КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
апеляційне провадження №22-ц/824/21/2025 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 жовтня 2021 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

установив:

У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

В обґрунтування вимог позову зазначив, що відповідно до умов укладених між ним та відповідачем в усній формі договорів позики, відповідач зобов`язався повернути йому надані у позику грошові кошти у розмірі 78000 доларів США до 31 травня 2019 року та 85000 доларів США до 31 жовтня 2019 року.

На підтвердження укладення договорів позики та їх умов, позичальником, відповідачем, видано йому розписки, у яких зафіксовані умови позики та посвідчено факт отримання ним визначених грошових сум.

Однак, у встановлені договором строки, відповідач не повернув суми позик, у зв`язку з чим за ним утворилась заборгованість у розмірі 163000 доларів США (78000 доларів США + 85000 доларів США).

Просив суд, стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за договорами позики у розмірі 163000 доларів США, а також три проценти річних у розмірі 2777, 25 доларів США.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 06 жовтня 2021 року зазначений вище позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 суму заборгованості у розмірі 163000 доларів США, а також судовий збір в сумі 9331,26 грн.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає його незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм процесуального права, з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що ані 06 травня 2019 року, ані 09 жовтня 2019 року він не отримував в борг від позивача грошові кошти та не ставив свій підпис під жодними борговими документами.

Вказує, що він не визнає факту підписання розписок про отримання грошових коштів та вказував на необхідність проведення судово-почеркознавчої експертизи.

Суд першої інстанції не мав підстав для остаточного вирішення справи, адже матеріали справи не містять достатніх доказів на підтвердження того, кому належать підписи у розписках.

Зазначає, що суд першої інстанції помилково проігнорував необхідність перевірки підписів у розписках шляхом проведення судово-почеркознавчої експертизи, і безпідставно вважав встановленим факт належності йому підписів у розписках, хоча жодний доказ в матеріалах справи цього не підтверджує.

Просив суд, скасувати рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 жовтня 2021 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

Крім того, в ході розгляду справи у суді апеляційної інстанції, ОСОБА_1 було заявлене клопотання про призначення по справі судової почеркознавчої експертизи.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 15 червня 2022 року, вказане клопотання було задоволено.

Призначено по справі судово-почеркознавчу експертизу, на вирішення якої було поставлено запитання:

- Чи виконаний підпис від імені ОСОБА_1 у оригіналах розписок від 06 травня 2019 року та 09 жовтня 2019 року ОСОБА_1 чи іншою особою?

Відповідно до висновку експертів за результатами проведення судової почеркознавчої експертизи у справі від 29 травня 2023 року №22799/22800/22-32, встановити ОСОБА_1 чи іншою особою виконані підписи від імені ОСОБА_1 у розписці від 06 травня 2019 року та у розписці від 09 жовтня 2019 року не виявилось можливим, оскільки при оцінці результатів порівняльного дослідження було встановлено, що ні співпадіння, ні розбіжності не можуть слугувати підставою для позитивного або негативного висновку.

Це пояснюється тим, що співпадаючі ознаки малочисельні і за своєю кількістю та ідентифікаційною значимістю, не створюють індивідуальної або близької до неї сукупності.

Що ж стосується розбіжностей, то встановити їх походження, чи являються вони наслідком природної варіаційності почерку виконавця, виконанням підписів з наслідуванням або викликані іншими причинами, в тому числі виконанням досліджуваних підписів із навмисною зміною виконавцем ознак власного підписного почерку - не надалося можливим.

Відсутність однозначної оцінки розбіжностей не надало можливості вирішити питання ні в категоричній, ні ймовірній формі.

05 червня 2023 року ухвалою Київського апеляційного суду було поновлено провадження у справі за даним позовом та призначено справу до судового розгляду.

06 липня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду надійшло клопотання від ОСОБА_1 про повторне призначення судово-почеркознавчої експертизи, обґрунтоване тим, що експерти КНДІСЕ, виходячи з їх навичок, так і не змогли дати остаточної відповіді на питання, ким виконані підписи у розписках.

Зазначає, що дане питання має істотне та ключове значення для справи, так як позиція відповідача зводиться до того, що позивач намагається стягнути з нього грошові кошти на підставі розписок, які підписані не ним.

