Ухвала

29 січня 2025 року

м. Київ

справа № 203/887/22

провадження № 61-1212ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Тітова М. Ю.,

розглянувши касаційну скаргу адвоката Самаріна Андрія Сергійовича як представника ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 12 березня 2024 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 20 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної митної служби України в особі відокремленого підрозділу Кропивницької митниці про відшкодування витрат на юридичну допомогу,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з держави Україна на свою користь 29 000,00 грн, витрачених на юридичну допомогу у справі про порушення митних правил.

Кіровський районний суд м. Кіровограда рішенням від 12 березня 2024 року в задоволенні позову відмовив.

Кропивницький апеляційний суд постановою від 20 грудня 2024 року апеляційну Самаріна А. С. , який діє від імені та в інтересах ОСОБА_1 , задовольнив частково. Рішення Кіровського районного суду міста Кіровограда від 12 березня 2024 року змінив, виклав його мотивувальну частину в редакції цієї постанови. В частині відмови в задоволенні позову рішення суду залишив без змін.

27 січня 2025 року адвокат Самарін А. С. як представник ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 12 березня 2024 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 20 грудня 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким позов задовльнити в повному обсязі.

Згідно із пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Рішенням Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року у справі № 3-88/2021(209/21, 47/22, 77/23, 188/23), зокрема визнано таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» встановлено, що з 01 січня 2025 року прожитковий мінімум для працездатних осіб складає 3 028,00 грн.

Ціна позову у цій справі становить 29 000,00 грн, що станом на 01 січня 2025 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028,00 грн х 250 = 757 000,00 грн).

Представник заявника у касаційній скарзі посилається на підпункт «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. Вказує, що Верховному Суду слід сформувати єдину правозастосовчу практику з питання стягнення витрат на правову допомогу у справах про порушення митних правил, яка повинна бути відмінною від підходу апеляційного суду у цій справі, що матиме суттєве значення для забезпечення права осіб, які притягаються до адміністративної відповідальності, на реальну можливість відшкодувати з держави понесені з вини митного органу витрати на свій захист. Позивач також не може погодитися з рішенням апеляційного суду, оскільки при його ухвалені не було враховано правові висновки Верховного Суду у подібних правовідносинах та не наведено протилежних висновків Верховного Суду з цього питання, що для формування єдиної правозастосовчої практики ця справа повинна бути переглянута Верховним Судом у касаційному порядку.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що наведені заявником обставини, передбачені підпунктом «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, не дають підстав для висновку про те, що скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Верховний Суд у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, виходить з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, вагомістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.

Так, представником заявника не наведено переконливих доводів стосовно того, в чому полягає фундаментальне значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовано не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.

Також, представник заявника посилається на підпункт «в» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України зазначає, що справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для ОСОБА_1 , оскільки стосується можливості притягнути Державу в особі її державних органів до відповідальності за необґрунтоване притягнення позивача до адміністративної/кримінальної відповідальності. ОСОБА_1 тривалий час перебував під безпідставним кримінальним обвинуваченням, внаслідок чого йому було заподіяно майнову шкоду, оскільки він був вимушений докласти значних зусиль для відновлення своїх порушених прав, здійснюючи тривалий судовий захист від пред`явленого обвинувачення, витрачаючи свій час на судові засідання та кошти на правову допомогу. Не зважаючи на всі ці обставини суд апеляційної інстанції звільнив Державу в особі Державної митної служби від відповідальності, що негативно впливає на діловий клімат в державі, негативно впливає на утвердження України як правової держави та не спонукає митний орган в майбутньому забезпечувати чітке дотримання вимог закону при здійсненні адміністративних процедур по митному оформленню товару. Навпаки, безвідповідальність держави у даному випадку в подальшому лише стимулюватиме практику незаконного притягнення позивача та інших сумлінних платників податків до адміністративної/кримінальної відповідальності, що зрештою знижує ділову активність в державі та зменшує надходження податків і зборів до бюджетів усіх рівнів. Забезпечення єдиної судової практики у даній категорій справ обумовлено також існуванням різної судової практики у подібних правовідносинах, у зв`язку з чим справа має значення для уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для всіх осіб, які притягуються до адміністративної відповідальності у справах про порушення митних правил, що свідчить про значний суспільний інтерес.

Вжите законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси широкого кола фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей, девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення, як от визначення і зміни конституційного ладу в Україні, виборчого процесу (референдуму), обороноздатності держави, її суверенітету, найвищих соціальних цінностей, визначених Конституцією України, тощо.

Проте касаційна скарга не містить належного обґрунтування, яке б свідчило про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи і вказувало б на те, що предмет спору у цій справі стосується питань, які мають виняткове значення для суспільства.

Стосовно посилання на виняткове значення для заявника цієї справи, то слід зазначити, що оцінка судом «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу, має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.

Аналіз наведених у скарзі доводів не дає підстав для висновку про те, що вказана справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, оскільки незгода з оскаржуваними судовими рішеннями не свідчить про винятковість справи для заявника, як і не може вказувати на таку обставину, як негативні наслідки для останнього внаслідок прийняття такого судового рішення.

Інших підстав, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких суд міг би визнати оскаржувані судові рішення такими, що підлягають касаційному оскарженню, у касаційній скарзі не зазначено.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції) від 23 жовтня 1996 року; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року).

Верховним Судом взято до уваги, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у справі з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, і вони не підлягають касаційному оскарженню, тому у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України,Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою адвоката Самаріна Андрія Сергійовича як представника ОСОБА_1 на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 12 березня 2024 року та постанову Кропивницького апеляційного суду від 20 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної митної служби України в особі відокремленого підрозділу Кропивницької митниці про відшкодування витрат на юридичну допомогу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

М. Ю. Тітов