Єдиний унікальний номер справи 370/2008/19
Провадження №22-ц/824/2244/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційними скаргами Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на рішення Макарівського районного суду Київської області від 27 лютого 2024 року та на додаткове рішення Макарівського районного суду Київської області від 27 березня 2024 року у справі за позовом Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа Державна казначейська служба України, Головне управління Державної казначейської служби України у Київській області, про відшкодування збитків, завданих державному бюджету,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про відшкодування збитків, завданих державному бюджету.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що дорученням в.о. Державного секретаря Міністерства юстиції України О. Косолапової від 18.01.2019 року № 18/1.3/48-19, Головному територіальному управлінню юстиції у Київській області скеровано до розгляду лист Державної казначейської служби України від 17.12.2018 року № 5-08-06/20988 щодо вжиття заходів та перелік судових рішень, за якими протягом 2017 - 2018 років здійснено безспірне списання коштів державного бюджету в рахунок відшкодування шкоди завданої внаслідок незаконних дій та бездіяльності посадових (службових) осіб територіальних органів Міністерства юстиції України. Серед іншого було зазначене й рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2017 року у справі № 910/8265/16 про стягнення з державного бюджету на користь ПАТ «ПІРЕУС БАНК МКБ» майнової шкоди у розмірі 4 144 570,55 грн.

Наказом Головного територіального управління юстиції у Київській області від 01.03.2019 року № 249/4 «Про проведення службового розслідування» призначено службове розслідування по факту завдання збитків Державному бюджету України у розмірі 4 144 570, 55 грн. начальником Броварського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Штепою Сергієм Олексійовичем. Наказом Головного територіального управління юстиції у Київській області від 22.03.2019 року № 373/4 «Про продовження строку проведення службового розслідування» продовжено строк проведення службового розслідування.

Вказане службове розслідування щодо начальника Броварського міськрайонного управління юстиції у Київській області ОСОБА_2 проводилося у період з 01.03.2019 року по 24.04.2019 року Комісією з питань проведення службового розслідування. В ході розслідування було встановлено наступне:

25.01.2012 року від ПАТ «ПІРЕУС БАНК МКБ» до відділу примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області надійшла заява про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом Деснянського районного суду м. Києва №2-5617/10 від 15.02.2011 про стягнення солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь ПАТ «ПІРЕУС БАНК МКБ» заборгованості по кредиту в розмірі 499 226,08 дол. США, суми штрафу в розмірі 120000,00 грн., судового збору у розмірі 1700,00 грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120,00 грн.

За результатами розгляду заяви стягувача державним виконавцем відділу Василевич Т.М. прийнято постанову від 30.01.2012 про відкриття виконавчого провадження № 30903998.

Відповідно до наказу Головного управління юстиції у Київській області №48/4 від 21.01.2013 державний виконавець Василевич Т.М. з 03.02.2013 по 15.03.2013 перебувала у щорічній відпустці з подальшим виходом на лікарняний по вагітності та пологам.

Відповідно до чинного законодавства, у зв`язку з перебуванням Василевич Т.А. у щорічній відпустці, а у подальшому - на лікарняному по вагітності і пологам, начальник відділу Штепа С. О. зобов`язаний був вчинити дії по передаванню виконавчого провадження від одного державного виконавця іншому, проте в порушення вимог законодавства передавання ВП № 30903998 від одного державного виконавця до іншого не здійснено. Натомість з 04.02.2013 року виконавчі дії щодо виконання рішення Деснянського районного суду міста Києва від 25.01.2011 року у справі №2-1246/11 вчинялися державним виконавцем того ж відділу ОСОБА_1 .

ОСОБА_2 без належних правових підстав 04.02.2013 року скеровано до виконання старшому державному виконавцю Токарю Д.А. клопотання - претензію ПАТ «ПІРЕУС БАНК МКБ» та доповнення до клопотання-претензії ПАТ «ПІРЕУС БАНК МКБ» по виконавчому провадженню № 30903998, яке перебувало у провадженні іншого державного виконавця. В ході виконання виконавчого провадження № 30903998 відповідачами проігноровані клопотання - претензія та доповнення до клопотання-претензії ПАТ «ПІРЕУС БАНК МКБ» щодо перерахування коштів від продажу заставного майна на рахунок стягувача; в результаті чого 06.02.2013 року ОСОБА_1 винесено розпорядження № 30903998/7 про перерахування залишку коштів від реалізації заставного майна на рахунок боржника.

ОСОБА_2 , знаючи про наявність клопотання - претензії та доповнення до клопотання-претензії ПАТ «ПІРЕУС БАНК МКБ» щодо перерахування коштів від продажу заставного майна на рахунок стягувача, ігнорував їх та здійснив затвердження розпорядження №30903998/7 про перерахування коштів, стягнутих в ході виконавчого провадження № 30903998.

ПАТ «ПІРЕУС БАНК МКБ» звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Головного територіального управління юстиції у Київській області в особі Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області про стягнення з державного бюджету майнової шкоди у розмірі 7 972 280,16 грн.

