, не вимагається (постанова Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 920/724/21).

З огляду на вищевикладене, позовна давність відраховується починаючи з 02 квітня 2020 року, була продовжена та станом на дату подачі цього позову не пропущена.

Позивач посилається на наступний розрахунок заборгованості з прострочення виконання грошового зобов`язання.

Оскільки, судові рішення про стягнення з боржника коштів не виконувались досить тривали час, враховуючи, що таке прострочення є триваючим правопорушенням, кредитор - позивач вправі вимагати стягнення з боржника-відповідача в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та трьох процентів річних за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання аж до повного його виконання.

1. За рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 липня 2021 року у справі № 160/8048/21, відповідно до розрахунку прострочення виконання грошового зобов`язання, яке становить 112092.22 грн. (заборгованість за пенсією) за період з 05 грудня 2021 року по 05 грудня 2024 року, розмір інфляційного збільшення (інфляційних втрат) становить 50 493.79 грн. та нарахованих трьох процентів річних становить 10 106.73 грн., разом 60 600.52 грн..

2. За рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2021 року у справі № 160/11698/21, відповідно до розрахунку прострочення виконання грошового зобов`язання, яке становить 35 955.14 грн. (заборгованість за пенсією) за період з 05 грудня 2021 року по 05 грудня 2024 року, розмір інфляційного збільшення (інфляційних втрат) становить 16 196.59 грн. та нарахованих трьох процентів річних становить 3 241.87 грн., разом 19 438.46 грн..

3. 3а рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2023 року у справі № 160/19094/22, яке набрало законної сили 13 квітня 2023 року, відповідно до розрахунку прострочення виконання грошового зобов`язання, яке становить 57 341.27 грн. (заборгованість за пенсією) за період з 13 квітня 2023 року по 05 грудня 2024 року, розмір інфляційного збільшення (інфляційних втрат) становить 6 042.22 грн. та нарахованих трьох процентів річних становить 2 841.93 грн., разом 8 884.15 грн..

Загальна сума інфляційних втрат та трьох процентів річних складає 88 923.13 грн. (60600.52 грн. + 19438.46 грн.+ 8884.15 грн.).

Позивач свої вимоги стверджує наступним нормативно-правовим обґрунтування позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. У цій статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом ст. 524, 533-535 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Відповідач у цій справі має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується відповідними судовими рішеннями, що набрали законної сили, якими відповідача зобов`язано здійснити перерахунок і виплатити позивачу пенсію.

З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання з перерахунку та відповідно виплати пенсії у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц, провадження № 14-68цс18, який є обов`язковим для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України.

Наведені обставини свідчать про те, що між сторонами виникли грошові зобов`язання, оскільки праву позивача вимагати від відповідача виконання певних дій кореспондує обов`язок відповідача сплатити грошові кошти на користь позивача, а тому до таких відносин підлягає застосуванню положення ст. 625 ЦК України.

Зобов`язання, яке виникло у відповідача перед позивачем є грошовим, адже незазначення у судових рішеннях конкретної суми не свідчить про відсутність грошового зобов`язання. У таких категоріях справ (зобов`язання здійснити перерахунок нарахованої пенсії) суд не може визначити розмір грошового зобов`язання та зазначити його у резолютивній частині, оскільки зобов`язує здійснити перерахунок, тобто сума не визначена, проте грошове зобов`язання існує.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах: від 12 грудня 2018 року у справі №331/6352/16-ц, провадження №61-15124св18, від 31 липня 2019 року у справі №335/10856/16-ц, провадження №61-24883св18, від 15 липня 2020 року у справі №335/6976/19, провадження №61-20077св19, яка є обов`язковою для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України.

Верховний Суд, серед іншого, при вирішенні спорів з питання тривалого невиконання судового рішення державою, посилався на усталену практику ЄСПЛ, зауваживши, що ефективне правосуддя включає право на виконання судового рішення без зайвих затримок.

ЄСПЛ з цього приводу зазначає, що саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, що перебувають у державній власності, чи які контролює держава, виконувались відповідно до вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Важливо й те, що невиконання судових рішень державою не може бути виправдано нестачею коштів. Забезпечення достатнього відшкодування за невиконання або несвоєчасне виконання рішень національних судів є прямим зобов`язанням саме держави.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Таким чином, позивач вважає, що відповідач своїми діями порушив його права та інтереси, а тому позивач просив стягнути з нього на його користь грошові кошти у вказаній сумі і суму судового збору. Гроші судовими рішеннями стягнуті, але позивачу відповідач в повній сумі їх не виплатив, на прохання позивача добровільно вирішити спір відповідач не відповів нічого. Позивачу завдана шкода. Виник спір, в добровільному порядку спір не вирішено, тому позивач вимушений був звертатися з цим позовом до суду.

Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню з наступних підстав.

Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…».

Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

В судовому засіданні з`ясовано, що дійсно ОСОБА_1 перебуває на пенсійному обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області як отримувач пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (Закон № 2262-ХІІ).

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 липня 2021 року у справі № 160/8048/21, яке не оскаржувалось і набрало законної сили 26 серпня 2021 року, позовні вимоги задоволено та постановлено: позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (вул. Набережна Перемоги, 26, м. Дніпро, 49094; ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити повністю; визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у проведенні перерахунку його пенсії на підставі довідки Департаменту персоналу Міністерства внутрішніх справ України № 22/6-1187 від 04 березня 2021 року; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області провести ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) перерахунок його пенсії на підставі довідки Департаменту персоналу Міністерства внутрішніх справ України № 22/6-1187 від 04 березня 2021 року з 01 грудня 2019 року та виплатити різницю між фактично отриманою та належною до сплати сумою пенсії, починаючи з 01 грудня 2019 року; стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати з оплати судового збору у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) грн. 00 коп..

За підрахунками відповідача сума заборгованості перед позивачем за пенсійними виплатами по вказаному судовому рішенню за період з 01 грудня 2019 року по 31 жовтня 2021 року становить 112 092.22 грн., що відображено відповідачем у розрахунку на доплату пенсії за вказаний період.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2021 року у справі № 160/11698/21, яке не оскаржувалось і набрало законної сили 27 жовтня 2021 року, позовні вимоги задоволено та постановлено: позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (вул. Набережна Перемоги, 26, м. Дніпро, 49094; ) про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково; визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у проведенні перерахунку його пенсії на підставі довідки Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Дніпропетровській області» за № 33/24/С-31 від 06 травня 2021 року; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області провести ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) перерахунок його пенсії на підставі довідки Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Дніпропетровській області» за № 33/24/С-31 від 06 травня 2021 року, з 01 грудня 2019 року та виплатити різницю між фактично отриманою та належною до сплати сумою пенсії, починаючи з 01 грудня 2019 року; стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області () за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати з оплати судового збору у розмірі 454 (чотириста п`ятдесят чотири) грн. 00 коп..

За підрахунками відповідача сума заборгованості перед позивачем за пенсійними виплатами по вказаному судовому рішенню за період з 01 грудня 2019 року по 01 січня 2022 року становить 35 955.14 грн., що відображено відповідачем у розрахунку на доплату пенсії за вказаний період.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2023 року у справі № 160/19094/22, яке набрало законної сили 13 квітня 2023 року після повернення відповідачу апеляційної скарги судом апеляційної інстанції, позовні вимоги задоволено та постановлено: позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (вул. Набережна Перемоги, 26, м. Дніпро, 49094, ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити частково; визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області щодо відмови ОСОБА_1 у проведенні перерахунку його пенсії з 01 грудня 2019 року на підставі довідки Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Дніпропетровській області» від 14 жовтня 2022 року № 33/24/С-8768 та невиплати йому щомісячної надбавки до пенсії в сумі 2000.00 грн., відповідно до постанови Кабінету міністрів України від 14 липня 2021 року № 713 «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб»; зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області провести перерахунок пенсії ОСОБА_1 з 01 грудня 2019 року на підставі довідки Державної установи «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України по Дніпропетровській області» від 14 жовтня 2022 року № 33/24/С-8768 та виплатити щомісячну надбавку до пенсії в сумі 2000.00 грн. відповідно до постанови Кабінету міністрів України від 14 липня 2021 року № 713 «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб» починаючи з 01 листопада 2021 року, з урахуванням виплачених сум; в решті позовних вимог відмовити; стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області (вул. Набережна Перемоги, 26, м. Дніпро, 49094, ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 381.96 грн..

За підрахунками відповідача сума заборгованості перед позивачем за пенсійними виплатами по вказаному судовому рішенню за період з 01 грудня 2019 року по 30 квітня 2023 року становить 57341.27 грн., що відображено відповідачем у розрахунку на доплату пенсії за вказаний період.

Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені.

На дату подання цього позову грошові зобов`язання з виплати сум доплат на виконання зазначених судових рішень відповідачем не виконано, позивачем не отримано нараховану доплату до пенсії. З огляду на те, що зобов`язання є грошовим, на підставі ст. 625 ЦК України відповідач має сплатити позивачеві інфляційні втрати та три проценти річних.

