ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючої - Городничої В.С.,

суддів: Петешенкової М.Ю., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Гвоздєва М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 вересня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 третя особа: Дніпровська міська рада, Головне управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання права на проведення процедури приватизації земельної ділянки без участі співвласника домоволодіння,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Дніпровська міська рада, ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання права на проведення процедури приватизації земельної ділянки без участі співвласника домоволодіння (а.с. 1-3), в обґрунтування якого посилалась на те, що вона згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 08 червня 2021 року є власником 47/100 часток житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Спадкодавцем майна був її батько, ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Свідоцтво посвідчене державним нотаріусом Першої дніпровської державної нотаріальної контори Білецькою В.І., зареєстровано в реєстрі №6-387. Державна реєстрація речового права на нерухоме майно підтверджується Витягом з ДРРП від 08 червня 2021 року.

Згідно довідки КП «ДМБТІ» ДМР від 09 червня 2020 року власником 53/100 часток житлового будинку АДРЕСА_1 є тітка позивача, ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Згідно технічному паспорту від 24 червня 2020 року домоволодіння складається з житлового будинку літ. А загальною площею 156,8 кв.м., побудованого до 1917 року, погрібу, літ. Е, альтанки літ.Ж, сараїв літ.З.И, вбиралень літ.К.Л, споруд і мостіння № 1-13, І.

Історичним підтвердженням факту володіння і користування родиною ОСОБА_5 земельною ділянкою за адресою АДРЕСА_1 є «Випис від 01 січня 1933 року із актів земельної реєстрації на земельну дільницю, що є в АДРЕСА_1 у межах що зазначені на плані цього випису», дільницею площею 967 кв.м. на той час користувалися ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (бабця і дід позивачки) на підставі карти володіння №2052 від 22 листопада 1922 року. Реєстрація дільниці затверджена Дніпропетровською міською радою 02 вересня 1932 року протоколом №115 і занесена до загального реєстру земельних дільниць по м. Дніпропетровському 19 серпня 1932 року під №8726 (стилістика тексту наведена з оригіналу Випису).

Рішенням Жовтневого районного суду від 17 березня 1971 року домоволодіння було розділено в натурі між спадкоємцями будинку ОСОБА_3 і ОСОБА_4 (братом і сестрою) після померлих батьків. Ухвалою Судової колегії Дніпропетровського обласного суду від 12 квітня 1971 року рішення Жовтневого районного суду залишено в силі.

Згідно матеріалів спадкової справи №88/2009, заведеної після смерті ОСОБА_4 , спадкоємцем, який подав у встановлений законом строк заяву про прийняття спадщини до Першої дніпровської державної нотаріальної контори, є дочка спадкодавця ОСОБА_2 , (двоюрідна сестра позивачки), яка більше двадцяти років тому виїхала до Ізраїлю на постійне місце проживання. У зв`язку зі смертю матері вона приїздила з Ізраїлю до Дніпра і прийняла спадщину шляхом подання заяви до нотаріальної контори, але Свідоцтво про право власності на майно не змога отримати з причини наявності якихось помилок в документах.

Маючи намір приватизувати земельну ділянку під домоволодінням, позивач неодноразово в телефонному режимі зверталася до відповідачки з пропозицією разом провести цю процедуру як це передбачено законодавством України, однак так в досудовому порядку так і не вдалося врегулювати дане питання.

Так як будинок є єдиним майновим комплексом і потребує постійного підтримання в належному стані, позивачу доводиться самостійно вирішувати всі питання його обслуговування самостійно сплачувати комунальні платежі та земельний податок.

Самоусунення від обов`язків співвласника домоволодіння і безвідповідальність відповідачки, як формального набувача права власності на 53/100 часток житлового будинку створили перешкоди позивачу у проведенні процедури оформлення права власності на земельну ділянку.

Без згоди відповідачки позивач не має можливості реалізувати своє особисте право на приватизацію земельної ділянки під домоволодінням, так як для цього співвласникам необхідно разом виконати певні процедурні дії, а саме: подати відповідну спільну заяву до Дніпровської міської ради, укласти договір з землевпорядною організацією на проведення геодезичних і землевпорядних робіт для виготовлення топографо-геодезичних і картографічних матеріалів для встановлення меж земельної ділянки в натурі, зареєструвати кадастровий номер на земельну ділянку, подати заяву на реєстрацію права власності в Єдиному державному реєстрі речових прав.

Фактична бездіяльність відповідачки в оформлені спадщини протягом 14 років, її безвідповідальність щодо утримання в належному стані своєї частки житлової будівлі і господарських споруд, принципове небажання з її сторони прийняти участь в оформлені правовстановлюючих документів на земельну ділянку протирічить вимогам діючого законодавства, які регламентують порядок виготовлення і погодження технічної землевпорядної документації і, головне, порушують особисті майнові права та інтереси позивача

На підставі викладеного, позивач просила суд визнати її право на проведення процедури приватизації на її ім`я у приватну власність земельної ділянки без участі і погодження землевпорядної документації з гр. ОСОБА_2 .