Під час судового розгляду справи № 910/8265/16 Господарським судом міста Києва встановлено, що у зв`язку з невиконанням посадовими особами відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області покладених на них обов`язків ПАТ «ПІРЕУС БАНК МКБ» звернувся до Деснянського районного суду міста Києва зі скаргою на бездіяльність головного державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Київській області Василевич Т.М. та начальника того ж відділу Штепи С. О.

Ухвалою суду від 19.12.2013 року у справі № 754-17450/13-ц (з урахуванням ухвали від 22.01.2014 про виправлення описки) скаргу ПАТ «ПІРЕУС БАНК МКБ» задоволено; визнано неправомірною бездіяльність названого державного виконавця щодо неперерахування коштів, отриманих від реалізації заставного майна, в сумі 4 144 570,55 грн. на рахунок стягувана (заставодержателя) - банку; зобов`язано Відділ у виконавчому провадження № 30903998 грошові кошти перерахувати на поточний рахунок ПАТ «ПІРЕУС БАНК МКБ».

Згадана ухвала від 19.12.2013 року набрала законної сили, але відповідачами не виконана не була.

Враховуючи вищевикладені обставини, Господарським судом міста Києва 16.01.2017 винесено рішення у справі № 910/8265/16, відповідно до якого позовні вимоги ПАТ «ПІРЕУС БАНК МКБ» задоволено частково та стягнуто з державного бюджету 4 144 570,55 грн.

За результатами службового розслідування комісією встановлено порушення ОСОБА_2 вимог Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону, чинного на момент вчинення порушення), Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723 та «Інструкції з організації примусового виконання рішень», затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 512/05 від 02.04.2012.

Також комісія зазначила, що під час проведення службового розслідування виявлені обставини щодо можливого порушення ОСОБА_1 вимог Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону, чинного на момент вчинення порушення), Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723 та Інструкції з організації примусового виконання рішень, які полягають у бездіяльності щодо розгляду клопотань та винесення розпорядження про повернення залишку коштів на рахунок боржника. В той же час зазначені обставини потребують проведення окремого службового розслідування, однак таке розслідування не можливо провести з огляду на те, що ОСОБА_1 звільнений з займаної посади з 04.06.2013 року.

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 27.03.2018 в частині стягнення з державного бюджету України на користь ПАТ «Піреус Банк МКБ» 4 144 570,55 грн. майнової шкоди, а справу у відповідній частині направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Державною казначейською службою України в порядку, визначеному в п. 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, здійснено безспірне списання коштів державного бюджету у розмірі 4 144 570,55 грн. на користь ПАТ «ПІРЕУС БАНК МКБ».

На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь державного бюджету України грошові кошти в сумі 4 144 570,55 грн. в порядку регресу, а також судовий збір у розмірі 62168 грн. 56 коп.

Рішенням Макарівського районного суду Київської області від 27 лютого 2024 року задоволенні позовних вимог відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції зазначив, що у відповідності до встановленого законом порядку, лише службовим розслідуванням можливо встановити, чи був у діях відповідачів умисел на здійснення нею службової бездіяльності, і якщо такий мав місце, якими саме діями чи бездіяльністю така була вчинена. В той же час суду не надано будь-яких належних, достатніх та допустимих доказів того, що стосовно ОСОБА_1 було проведене відповідне службове розслідування, як і доказів того, що саме на день розгляду справи існують відповідні чинні висновки такого розслідування з приводу наявності в діях такого відповідача ознак неналежного виконання ним своїх службових обов`язків. При цьому норми матеріального закону прямо вимагають у випадку завдання збитків державному бюджету проведення окремої спеціальної процедурної (службової) перевірки щодо дій посадових осіб державної служби, на предмет їх правомірності та законності. Щодо відповідача ОСОБА_2 було ініційоване службове розслідування, в основу якого лягло виключно рішення Господарського суду міста Києва від 16.01.2017 року у справі №910/8265/16. В той же час вказане рішення було скасоване постановою Верховного Суду від 27.03.2018 року в частині стягнення з державного бюджету України на користь ПАТ «Піреус Банк МКБ» 4 144 570, 55 грн. майнової шкоди, справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва. Позивачем не було надано до суду доказів того, що на день розгляду справи існують належні висновки відповідного службового розслідування з приводу наявності в діях такого відповідача ознак неналежного виконання ним своїх службових обов`язків.

Додатковим рішенням Макарівського районного суду Київської області від 27 березня 2024 року стягнуто з Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) стягнуто на користь відповідача ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 75 000,00 грн.

Не погоджуючись із вказаними рішеннями суду, 16 серпня 2024 року та 27 вересня 2024 року позивач направив апеляційні скарги, в яких зазначив, що оскаржуване рішення від 27 лютого 2024 року та додаткове рішення від 27 березня 2024 року вважає незаконними та такими, що ухвалені з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими, ґрунтуються на припущеннях. У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд оскаржувані рішення скасувати в повному обсязі, позов задоволити, у стягненні витрат на правничу допомогу - відмовити.