Просив повторно призначити по справі судово-почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставити наступне питання:

- Чи виконано підпис від його, ОСОБА_1 імені у розписках від 06 травня 2019 року та 09 жовтня 2019 року ним, ОСОБА_1 чи іншою особою?

Проведення експертизи просив доручити експертам Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України (м. Київ, вул. Велика Кільцева, 4).

Також, 04 вересня 2023 року на адресу Київського апеляційного суду від представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 надійшло клопотання про призначення повторної судово-почеркознавчої експертизи, в якій останній зазначив, що не заперечує щодо повторного проведення судово-почеркознавчої експертизи, однак стверджує, що відповідачем при отриманні коштів власноруч було написано дві розписки від 06 травня 2019 року та від 09 жовтня 2019 року в яких зазначив дату, підпис, прізвище, ім`я і по батькові.

Зазначив, що розписки написані відповідачем власноруч та мають однотипний характер почерку, підпису, тому позивач наполягав на проведенні повторної судово-почеркознавчої експертизи всієї розписки від 06 травня 2019 року та від 09 жовтня 2019 року.

Просив призначити по справі судово-почеркознавчу експертизу, на вирішення якої поставити питання:

- Чи виконано рукописний текст та підпис із зазначенням дати, ініціалів імені, по батькові та прізвища у розписці від 06 травня 2019 року та від 09 жовтня 2019 року ОСОБА_1 чи іншою особою?

Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 лютого 2024 року по справі призначено додаткову судово-почеркознавчу експертизу до отримання результатів якої зупинено провадження у справі.

26 вересня 2024 року до суду апеляційної інстанції надійшов висновок експерта від 17 вересня 2024 року №СЕ-19-24/22648-ПЧ за результатами проведення додаткової судово-почеркознавчої експертизи у даній цивільній справі.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 30 вересня 2024 року провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 жовтня 2021 року поновлено та призначено справу до судового розгляду в приміщенні суду апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 06 травня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено в усній формі договір позики, згідно умов якого позивачем було надано відповідачу позику в сумі 78000 доларів США, які відповідач зобов`язався повернути до 31 травня 2019 року.

На підтвердження укладення договору позики та його умов позичальник видав позикодавцю розписку від 06 травня 2019 року.

Крім того, 09 жовтня 2019 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено в усній формі договір позики, згідно умов якого позивачем було надано відповідачу позику в сумі 85000 доларів США, які відповідач зобов`язався повернути до 31 жовтня 2019 року.

На підтвердження укладення договору позики та його умов позичальник видав позикодавцю розписку від 09 жовтня 2019 року.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості вказаних вимог та того, що відповідач договірні зобов`язання не виконав.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник згідно ст. 1049 ЦК України зобов`язаний повернути позикодавцеві позику в строк та в порядку встановлені договором.

Верховний Суд у постанові від 01 грудня 2021 року (справа №754/6016/19) дійшов висновку про те, що письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Отже, розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити відомості про сторони договору позикодавця та позичальника, умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дату отримання коштів.

Відповідно до правової позиції викладеної в постанові Великої палати Верховний Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464-3790/16-ц за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Як вбачається з Висновку експерта від 17 вересня 2024 року №СЕ-19-24/22648-ПЧ за результатами проведення додаткової судово-почеркознавчої експертизи: рукописні записи, що починаються словами; « Расписка Я , ОСОБА_1 …» та закінчується словами: «… 6 мая (підпис) ОСОБА_1 » в розписці від 06 травня 2019 року та рукописні записи, що починаються словами: «Расписка Я, ОСОБА_1 …» та закінчується словами: «…09.10.2019 г. (підпис) ОСОБА_1 » в розписці від 09 жовтня 2019 року - виконані ОСОБА_1 .

Підписи від імені ОСОБА_1 в розписці від 06 травня 2019 року та розписці від 09 жовтня 2019 року - виконані ОСОБА_1 .

Таким чином, колегія суддів враховує Висновок експерта від 17 вересня 2024 року №СЕ-19-24/22648-ПЧ та погоджується з висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 не були виконані належним чином боргові документи, грошові кошти позивачу не були повернуті, а тому, відповідно до розписок ОСОБА_1 має повернути ОСОБА_2 163 000 доларів США.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).

При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.

Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі.

Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.

Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.

Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Заперечуючи Висновок експерта від 17 вересня 2024 року №СЕ-19-24/22648-ПЧ за результатами проведення додаткової судово-почеркознавчої експертизи ОСОБА_1 надав суду Рецензію №1/25 від 01 січня 2025 року на висновок експерта від 17 вересня 2024 року №СЕ-19-24/22648-ПЧ за результатами проведення додаткової судово-почеркознавчої експертизи.

01 січня 2025 року Рецензентом НАСЕУ спеціалістом Кострубом А.М., який має вищу юридичну освіту, кваліфікацію експерта-криміналіста з правом проведення почеркознавчої експертизи та технічної експертизи документів було підготовлено Рецензію №1/25 на висновок експерта від 17 вересня 2024 року №СЕ-19-24/22648-ПЧ складений за результатами проведення додаткової судово-почеркознавчої експертизи.

В Рецензії №1/25 від 01 січня 2025 року зазначено, що під час детального вивчення змісту висновку експерта від 17 вересня 2024 року №СЕ-19-24/22648-ПЧ рецензентом було виявлено ряд недоліків, що ставлять під сумнів об`єктивність дій експерта, а також порушення вимог нормативно-правових документів, які регламентують порядок проведення судової експертизи в Україні та методик почеркознавчої експертизи.

В своїй рецензії експерт зазначає, що експертом, що готував висновок експерта від 17 вересня 2024 року №СЕ-19-24/22648-ПЧ порушено норми ст. 12 Закону України «Про судову експертизу» та норми ст. 72 ЦПК України, адже експертом не проведено повне дослідження, а висновок є не обґрунтованим та необ`єктивним з обставин зазначених в Рецензії.

Експерт при здійсненні судово-почеркознавчої експертизи використовував вибірковість зразків, обмежившись лише чотирма зразками підписів, що не дозволяє належним чином оцінити стійкість встановлених збіжних ознак та призводить до необ`єктивності дослідження

Таким чином, судовим експертом при проведенні додаткової почеркознавчої експертизи, за результатами якої складено висновок експерта від 17 вересня 2024 року №СЕ-19-24/22648-ПЧ недотримано принципів судово-експертної діяльності, як об`єктивність і повнота дослідження, визначених ст. З Закону України «Про судову експертизу» та обов`язку судового експерта провести повне дослідження і дати обґрунтований та об`єктивний письмовий висновок, передбачений п. 1. ч. 1 ст. 12 вказаного Закону, п. 3 ст. 72 ЦПК.

Колегія суддів відхиляє долучену ОСОБА_1. Рецензію на висновок №СЕ-19-24/22648-ПЧ від 17 вересня 2024 року за результатами проведення додаткової судово-почеркознавчої експертизи», складену 01 січня 2025 року спеціалістом Кострубою А.М. виходячи з наступного.

Порядок проведення рецензування висновків судових експертів та висновків експертних досліджень, складених судовими експертами науково-дослідних установ судових експертиз Міністерства юстиції України, на час складання Рецензії був визначений Порядком проведення рецензування висновків судових експертів та висновків експертних досліджень, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 03 лютого 2020 року №335/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 лютого 2020 року за №131/34414.

Згідно п.п. 2, 3 Розділу І вказаного Порядку метою рецензування висновків є вдосконалення професійної майстерності експертів, поліпшення якості та обґрунтованості їх висновків.

Рецензування не проводиться з метою спростування чи підтвердження висновків.

Метою рецензування проєктів висновків є визначення рівня підготовки фахівців, які мають намір отримати кваліфікацію судового експерта.

Підставою для рецензування висновків судових експертів, проєктів висновків є договір або план щодо підготовки (стажування) фахівця, який має намір отримати (підтвердити) кваліфікацію судового експерта.

Відповідно до п. 1 Розділу II Порядку рецензування висновків експертів проводиться співробітниками НДУСЕ, які мають кваліфікацію судового експерта з тієї експертної спеціальності, за якою складено поданий на рецензування висновок, та не менше ніж трирічний стаж практичної роботи судового експерта.

До проведення рецензування НДУСЕ можуть залучати працівників державних спеціалізованих установ, судових експертів, які не є працівниками державних спеціалізованих установ, та мають кваліфікацію судового експерта за тією експертною спеціальністю, за якою складено висновок, а також не менше ніж трирічний стаж практичної роботи судового експерта.

