ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2025 року

м. Київ

справа № 757/10137/21-ц

провадження № 61-16029св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого - Червинської М. Є.,

суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В. (суддя-доповідач), Коротуна В. М., Тітова М. Ю.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

особа, яка подала апеляційну скаргу,-ОСОБА_3 ,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справикасаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє її представник - адвокат Дорошенко Олена Миколаївна, на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 06 лютого 2024 року у складі судді Григоренко І. В.та постанову Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року у складі колегії суддів: Кирилюк Г. М., Рейнарт І. М., Ящук Т. І.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Історія справи

24 лютого 2021 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання. Позовна заява підписана представником ОСОБА_1 - адвокатом Асатряном Т. Л.

На обґрунтування позовних вимог заявник зазначив, що 23 січня 2017 року між ОСОБА_1 (Відчужувач) до ОСОБА_2 (Набувач) укладено та нотаріально посвідчено договір довічного утримання, відповідно до пункту 1 якого позивач Відчужувач передав, а Набувач прийняла у власність квартиру АДРЕСА_1 . Взамін цього ОСОБА_2 зобов`язалася забезпечувати ОСОБА_1 утриманням довічно на умовах даного договору.

Посилаючись на порушення відповідачкою умов договору довічного утримання, позивач просив суд: розірвати договір довічного утримання від 23 січня 2017 року, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куликовською Т. В., який зареєстрований в реєстрі за номером 38; повернути ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 лютого 2021 року справу за вказаним позовом було передано судді Печерського районного суду м. Києва Писанцю В.А .

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23 липня 2021 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання та у справі призначено підготовче засідання на 10 листопада 2021 року.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05 жовтня 2021 року справу було передано судді Печерського районного суду м. Києва Ільєвій Т.Г.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05 жовтня 2021 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання прийнято до провадження судді Печерського районного суду м. Києва Ільєвої Т. Г. в порядку загального позовного провадження та у справі призначено підготовче засідання на 10 листопада 2021 року.

10 листопада 2021 року справу знято зі складу та підготовче засідання призначено на 01 грудня 2021 року.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 01 грудня 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання залишено без розгляду на підставі пінкту 2 частини першої статті 257 ЦПК України.

Постановою Київського апеляційного суду від 28 липня 2022 року ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 01 грудня 2022 року скасовано та справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14 листопада 2022 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання залишено без розгляду на підставі пінкту 2 частини першої статті 257 ЦПК України.

Постановою Київського апеляційного суду від 21 березня 2023 року ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 14 листопада 2022 року скасовано та справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 квітня 2023 року справу було передано судді Печерського районного суду м. Києва Вовку С. В.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 19 квітня 2023 року головуючим суддею Вовком С. В. заявлено самовідвід від розгляду цивільної справи.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 вересня 2023 року справу було передано судді Печерського районного суду м. Києва Ільєвій Т. Г.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 28 вересня 2023 року головуючим суддею Ільєвою Т. Г. заявлено самовідвід від розгляду цивільної справи.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20 жовтня 2023 року справу було передано судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І. В.

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2023 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання прийнято до провадження судді Печерського районного суду м. Києва Григоренко І. В. в порядку загального позовного провадження та у справі призначено підготовче засідання на 06 лютого 2024 року.

01 лютого 2024 року на адресу Печерського районного суду м. Києва від представника відповідача - адвоката Грабика М. В. надійшла заява про закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки позивач ОСОБА_1 помер до відкриття провадження у справі.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06 лютого 2024 року клопотання представника відповідача - адвоката Грабика М. В. про закриття провадження справі задоволено.

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції виходив із того, що позивач помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто до дня відкриття провадження у справі, а тому на момент смерті не набув статусу учасника справи.

Не погодившись з такою ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_3 в особі представника - адвоката Солов`я В. О. звернулася до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою. Зазначила, що є спадкоємицею померлого позивача.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - адвоката Солов`я В. О. залишено без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 06 лютого 2024 року залишено без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

30 листопада 2024 року ОСОБА_3 , в інтересах якої діє її представник - адвокат Дорошенко О. М., подала до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 06 лютого 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року, сформовану в системі «Електронний суд».

В касаційній скарзі заявник просить суд скасувати вказані судові рішення та передати справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оскаржувані судові рішення ухвалені судами попередніх інстанційз порушенням норм цивільного процесуального права, без повного дослідження обставин, що мають значення для справи.

Доводи інших учасників справи

У відзиві від 19 грудня 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Дроботько О. В. просить суд касаційну скаргу залишити без задоволення, оскаржувані судові рішення залишити без змін.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Статтею 388 ЦПК України передбачено, що судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.

Ухвалою Верховного Суду від 05 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження за поданою касаційною скаргою та витребувано матеріали цивільної справи.

11 грудня 2024 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 21 січня 2025 року справу призначено до судового розгляду.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої статті 25 Цивільного кодексу України (далі- ЦК України) здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження.

У статті 26 ЦК України визначено, що усі фізичні особи є рівними у здатності мати цивільні права та обов`язки. Фізична особа має усі особисті немайнові права, встановлені Конституцією України та цим Кодексом. Фізична особа здатна мати усі майнові права, що встановлені цим Кодексом, іншим законом. Фізична особа здатна мати інші цивільні права, що не встановлені Конституцією України, цим Кодексом, іншим законом, якщо вони не суперечать закону та моральним засадам суспільства. Фізична особа здатна мати обов`язки як учасник цивільних відносин.

Відповідно до частини першої статі 42 ЦПК України у справах позовного провадження учасниками справи є сторони, треті особи.

У статті 46 ЦПК України визначено, що здатність мати цивільні процесуальні права та обов`язки сторони, третьої особи, заявника, заінтересованої особи (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні і юридичні особи.

Частиною першою статті 47 ЦПК України передбачено, що здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи.

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (частини перша, друга статті 48 ЦПК України).

Згідно із частиною четвертою статті 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті.

Відповідно до статті 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив.

Процесуальне правонаступництво - це заміна сторони або третьої особи (правопопередника) іншою особою (правонаступником) у зв`язку з вибуттям із процесу суб`єкта спірного або встановленого рішенням суду правовідношення, за якої до правонаступника переходять усі процесуальні права та обов`язки правопопередника і він продовжує в цивільному судочинстві участь останнього.

Разом із тим, цивільне-процесуальне законодавство України не містить норм, які б передбачали здійснення провадження у справах щодо осіб, які померли до відкриття провадження у справі.

Отже, ЦПК України визначає порядок процесуального правонаступництва лише у тих справах, де сторона учасник процесу, вибула з певних причин, у тому числі й у зв`язку зі смертю після відкриття провадження у справі. У позовному провадженні процесуальне правонаступництво відбувається в тих випадках, коли права або обов`язки одного із суб`єктів спірного матеріального правовідношення в силу тих або інших причин переходять до іншої особи, яка не брала участі у цьому процесі. Отже процесуальне правонаступництво тісно пов`язане з матеріальним, оскільки процесуальне правонаступництво передбачає перехід суб`єктивного права або обов`язку від однієї особи до іншої в матеріальному праві. При цьому незалежно від підстав матеріального правонаступництва, процесуальне правонаступництво допускається лише після того, як відбудеться заміна в матеріальному правовідношенні.

Таким чином процесуальне правонаступництво у разі смерті фізичної особи в порядку статті 55 ЦПК України можливо лише шляхом залучення правонаступника померлої сторони за умови, що смерть фізичної особи настала після звернення позивача до суду та відкриття провадження у справі, адже залучення правонаступників особи, яка померла до відкриття провадження у справі, суперечить принципам цивільного судочинства.

До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 квітня 2020 року у справі № 473/1433/18 (провадження № 14-35цс20).

Суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (пункт 1 частини першої статті 255 ЦПК України).

У постанові від 20 червня 2019 року у справі № 185/998/16 Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зазначив: «Якщо правонаступництво у справі допускається, то правонаступників можна залучити тільки у випадку, коли смерть особи сталася після набуття нею статусу сторони у справі, тобто після відкриття провадження у справі. При цьому незалежно від кількості процесуальних дій, які були вчинені судами та учасниками судового процесу під час розгляду справи, суд зобов`язаний закрити провадження у справі».

У справі, що переглядається, встановлено, що провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання було відкрито судом 23 липня 2021 року.

Разом із тим, ОСОБА_1 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , позов пред`явлено його представником - адвокатом Асатряном Т. Л.

За таких обставин, оскільки чинним законодавством України не передбачено судового вирішення спору з особою, яка на час відкриття провадження у справі померла і правоздатність якої відповідно до вимог статті 25 ЦК України припинено, та в силу вказаного вище не могла бути стороною у справі, встановивши, що ОСОБА_1 помер до дня відкриття провадження у справі і на момент смерті не набув статусу учасника справи, суди попередніх інстанцій зробили правильний висновок про наявність підстав для закриття провадження у справі на підставі частини першої статті 255 ЦПК України у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

До схожих висновків дійшов Верховний Суд в постановах від 30 червня 2022 року у справі № 686/29393/20 (провадження № 61-1983св22), від 30 червня 2023 року у справі № 681/1267/22 (провадження № 61-6063св23), від 30 жовтня 2023 року у справі № 755/14779/21 (провадження № 61-12420св23).

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги їх висновків не спростовують, на законність ухвалених судових рішень не впливають.

Фактично доводи касаційної скарги зводяться до суб`єктивного тлумачення заявником чинних норм цивільного процесуального законодавства України і не можуть бути підставами для скасування постановлених у справі судових рішень.

При цьому Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Щодо клопотання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду

У касаційній скарзі заявник просив передати справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду з метою відступу від правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 473/1453/18 (провадження № 14-35цс20).

Відповідно до частини четвертої статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.

Питання про передачу справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду вирішується судом за власною ініціативою або за клопотанням учасника справи (частина перша статті 404 ЦПК України).

З метою забезпечення єдності та сталості судової практики причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин у певній сфері або їх правового регулювання. Такі висновки сформульовані в численних постановах Великої Палати Верховного Суду (постанови від 04 вересня 2018 року в справі № 823/2042/16 (пункти 43-45), від 05 грудня 2018 року в справах № 757/1660/17-ц (пункти 43-44) і № 818/1688/16 (пункти 4-45), від 15 травня 2019 року в справі № 227/1506/18 (пункт 54), від 29 травня 2019 року в справі № 310/11024/15-ц (пункти 44-45), від 21 серпня 2019 року в справі № 2-836/11 (пункт 24)).

Таких підстав для відступу від правових висновків, викладених в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 квітня 2020 року у справі № 473/1453/18 (провадження № 14-35цс20) заявником не наведено, а касаційним судом не встановлено.

З урахуванням наведеного, колегія суддів не встановила достатніх та обґрунтованих підстав для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, а, отже, в задоволенні відповідного клопотання необхідно відмовити.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення- без змін, оскільки підстави для їх скасування відсутні.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_3 , в інтересах якої діє її представник - адвокат Дорошенко Олена Миколаївна, про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду відмовити.

Касаційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якої діє її представник - адвокат Дорошенко Олена Миколаївна, залишити без задоволення.

Ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 06 лютого 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий М. Є. Червинська

Судді: А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко

В. М. Коротун

М. Ю. Тітов