15 січня 2025 року на адресу апеляційного суду від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційні скарги позивача.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла наступних висновків:

Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію позивача, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року в справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо колегія суддів апеляційного суду звертає увагу на наступне:

Підстави матеріальної відповідальності державних службовців за заподіяння фізичним та юридичним особам шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державних службовців під час здійснення ними своїх повноважень регламентовані ст.80 Закону України «Про державну службу», відповідно до якої така шкода відшкодовується за рахунок держави.

Держава в особі суб`єкта призначення має право зворотної вимоги (регресу) у розмірі та порядку, визначених законом, додержавного службовця, який заподіяв шкоду.

При цьому частина 3 вказаної норми встановлює, що у разі застосування зворотної вимоги (регресу) державний службовець несе матеріальну відповідальність тільки за шкоду, умисно заподіяну його протиправними діями або бездіяльністю.

В ході проведеного позивачем службового розслідування щодо ОСОБА_2 встановлено заподіяння шкоди в результаті протиправної недбалості ОСОБА_2 , який за таким висновком усвідомлював протиправність своєї поведінки, порушення вимог законодавства, можливе настання негативних наслідків, міг та повинен був передбачити такі наслідки.

Таким чином, результат службового розслідування констатував заподіяння шкоди саме необережними діями ОСОБА_2 , тоді як ч.3 ст.80 Закону України «Про державну службу» передбачає можливість покладення відповідальності в порядку регресу на державного службовця лише за умисно заподіяну ним шкоду, що додатково до висновку суду першої інстанції обґрунтовує відсутність підстав для задоволення позову стосовно ОСОБА_2 .

Щодо позовних вимог до ОСОБА_1 , суд констатує факт взагалі непроведення відповідного службового розслідування відносно вказаної особи, що в свою чергу виключає можливість задоволення позову в даному випадку.

Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційного суду не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги на рішення Макарівського районного суду Київської області від 27 лютого 2024 року.

Окрім оскарження рішення суду по суті позовних вимог, позивачем також було оскаржено додаткове рішення Макарівського районного суду Київської області від 27 березня 2024 року щодо розподілу витрат на правничу допомогу.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначив, що до матеріалів справи не долучено відповідного договору про надання правової допомоги, відсутній ордер адвоката, а платіжні інструкції оформлені неналежним чином, тому не можуть бути доказами, які можуть надаватися до заяви. Також заявлені судові витрати не є співмірними зі складністю справи та часом адвоката, витраченим на виконання робіт.

Колегія суддів, перевіривши законність та обґрунтованість додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку про відсутність підстав для її задоволення.

В оскаржуваному додатковому рішенні суд першої інстанції зазначив, що відповідачем належним чином були доведені його вимоги щодо стягнення витрат на правничу допомогу. На підтвердження таких витрат відповідача надав додаток №1 від 04.04.2019 року до договору про надання правової допомоги № КП №1/2019 року від 04.04.2019 року, меморіальний ордер №№@2P1316989 від 22.10.2019 р. платіжна інструкція №@2PL535321 від 13.02.2024 року, платіжна інструкція №0.0..1 від 29.02.2024 року, рахунок №13/10-1 від 13.10.2019 року, рахнок №12/02-1 від 12.02.2024 року, рахунок №№28/02-1 28.02 2024 року, акт виконаних робіт за договору про надання правової допомоги № КП №1/2019 від 04.04.2019 року.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

У матеріалах справи наявний договір про надання правової допомоги КП/2019 від 04.04.2019 року, відповідно до якого Адвокатське Об`єднання «ПІ ДЖІ ЛО ФІРМ» та ОСОБА_5 як клієнт доручає, а адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання надати правову допомогу, використовуючи усі законні способи і методи, здійснювати захист особистих майнових та немайнових прав та інтересів клієнта, а також представництво інтересів клієнта в судах, тому твердження апелянта про відсутність договору є безпідставним.

Також в матеріалах справи наявні ордери представників Штепи С.В.- адвокатів АО «ПІ ДЖІ ЛО ФІРМ» Гоцка Р.В. та ОСОБА_6 , які брали участь у розгляді справи в суді першої та апеляційної інстанції.

Що стосується тверджень апелянта про те, що платіжні інструкції оформлені неналежним чином, колегія суддів зазначає, що вказані документи сформовані відповідно до Інструкції про безготівкові розрахунки в національній валюті користувачів платіжних послуг, затвердженої Постановою Правління Національного банку України 29.07.2022 року № 163 та можуть бути доказами оплати правової допомоги.

Вимоги апеляційної про те, що судові витрати не є співмірними зі складністю, часом адвоката, витраченим на виконання робіт, також не можуть бути прийняті судом.

П. 6 ст. 137 ЦПК України встановлено, що обов`язок доведення неспівмірності витрат на правничу допомогу покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення таких витрат.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони, якщо на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі №922/445/19, від 06 грудня 2019 року у справі №910/353/19 та від 25 травня 2021 року у справі №910/7586/19.

Як убачається з матеріалів справи, позивачем не було подано до суду першої інстанції належного клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, відтак у суду не було підстав для зменшення заявлених витрат на правничу допомогу.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) залишити без задоволення.

Рішення Макарівського районного суду Київської області від 27 лютого 2024 року та додаткове рішення Макарівського районного суду Київської області від 27 березня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько