Провадження № 22-ц/801/295/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Борисюк І. Е.
Доповідач:Оніщук В. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2025 рокуСправа № 127/33245/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Оніщука В. В. (суддя-доповідач),

суддів: Матківської М. В., Панасюка О. С.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Головне управління Національної поліції у Вінницькій області,

розглянувши у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції у Вінницькій області на рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 грудня 2024 року, ухвалене у складі судді Борисюк І. Е. у залі суду,

встановив:

Короткий зміст вимог

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом до Головного управління Національної поліції у Вінницькій області про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка з 2015 року по 2024 рік перебувала на посаді діловода Чечельницького ВП Бершадського ВП ГУНП у Вінницькій області, діловода канцелярії Чечельницького ВП Бершадського ВП ГУНП у Вінницькій області, діловода ВП № 1 Гайсинського РУП ГУНП у Вінницькій області.

Наказом від 16 серпня 2024 року № 124 о/с позивачку було звільнено з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (скорочення чисельності або штату працівників).

19 серпня 2024 року ОСОБА_1 отримала витяг з наказу від 16 серпня 2024 року № 124 о/с та трудову книжку, однак довідку та/або будь-який інший документ, в якому було б відображено суми нарахувань та виплат всіх належних їй коштів станом на день звільнення, надано не було.

На переконання ОСОБА_1 , роботодавцем порушено вимоги трудового законодавства, оскільки ні у день звільнення, ні на наступний день будь-яких зарахувань чи повідомлень про зарахування коштів на її картковий рахунок не було.

29 серпня 2024 року на адресу ГУНП у Вінницькій області Ремега Т. В. надіслала претензію щодо порушення порядку розрахунку при звільненні, в якій просила надати письмовий розрахунок належних до виплати сум, виплатити належні суми у повному обсязі та провести на її користь виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

30 вересня 2024 року ГУНП у Вінницькій області була надано відповідь № 8041-2024, що на картковий рахунок позивачки у серпні поточного року були зараховані кошти у розмірі 1 321,78 грн та 17 986,60 грн, тобто у місяці звільнення проведено розрахунок в повному обсязі.

Однак така інформація не містить конкретної дати зарахування сум, що свідчить про неповне та умисне не зазначення дати проведення розрахунку роботодавцем. Разом з тим, як вбачається з виписки, що сформована в електронному кабінеті Ощадбанку, зарахування грошових коштів на картковий рахунок ОСОБА_1 відбулося тільки 29 серпня 2024 року у післяопераційний час.

Позивачка вважає, що дії роботодавця свідчать про порушення вимог ст. 116 КЗпП, а розрахунок по заробітній платі із нею було проведено не в день звільнення, а лише 29 серпня 2024 року і лише після того, як позивачка звернулася до уповноваженої особи роботодавця та повідомила, що у разі не проведення розрахунку вона буде вимушена звернутися до суду.

Такими незаконними діями роботодавця позивачці було нанесено моральну шкоду, яку вона оцінює у 5 000 грн.

Покликаючись на викладене, ОСОБА_1 з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог (а. с. 82) просила суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 7 699,12 грн та 5 000 грн у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04 грудня 2024 року позовні вимоги було задоволено частково та вирішено:

-стягнути з ГУНП у Вінницькій області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 серпня 2024 року по 29 серпня 2024 року у розмірі 6 999,20 грн з утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів та моральну шкоду у розмірі 1 000 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено, вирішено питання судових витрат.

Своє рішення суд першої інстанції мотивував тим, що повний розрахунок при звільненні 19 серпня 2024 року роботодавцем із позивачкою було проведено лише 29 серпня 2024 року.

Таким чином, в порушення вимог ст. ст. 47 і 116 КЗпП України відповідач свого обов`язку не виконав, розрахунок із позивачкою вчасно не провів.

При перевірці розрахунку середньої заробітної плати, проведеного ОСОБА_1 , суд першої інстанції встановив, що позивачкою безпідставно включено до розрахункового періоду 19 серпня 2024 року, адже на цю дату день звільнення у відповідача виник обов`язок виплатити всі суми, що належать позивачці, відповідно прострочення виконання такого зобов`язання настало з наступного дня 20 серпня 2024 року.

Відтак місцевим судом було встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача становить 699, 92 грн ((14 634, 78 грн + 6 362, 94 грн)/30), а тому загальний розмір середнього заробітку за час затримки з 20 серпня 2024 року по 29 серпня 2024 року складає 6 999, 20 грн (699, 92 грн х 10 днів) та підлягає стягненню з відповідача на користь ОСОБА_1 з утриманням з цієї суми податків та інших обов`язкових платежів.