Суд погоджується з обгрунтуванням позивача стосовно позовної давності та розрахунком заборгованості з прострочення виконання грошового зобов`язання. Оскільки, судові рішення про стягнення з боржника коштів не виконувались досить тривали час, враховуючи, що таке прострочення є триваючим правопорушенням, кредитор - позивач вправі вимагати стягнення з боржника-відповідача в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та трьох процентів річних за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання аж до повного його виконання.

1. За рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 липня 2021 року у справі № 160/8048/21, відповідно до розрахунку прострочення виконання грошового зобов`язання, яке становить 112092.22 грн. (заборгованість за пенсією) за період з 05 грудня 2021 року по 05 грудня 2024 року, розмір інфляційного збільшення (інфляційних втрат) становить 50 493.79 грн. та нарахованих трьох процентів річних становить 10 106.73 грн., разом 60 600.52 грн..

2. За рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 27 вересня 2021 року у справі № 160/11698/21, відповідно до розрахунку прострочення виконання грошового зобов`язання, яке становить 35 955.14 грн. (заборгованість за пенсією) за період з 05 грудня 2021 року по 05 грудня 2024 року, розмір інфляційного збільшення (інфляційних втрат) становить 16 196.59 грн. та нарахованих трьох процентів річних становить 3 241.87 грн., разом 19 438.46 грн..

3. 3а рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 10 лютого 2023 року у справі № 160/19094/22, яке набрало законної сили 13 квітня 2023 року, відповідно до розрахунку прострочення виконання грошового зобов`язання, яке становить 57 341.27 грн. (заборгованість за пенсією) за період з 13 квітня 2023 року по 05 грудня 2024 року, розмір інфляційного збільшення (інфляційних втрат) становить 6 042.22 грн. та нарахованих трьох процентів річних становить 2 841.93 грн., разом 8 884.15 грн..

Загальна сума інфляційних втрат та трьох процентів річних складає 88 923.13 грн. (60600.52 грн. + 19438.46 грн.+ 8884.15 грн.).

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. 509 ч. 1 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. У цій статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.

За змістом ст. 524, 533-535 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора.

Відповідач у цій справі має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується відповідними судовими рішеннями, що набрали законної сили, якими відповідача зобов`язано здійснити перерахунок і виплатити позивачу пенсію.

З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання з перерахунку та відповідно виплати пенсії у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України.

Аналогічний правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц, провадження № 14-68цс18, який є обов`язковим для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України.

Наведені обставини свідчать про те, що між сторонами виникли грошові зобов`язання, оскільки праву позивача вимагати від відповідача виконання певних дій кореспондує обов`язок відповідача сплатити грошові кошти на користь позивача, а тому до таких відносин підлягає застосуванню положення ст. 625 ЦК України.

Зобов`язання, яке виникло у відповідача перед позивачем є грошовим, адже незазначення у судових рішеннях конкретної суми не свідчить про відсутність грошового зобов`язання. У таких категоріях справ (зобов`язання здійснити перерахунок нарахованої пенсії) суд не може визначити розмір грошового зобов`язання та зазначити його у резолютивній частині, оскільки зобов`язує здійснити перерахунок, тобто сума не визначена, проте грошове зобов`язання існує.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах: від 12 грудня 2018 року у справі №331/6352/16-ц, провадження №61-15124св18, від 31 липня 2019 року у справі №335/10856/16-ц, провадження №61-24883св18, від 15 липня 2020 року у справі №335/6976/19, провадження №61-20077св19, яка є обов`язковою для врахування загальними судами в силу вимог ст. 263 ч. 4 ЦПК України.

Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного суду та Верховного Суду, викладеними у постановах від 08 листопада 2019 року у справі №127/15672/16-ц, від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та №908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Велика Палата Верховного Суду при розгляді справи № 755/10947/17 зазначила, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати.

Не можна застосовувати аналогічні висновки Верховного Суду України, викладені в його рішеннях, ухвалених за результатами розгляду інших судових справ, незалежно від того, чи перераховані у відповідній постанові Великої Палати всі рішення ВСУ, в яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата.

Верховний Суд, серед іншого, при вирішенні спорів з питання тривалого невиконання судового рішення державою, посилався на усталену практику ЄСПЛ, зауваживши, що ефективне правосуддя включає право на виконання судового рішення без зайвих затримок.