До проведення рецензування висновку, складеного за новою експертною спеціальністю або експертною спеціальністю, за якою відсутні атестовані судові експерти, НДУСЕ можуть залучати фахівців відповідної галузі знань закладів вищої освіти, наукових установ, державних органів та установ, які мають не менше ніж трирічний стаж практичної роботи за спеціальністю (за їх згодою).

У п. 3 Розділу II Порядку зазначено, що рецензування висновків забезпечує керівник НДУСЕ, який: 1) доручає керівнику відповідного структурного підрозділу організувати проведення рецензування або конкретному експерту здійснити рецензування; 2) визначає строки рецензування у межах, визначених п. 2 цього розділу.

У п. 4 Розділу II Порядку рецензія складається окремо на кожний висновок.

Рецензія передбачає аналіз та коментування основних положень висновку експерта шляхом узагальненого і аргументованого його оцінювання з точки зору відповідності вимогам чинного законодавства, методикам проведення судової експертизи, іншим встановленим вимогам.

В той же час Рецензія №1/25 від 01 січня 2025 року, на яку посилаються ОСОБА_1 на обґрунтування своїх доводів, не відповідає зазначим вище вимогам, а саме: підставою для рецензування висновку головного судового експерта Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України Гречанюк Т.С. №СЕ-19-24/22648-ПЧ від 17 вересня 2024 року, всупереч Порядку №335/5, стало звернення адвоката Адаменка Я.Ю. в інтересах клієнта ОСОБА_1 ; Рецензію підготовлено особою, яка не є працівником державних спеціалізованих установ; в Рецензії не зазначено чітко положення нормативно-правових актів та/або методик проведення судових експертиз (методичних рекомендацій), яких не дотримано експертом під час складання висновку, а лише описано ніби то певні недоліки в описі дослідницької частини.

Тобто, Рецензія №№1/25 від 01 січня 2025 року була проведена всупереч встановленому порядку проведення рецензування висновків судових експертів.

Крім того, колегія суддів вважає необхідним зазначити, що Рецензія не є тим доказом в розумінні закону, який спростовує висновок експертизи, оскільки процедура рецензування висновків експертів не має за мету вплинути на його оцінку в судовому процесі.

Інститут рецензування висновків судових експертів є інструментом внутрішньої процедури перевірки якості та обґрунтованості висновків, що подаються з метою отримання та підтвердження кваліфікації судового експерта.

Метою рецензування висновків судових експертів згідно з п. 2 Порядку є «вдосконалення професійної майстерності експертів, поліпшення якості та обґрунтованості їх висновків».

Таким чином, процедура рецензування висновків експертів не має за мету вплинути на його оцінку в судовому процесі, а Порядок не передбачає надання рецензії на висновок експерта на розгляд суду чи інших учасників судового процесу.

З огляду на викладене доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 жодних коштів від позивача в борг не отримував та не підписував жодних розписок про отримання грошових коштів не заслуговують на увагу, адже факт підписання ОСОБА_1 розписок від 06 травня 2019 року та від 09 жовтня 2019 року не спростовано належними і допустимими доказами.

Крім того, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до правоохоронних органів із заявою про вчинення кримінального правопорушення, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000284.

Згідно короткого викладу обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення зазначено: «Починаючи з серпня 2021 року, невідомі особи почали примушувати ОСОБА_1 до виплати боргу по підроблених боргових розписках».

Разом з тим, відомості про вручення будь-якій особі підозри або наявності обвинувального вироку суду у вищевказаному кримінальному провадженні ОСОБА_1 суду не надав.

При цьому слід зазначити, що наявність кримінального провадження не підтверджує обставин про які вказує відповідач, оскільки обставини в контексті кримінального провадження можуть підтверджуватись виключно рішенням суду, яке набрало законної сили або обвинувальним актом.

Проте, у кримінальному провадженні №0000284 таке судове рішення не постановлено.

Сам факт внесення відповідних відомостей до ЄРДР не може викликати сумнів у підписанні ОСОБА_1 розписок від 06 травня 2019 року та від 09 жовтня 2019 року та викликати сумнів у правдивості висновку експерта №СЕ-19-24/22648-ПЧ від 17 вересня 2024 року.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об`єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06 жовтня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 31 січня 2025 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді С.О. Журба

Т.О. Писана