Єдиний унікальний номер судової справи: 490/6105/24
Номер провадження 22-ц/812/204/25
Номер провадження 22-ц/812/205/25 Суддя - доповідач апеляційного суду Крамаренко Т.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2025 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого - Крамаренко Т.В.,

суддів - Локтіонової О.В., Ямкової О.О.,

із секретарем судового засідання - Колосовою О.М.,

за участю: представника відповідачки - адвоката Долгової Л.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою

ОСОБА_1 , яка діє в інтересах

неповнолітньої ОСОБА_2 , подану в її інтересах,

адвокатом Коренко Тетяною Володимирівною

на рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 грудня 2024 року та додаткове рішення від 09 грудня 2024 року, ухвалені під головуванням судді - Саламатіна О.В., в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ємельянової Наталі Валеріївни про визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и л а:

У липні 2024 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання заповіту недійсним.

Позов обґрунтовує тим, що ОСОБА_4 , є рідною онукою ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Батько ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та рідний син - ОСОБА_5 , перебуваючи на службі у ЗСУ 13 серпня 2022 року зник безвісти.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на все майно, в тому числі, й на належну останній квартиру АДРЕСА_1 .

Онука померлої звернулась до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ємельянової Н.В. із заявою про прийняття спадщини після смерті бабусі, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом їй було відмовлено у зв`язку з наявністю заповіту на все майно на користь рідної сестри ОСОБА_3 від 29 вересня 2023 року.

Позивачка зазначає, що ОСОБА_5 в силу свого похилого віку та за станом здоров`я потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги.

Вважає, що заповіт від 29 вересня 2023 року є недійсним, оскільки заповідачем було неправильно сприйнято фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення, а також через свій стан та постійне переживання за сина, заповідачка не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, вона була не спроможна приймати рішення про вчинення будь-яких правочинів.

Посилаючись на викладене та на приписи ст. ст. 203, 215, 229, 1257, 1261 ЦК України, позивачка просила суд визнати заповіт ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 на все майно у тому числі квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 від 29 вересня 2023 року, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ємельяновою Н.В. недійсним та застосувати наслідки не дійсності.

25 вересня 2024 року від приватного нотаріуса Ємельянової Н.В. надійшли пояснення на позовну заяву, в яких остання вказала, що вважає позовну заяву необґрунтованою, оскільки при посвідченні заповіту 29 вересня 2023 року, нею не було встановлено будь-якої з обставин, в тому числі, встановленої п. 4 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про нотаріат», які б стали підставою для відмови громадянці ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у вчиненні відповідної нотаріальної дії. А також позивач у позовній заяві некоректно повідомив суд про те, що нотаріус вже відмовила їй у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки 18 червня 2024 року позивачка лише звернулась із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5

04 жовтня 2024 року від представниці ОСОБА_3 - адвоката Долгової Л.В. надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання просила відмовити позивачці ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 у задоволенні вимог, викладених у позовній заяві про визнання заповіту недійсним у повному обсязі за безпідставністю. Вказала, що дійсно рідна сестра відповідачки ОСОБА_5 була власницею квартири АДРЕСА_1 . Згідно договору дарування, батько неповнолітньої ОСОБА_2 та рідний син ОСОБА_5 подарував своїй матері частку вказаної квартири АДРЕСА_3 . Тобто він мав намір і хотів, щоб вказана квартира залишилася не його колишній дружині ОСОБА_1 чи дочці ОСОБА_2 , а саме рідній матері. І на момент відкриття спадщини смерті ОСОБА_5 , вказана квартира належала саме ОСОБА_5 . Ні колишня невістка, ні її дочка з моменту розірвання відносин в 2015 році з ОСОБА_7 та з його матір`ю не спілкувалися, не допомагали бабусі та не цікавилися її життям. Коли було визнано її сина ОСОБА_7 14 серпня 2022 року зниклим безвісті за особливих обставин, вона до останнього вірила, що він в полоні та повернеться і тому прийняла особисте рішення залишити заповіт 29 вересня 2023 року на рідну сестру, єдину близьку людину, яку любила і якій довіряла. Чоловіка та інших дітей вона не мала. Позивачка ж разом із дитиною на початку війни виїхала до Польщі та не цікавилася життям спадкодавиці. Натомість, весь час з початку введення воєнного стану, відповідачка була поряд з сестрою, допомагала їй та підтримувала, як могла. Заповідачка була впевнена, що хоче залишити своє майно у спадщину сестрі, та нічого за це від відповідачки не просила.

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 04 грудня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивовано тим, що заповіт складений та посвідчений 29 вересня 2023 року відповідає вимогам ст. 1247 ЦК України. Позивачкою не надано суду належних доказів про те, що заповідачкою було неправильно сприйнято фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення, а також через свій стан та постійне переживання за сина, заповідачка не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними та що вона була не спроможна приймати рішення про вчинення будь-яких правочинів. Вказане не знайшло свого підтвердження під час розгляду справи, а за такого в задоволенні позову з вказаних підстав слід відмовити.