ЄСПЛ з цього приводу зазначає, що саме на державу покладено обов`язок дбати про те, щоб остаточні рішення, винесені проти її органів, установ чи підприємств, що перебувають у державній власності, чи які контролює держава, виконувались відповідно до вимог Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Важливо й те, що невиконання судових рішень державою не може бути виправдано нестачею коштів. Забезпечення достатнього відшкодування за невиконання або несвоєчасне виконання рішень національних судів є прямим зобов`язанням саме держави.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України та ст. 17 Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Стаття 13 Конвенції, що має назву «Право на ефективний засіб юридичного захисту», проголошує: «Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження».

У розвиток положень цієї статті Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях також наголошує на необхідності оцінки ефективності обраного зацікавленою особою способу захисту.

Зокрема, у пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v . the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини від 5 квітня 2005 року у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02) суд зазначає, що засіб захисту, котрий вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним», як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави.

При цьому суд враховує правову позицію ЄСПЛ, викладену в рішенні по справі «Стреч проти Сполучного Королівства» («Stretch - United Kingdom» №44277/98), в якому Суд, здійснюючи прецедентне тлумачення ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначив, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності.

Крім того, у справі «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини» («Von Maltzan and Others v. Germany» № 71916/01, № 71917/01 та № 10260/02) ЄСПЛ надав тлумачення поняттю «майно» саме в контексті ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, відповідно до якого таке поняття охоплює як «наявне майно», так і активи включаючи право вимоги, з посиланням на які заявник може стверджувати, що він має принаймні законні очікування стосовно ефективного здійснення свого «права власності». При цьому, Суд зробив висновок, що певні законні очікування заявників підлягають правовому захисту, та формує позицію для інтерпретації вимоги як такої, що вона може вважатися «активом»: вона повинна мати обґрунтовану законну підставу, якою, зокрема є чинна норма закону, тобто встановлена законом норма щодо виплат (пенсійних, заробітної плати, винагороди, допомоги) на момент дії цієї норми є «активом», на який може розраховувати громадянин як на свою власність. При обранні способу відновлення порушеного права Позивача Суд має виходити з принципу верховенства права щодо гарантування цього права статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Згідно положень ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно з п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди.

Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (терміні його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.

Таким чином, суд доходить висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача боргу у визначеній договором сумі.

Ст. 16 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 19 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ст. 82 ЦПК України 2. Відмова від визнання обставин приймається судом, якщо сторона, яка відмовляється, доведе, що вона визнала ці обставини внаслідок помилки, що має істотне значення, обману, насильства, погрози чи тяжкої обставини, або що обставини визнано у результаті зловмисної домовленості її представника з другою стороною. Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд постановляє ухвалу. У разі прийняття судом відмови сторони від визнання обставин вони доводяться в загальному порядку.

Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону.

Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Неправомірними діями відповідача, пов`язаними з використанням коштів позивача було завдано майнової шкоди та прямих збитків, які знаходяться в безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку зі вказаними діями відповідача і підлягають відшкодуванню за рахунок винної особи (відповідача).

Згідно зі статтею 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня.

Гривня є законним платіжним засобом на території України.

Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 1, 2 ст. 192 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України.

Разом з тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті.

У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Щодо штрафних санкцій. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом з тим суд може відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України зменшити суму штрафних санкцій по вказаному договору до суми самого боргу, якщо розмір штрафу значно перевищує розмір збитків.

Згiдно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр.

Тобто, відповідач повинні довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача. Однак, доказiв відповідачем до суду не надано.

Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно них по сумі боргу та строку її повернення, предмета спору, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов`язань стосовно цих первісних позовних вимог є припущенням.

Згідно з частиною частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом.

Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За приписами ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин.

Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та стягнути з ГУ ПФ України у Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати та три проценти річних у загальній сумі 88923.13 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1211.20 грн.

Таким чином, викладені позивачем обставини знайшли своє підтвердження в ході судового засідання, переконливих доказів на спростування його позиції відповідач суду не надав, позовна заява ґрунтується на законі і підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 8, 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. 15, 16, 22, 202, 204, 207, 218, 510, 524-527, 530, 533-535, 611, 625, 627 ЦК України, ст. 4, 5, 18, 43, 49, 76-81, 84, 89, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) інфляційні втрати та три проценти річних у загальній сумі 88 923 грн. 13 коп.

Стягнути з Головного управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1211 грн. 20 коп..

Рішення може бути оскаржено в Дніпровський апеляційний суд протягом 30 днів з дня проголошення рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 354 ЦПК України з урахуванням положень п. 3 Розділу XII ПРИКІНЦЕВИХ ПОЛОЖЕНЬ ЦПК України.

Суддя -