При цьому суд першої інстанції врахував, що обставини даної справи не дають підстав для зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що, в свою чергу, не призведе до явно нерозумних і несправедливих наслідків, відхиливши відповідні доводи ГУНП у Вінницькій області.

Також беручи до уваги характер моральних страждань, які перенесла позивачка, враховуючи певні її турботи і хвилювання, пов`язані з наслідками протиправної бездіяльності відповідача, відношення відповідача до даних правовідносин, а також виходячи із принципів розумності та справедливості при даних обставинах, суд вважав, що вимоги позивачки про стягнення моральної шкоди на її користь підлягають частковому задоволенню, а саме у розмірі 1 000 грн, що буде справедливою сатисфакцією потерпілої сторони.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись із таким судовим рішенням, ГУНП у Вінницькій області подало апеляційну скаргу, у якій посилаючись на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, а також на неповно з`ясовані обставини справи, неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 16 грудня 2024 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Оніщук В. В., судді: Панасюк О. С., Матківська М. В.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 19 грудня 2024 року відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 09 січня 2025 року справу призначено до розгляду на 30 січня 2025 року у порядку письмового провадження.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції залишив поза увагою те, що ОСОБА_1 у період з 19 серпня 2024 року по 29 серпня 2024 року із вимогами про розрахунок у порядку статті 116 КЗпП України до відповідача не зверталася. Натомість звернулась із претензією 12 вересня 2024 року, тобто після проведення остаточного розрахунку. Щодо цього суд не врахував позицію П`ятого апеляційного адміністративного суду, викладену у постанові від 23 липня 2024 року у праві № 420/2697/24.

Відповідно до наданої інформації УФЗБО від 17 жовтня 2024 року № 18274-2024 листом ГУНП у Вінницькій області від 19 серпня 2024 року № 5951-2024 «Про надання інформації» було замовлено кошти на виплату вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України (скорочення штату працівників) цивільним працівникам по КЕКВ 2111.

Відтак ГУНП у Вінницькій області вчинило всі дії в межах своїх повноважень та у спосіб визначений законодавством що регулює діяльність Національної поліції України та підтверджується наданими доказами.

Окрім того при винесенні рішення судом першої інстанції безпідставно та необґрунтовано відхилено доводи ГУНП у Вінницькій області щодо застосування судової практики Верховного Суду у справі №761/9584/15-ц, оскільки заявлений розмір відшкодування є неспіврозмірним із встановленим розміром заборгованості.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу позивач просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Фактичні обставини, встановлені судом

ОСОБА_1 з 01 січня 2021 року працювала на посаді діловода Відділу поліції № 1 Гайсинського РУП ГУНП (а. с. 12-17).

Наказом № 124 о/с від 16 серпня 2024 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади з 19 серпня 2024 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України (а. с. 62).

Відповідно до табелю обліку використання робочого часу за серпень 2024 року ОСОБА_1 19 серпня 2024 року відпрацювала 8 годин (а. с. 70).

Як вбачається із наданих позивачкою виписок, сформованих в електронному кабінеті Ощадбанку, на її картковий рахунок була зарахована заробітна плата 08 серпня 2024 року у розмірі 1 321,78 грн, а 29 серпня 2024 року у розмірі 17 986,60 грн, що разом становить 19 308,38 грн (а. с. 24-25).

29 серпня 2024 року позивачка звернулась до відповідача із вимогами про надання їй письмового розрахунку належних їй до виплати грошових коштів та інших виплат у зв`язку із звільненням, виплату належних їй сум у повному обсязі у передбачені чинним законодавством терміни, а також проведення на її користь виплати середнього заробітку за весь час затримки при звільненні по день фактичного розрахунку із нею (а. с. 19-20, 64-65).

30 вересня 2024 року ГУНП у Вінницькій області було надано відповідь, з якої вбачається, зокрема, що у місяці звільнення позивачці було всього нараховано 23 985,58 грн, з яких утримано військовий збір у розмірі 359,79 грн та податок з доходів фізичних осіб у розмірі 4 317,41 грн; у серпні поточного року на картковий рахунок позивачки були зараховані кошти у розмірі 1 321,78 грн та 17 986,60 грн, тим самим проведено розрахунок в повному обсязі. До даної відповіді додано повідомлення про нараховані і виплачені суми позивачці в серпні місяці 2024 року (а. с. 66-67, 69).

Відповідно до довідки про доходи №18274-2024 від 17 жовтня 2024 року за червень, липень 2024 року ОСОБА_1 отримала заробітну плату у загальному розмірі 20 997,72 грн (а. с. 68).