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 вересня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Дніпровська міська рада, ГУ Держгеокадастру у Дніпропетровській області про визнання права на проведення процедури приватизації земельної ділянки без участі співвласника домоволодіння відмовлено в повному обсязі (а.с. 106-114).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позов (а.с. 117-119, 130-132).

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, та висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи.

Третя особа Дніпровська міська рада скористалась своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а заочне рішення суду першої інстанції залишити без змін (а.с. 142-148).

Інші учасники справи не скористались своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду залишити без змін враховуючи наступне.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 08 червня 2021 року ОСОБА_1 успадкувала 47/100 часток житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , після свого батька ОСОБА_3 (а.с. 5).

Державна реєстрація речового права на нерухоме майно підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію право власності від 08 червня 2021 року (а.с. 6).

Згідно технічному паспорту від 24 червня 2020 року домоволодіння складається з житлового будинку літ. А загальною площею 156,8 кв.м., побудованого до 1917 року, погрібу, літ. Е, альтанки літ.Ж, сараїв літ.З.И, вбиралень літ.К.Л, споруд і мостіння № 1-13, І. (а.с. 7-10).

Рішенням народного суду Жовтневого районну м. Дніпропетровська від 17 березня 1971 року домоволодіння було розділено в натурі між спадкоємцями будинку ОСОБА_3 і ОСОБА_4 (братом і сестрою) після померлих батьків (а.с. 11).

Ухвалою судової колегії Дніпропетровського обласного суду від 12 квітня 1971 року рішення народного суду Жовтневого районну м. Дніпропетровська від 17 березня 1971 року залишено в силі (а.с. 12-14).

На запит державного нотаріуса 09 червня 2020 року КП «ДМБТІ» надано відповідь, що станом на 31.12.2012 рік згідно матеріалів інвентаризаційної справи та реєстрової книги право власності за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровано: за ОСОБА_3 47/100 частин та за ОСОБА_4 53/100 частин (а.с. 15).

Постановою державного нотаріуса Першої дніпровської державної нотаріальної контори Кравцової А.І. від 25 липня 2023 року відмовлено ОСОБА_8 про вчинення нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , оскільки згідно матеріалів спадкової справи №88/2009, заведеної після смерті ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , спадкоємцем який подав у встановлений законом строк заяву про прийняття спадщини до Першої дніпровської державної нотаріальної контори, є дочка спадкодавця ОСОБА_2 . ОСОБА_1 не було подано у встановлений законом строк заяву про прийняття спадщини або відмову від прийняття спадщини, та в неї відсутній факт прийняття спадщини, отже вона вважається такою що не прийняла її (а.с. 16).

Відповідно до наданого позивачем випису із актів земельної реєстрації на земельну дільницю, що є в АДРЕСА_1 від 01 січня 1993 року у межах що зазначені на плані цього випису, дільницею площею 967 кв.м. користуються ОСОБА_6 та ОСОБА_7 (бабця і дід позивачки) на підставі карти володіння №2052 від 22 листопада 1922 року. Реєстрація дільниці затверджена Дніпропетровською міською радою 02 вересня 1932 року протоколом №115 і занесена до загального реєстру земельних дільниць по м. Дніпропетровському 19 серпня 1932 року під №8726 (а.с. 18-19).

З метою укладенням договору про розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та реєстрації кадастрового номеру на земельну ділянку позивач звернулася до землевпорядної організації. Після підписання попереднього договору і ознайомлення з документами та ситуацією по об`єкту виконання робіт фахівці-землевпорядники надали позивачу роз`яснення про необхідність підписання такого договору всіма співвласниками домоволодіння. Що, в силу викладених обставин, унеможливлює укладення договору і виконання землевпорядних робіт (а.с. 20-22).

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором ( ч. 1 ст. 5 ЦПК України).

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Згідно зі статтею 81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини;ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю).

Право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно вимог частини 1 статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та право користування земельними ділянками із земель комунальної власності на підставі рішення органу місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами визначено статтею 118 Кодексу.

Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 118 ЗК України громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

Згідно з п. г ч. 1 ст. 121 Земельного кодексу України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0.10 гектара.

Згідно з нормами цієї статті громадянин, заінтересований у приватизації земельної ділянки у межах норм безоплатної приватизації, що перебуває у його користуванні, у тому числі земельної ділянки, на якій розташовані жилий будинок, господарські будівлі, споруди, що перебувають у його власності, подає клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу.

До клопотання додається розроблена відповідно до Закону України «Про землеустрій» технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), що замовляється громадянином без надання дозволу на її розроблення.

Відповідно до частини 1 статті 122 Земельного кодексу України міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування, із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

У випадку, визначеному частиною першою цієї статті, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування у місячний строк з дня отримання технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) приймає рішення про її затвердження та передачу земельної ділянки у власність або вмотивоване рішення про відмову.

Слід зазначити, що згідно з пунктом 3 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр» у разі якщо на земельній ділянці, право власності (користування) на яку не зареєстровано, розташований житловий будинок, інші об`єкти нерухомого майна (будівлі, споруди, лінійні об`єкти енергетичної інфраструктури), право власності на які зареєстровано, кадастровий номер на таку земельну ділянку присвоюється за заявою власників таких об`єктів на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Забороняється вимагати для присвоєння земельній ділянці кадастрового номера інші документи. Такий кадастровий номер є чинним з моменту його присвоєння.

Склад технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) визначений статтею 55 Закону України «Про землеустрій». Разом з тим, згідно з частиною першою статті 364 Цивільного кодексу України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Слід зазначити, що згідно з частиною другою статті 183 Цивільного кодексу України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав та оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (125, 126 Кодексу).

Враховуючи викладене, співвласник жилого будинку має право сформувати земельну ділянку під частиною будинку та набути її у власність, виділивши цю частину будинку в окреме домоволодіння.

Пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин здійснюється виключно на пленарних засіданнях міської ради. Отже, правовою основою виникнення права користування земельною ділянкою є рішення органу місцевого самоврядування. Відповідно до ст. 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Відповідно до статті 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території. Відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» (пункт 34 частини першої статті 26) органи місцевого самоврядування при вирішенні питань місцевого значення, віднесених Конституцією України та законами України до їх компетенції, є суб`єктами владних повноважень, які виконують владні управлінські функції, зокрема нормотворчу, координаційну, дозвільну, реєстраційну, розпорядчу.

Згідно із ч. 1 ст. 13 Конституції України та ст. 20 ЗК України органи державної влади та орган місцевого самоврядування здійснюють право власності на землю від імені Українського народу. Це означає, що лише ці органи можуть вирішувати питання про відведення земельних ділянок, передачу їх у приватну власність, визначення цільового призначення землі.

Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України).

Письмовими доказами, за правилами статті 95 ЦПК України, є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Будь-яких виключень чи обмежень із числа доказів, зокрема письмових доказів, норми зазначених законів та інші норми процесуального права не містять, а згідно вимог статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інші значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Згідно принципу диспозитивності, встановленого статтею 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У постановах від 05 червня 2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18) Великої Палати Верховного Суду, викладені висновки стосовно застосування конкретного способу захисту цивільного права, яке залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Відповідно до ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України до суду може звернутись кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Відповідно до ст. 16 ЦК України, право на звернення до суду з позовом мають особи, чиї права порушені або невизнані.

Таким чином, оскільки позивачем ні при розгляді справи в суді першої інстанції та ні при розгляді справи в суді апеляційної інстанції не надано належних та допустимих доказів на підтвердження звернення до відповідача з проханням на проведення процедури приватизації земельної ділянки, офіційної відмови відповідних уповноважених органів в приватизації земельної ділянки, судом першої інстанції зроблено обґрунтований висновок щодо наявності підстав для відмови у позові у зв`язку з недоведенням позивачем факту порушення її прав.

Враховуючи вищевказане, є безпідставними доводи скарги про те, що доказами порушення прав позивача з боку відповідача є проект договору з сертифікованим землевпорядником ФОП ОСОБА_9 на виконання проектно-вишукувальних робіт з розроблення технічної документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки, відмова-роз`яснення щодо неможливості укладення договору без згоди співвласника домоволодіння, оскільки вказані доводи не спростовують встановлений факт відсутності доказів щодо звернення апелянта до відповідача з питання приватизації земельної ділянки, а також відмови саме відповідних уповноважених органів щодо приватизації спірної земельної ділянки, яким не є ФОП ОСОБА_9 , що в свою чергу не спростовує факт відсутності будь-яких належних, достатній та достовірних доказів з яких можна встановити факт порушення прав позивача на приватизації земельної ділянки, яка є предметом розгляду у даній справі.

Доводи скарги про те, що в рішенні суду головним аргументом є відсутність доказів щодо звернення позивача до Дніпровської міської ради, яке можливе лише при наявності вже виготовленої документації із землеустрою, яку позивач позбавлена можливості виготовити через відсутність згоди співвласника домоволодіння колегія суддів відхиляє, оскільки це спростовується змістом оскарженого рішення зі змісту якого видно, що позивачем в тому числі не надано взагалі доказів звернення до відповідача з приводу надання останньою згоди та нею було відмовлено у наданні такої згоди.

Отже, вирішуючи спір суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджуються письмовими доказами.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.

Інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутність підстав для часткового задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Апелянти не скористався наданим йому правами, не обґрунтував свої позовні вимоги та доводи апеляційної скарги, не надав суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду 1 інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Судові витрати понесені у зв`язку з переглядом судового рішення розподілу не підлягають, оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 16 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: М.Ю. Петешенкова

Т.П. Красвітна