Позиція суду апеляційної інстанції

Справа розглядається в порядку частини першої статті 369 ЦПК України без повідомлення учасників справи. Згідно з частиною тринадцятою статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

За змістом частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає у повній мірі.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно положень ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

У разі спору про розмір сум, нарахованих працівникові при звільненні, роботодавець у будь-якому разі повинен у визначений цією статтею строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Вказана правова позиція щодо застосування норм ст. 116-117 КЗпП України неодноразово висловлювалась Верховним Судом.

У справі, що розглядається, достеменно встановлено, що ОСОБА_1 була звільнена 19 серпня 2024 року.

Відповідно до табелю обліку використання робочого часу за серпень 2024 року ОСОБА_1 19 серпня 2024 року відпрацювала 8 годин (а. с. 70).

Як зазначалося, відповідно до ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Водночас належні до виплати суми були виплачені ОСОБА_1 роботодавцем 29 серпня 2024 року, що підтверджено наявними у матеріалах справи доказами і не заперечується сторонами.

Відтак, з урахуванням безспірності розміру виплати, у відповідача відповідно до ст. 117 КЗпП України виник обов`язок виплатити позивачці середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Суд першої інстанції встановив, що час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 становив 10 календарних днів (з 20 серпня 2024 року по 29 серпня 2024 року), середній заробіток за які з урахуванням заробітної плати позивачки за останні два місяці (довідка на а. с. 68) становить 6 999,20 гривень (14 634,78 грн + 6 362,94 грн) : 30 днів) х 10 днів), та дійшов обґрунтованого висновку про стягнення вказаної суми з відповідача на її користь.

У апеляційній скарзі відповідач зазначає, що відповідно до наданої інформації УФЗБО від 17 жовтня 2024 року № 18274-2024 листом ГУНП у Вінницькій області від 19 серпня 2024 року № 5951-2024 «Про надання інформації» було замовлено кошти на виплату вихідної допомоги при звільненні у розмірі середнього місячного заробітку відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України (скорочення штату працівників) цивільним працівникам по КЕКВ 2111-163,64 тис. грн, а тому затримка при розрахунку сталася не з вини відповідача.

Разом з тим із матеріалів справи встановлено, що наказ про звільнення ОСОБА_1 був винесений 16 серпня 2024 року. Доказів наявності перешкод у замовленні коштів на виплату вихідної допомоги при звільненні станом на 16 серпня 2024 року відповідачем не надано.

Апеляційний суд відхиляє доводи апеляційної скарги про неврахування місцевим судом при розгляді справи правових висновків, висловлених у постанові Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц та у постанові П`ятого апеляційного адміністративного суду від 23 липня 2024 року у справі № 420/2697/24.

Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

П`ятий апеляційний адміністративний суд не є судом касаційної інстанції, а тому його висновки не носять ані обов`язкового, ані рекомендаційного характеру для Вінницького апеляційного суду. Окрім того, обставини справи № 420/2697/24 відрізняються від встановлених обставин у цій справі, оскільки адміністративним судом було встановлено, що у період з 14 по 18 серпня 2023 року позивач у справі № 420/2697/24 перебував на лікарняному та, як наслідок, у день звільнення не працював.

Також нерелевантними є обставини у справі №761/9584/15-ц. Так, Верховним Судом у постанові від 26 червня 2019 року було встановлено, що сума компенсації позивачу за роботу у вихідні дні (3 443,88 грн), яку встановили суди попередніх інстанцій, є більш ніж у сто разів меншою ніж визначена сума середнього заробітку позивача за час затримки її виплати при звільненні (419 005,39 грн), а тому з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості Велика Палата Верховного Суду вважала справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 11 000 грн.

Колегія суддів вважає правильними висновки суду про заподіяння ОСОБА_1 моральної шкоди внаслідок протиправних дій відповідача із невчасного розрахунку при звільненні.

При цьому апеляційний суд вважає безпідставними покликання представника відповідача у апеляційній скарзі на порядок відшкодування, передбачений ст. 1176 ЦК України, яким передбачено механізм відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, адже у цій справі відносно ОСОБА_1 як працівника, ГУНП у Вінницькій області є роботодавцем, а тому відшкодування завданої позивачці моральної шкоди здійснюється відповідачем на загальних підставах.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони, хоча пункт 1 статті 6 і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент (рішення у справі «Руіз Торія проти Іспанії», заява від 09 грудня 1994 року № 18390/91, § 29). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», заява від 27 вересня 2001 року № 49684/99, § 2).

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін як законне та обґрунтоване.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга задоволенню не підлягає, понесені ГУНП у Вінницькій області судові витрати у суді апеляційної інстанції слід залишити за ним.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів,

постановив:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Вінницькій області залишити без задоволення.

Рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04 грудня 2024 року залишити без змін.

Судові витрати, понесені Головним управлінням Національної поліції у Вінницькій області у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, залишити за ним.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий В. В. Оніщук

Судді М. В. Матківська

О. С. Панасюк