Крім того, судом враховано, що ОСОБА_7 - рідний син заповідачки, станом на час розгляду справи, не оголошувався померлим.

Так, відповідно до частини першої статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка).

Тлумачення статті 1241 ЦК України свідчить, що право на обов`язкову частку - це суб`єктивне майнове право окремих спадкоємців першої черги (стаття 1261 ЦК України) отримати певну частку у спадщині, незалежно від змісту заповіту. Хоча норми про право на обов`язкову частку розміщені у главі, присвяченій спадкуванню за заповітом, за своєю сутністю право на обов`язкову частку належить до спадкування за законом. Тобто право на обов`язкову частку існує лише за наявності заповіту. Коло осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначене статтею 1241 ЦК України, є вичерпним і розширювальному тлумаченню не підлягає. Вказана позиція наведена в Постанові КЦС ВС від 02 серпня 2018 року у справі №705/3890/16-ц. З урахуванням наведеного вище, судом також відхилені аргументи позивачки про визнання недійсним заповіту «з підстав передбачених ст. 1261 ЦК України, згідно з якою у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки».

Додатковим рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 грудня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 , судові витрати на професійну правничу допомогу у сумі 21 000 грн.

Не погодившись із вказаними рішеннями суду першої інстанції, адвокат - Коренко Т.В. подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовну заяву в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд не звернув належної уваги на те, що позивачка просила визнати заповіт недійсним з підстав, передбачених ст. 1261 ЦК України, згідно з якою у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Також судом не взято до уваги той факт, що батько позивачки - солдат ОСОБА_7 відповідно до сповіщення сім`ї №199 зник безвісти у бою за нашу батьківщину у населеному пункті Невельське Донецької області є підстави вважати його загиблим, а отже спадкоємцем першої черги замість батька ОСОБА_7 є його рідна донька - ОСОБА_2 , яка є неповнолітньою і має право на отримання спадку незалежно від заповіту. Крім того, у померлої ОСОБА_5 знаходились кошти В АТ КБ «Приватбанк» на банківському рахунку, які остання отримала від військової частини НОМЕР_1 у період червень-липень 2023 року, які нараховувалися її сину ОСОБА_7 у вигляді грошового забезпечення та винагороди відповідно до ПКМУ №168 від 28 лютого 2022 року. До того ж зазначає, що при ухвалення додаткового рішення судом першої інстанції не взято до уваги, що написання відзиву, надання декількох консультацій та представлення інтересів в суді не потребують багато часу, значних зусиль та особливих навиків і не може вважатися складною юридичною роботою. Отже, витрати на професійну правничу допомогу є неспівмірними зі складністю виконаної роботи та непропорційними до предмета спору.

У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_3 - адвокат Долгова Л.В., просила рішення та додаткове рішення Центрального районного суду м. Миколаєва залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідачки адвоката Долгової Л.В., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржувані рішення в повній мірі не відповідають.

З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що ОСОБА_5 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_8 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище ОСОБА_8 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 є рідними сестрами, що підтверджується копіями свідоцтв про народження, укладення шлюбу, розірвання шлюбу, витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актованого запису про шлюб (т.1 а.с. 74, 79-85, 92 зв., 93-100).

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 є сином ОСОБА_5 , що підтверджується копією свідоцтва про народження та повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян (т. 1 а.с. 101-104).

Згідно копії свідоцтва про народження Серія НОМЕР_2 , виданого Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції 11 червня 2011 року ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 є донькою ОСОБА_7 .

29 вересня 2023 року ОСОБА_5 на випадок своєї смерті зробила розпорядження про те, що належне їй майно, з чого б воно не складалось та де б воно не знаходилось та все те, що буде належати їй на момент смерті та на що за законом матиме право, заповіла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . Вказаної заповіт посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ємельяновою Н.В., зареєстрованого в реєстрі за №2085 (т.1 а.с.78).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 померла у віці 67 років, що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_3 , видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (т.1 а.с.18).

02 квітня 2024 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області заведено спадкову справу №41/2024 після смерті ОСОБА_5 за заявою ОСОБА_3 про прийняття спадщини за заповітом (т. 1 а.с. 74-122).

Із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області також звернулася онука - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (т.1 а.с.19).

Згідно сповіщення сім`ї №199 Міністерства оборони України від 30 серпня 2022 року, син померлої ОСОБА_5 та батько ОСОБА_2 - ОСОБА_7 перебуваючи на службі у ЗСУ 14 серпня 2022 року зник безвісти, що також підтверджується наказом командира військової частини НОМЕР_1 №800 від 25 жовтня 2022 року, Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 09 вересня 2022 року та Витягом з Єдиного реєстру осіб, зниклих безвісти за особливих обставин (т.1 а.с.15-17).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для визнання недійсним заповіту ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 від 29 вересня 2023 року, що посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ємельяновою Н.В. за реєстровим №2085.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду виходячи з наступного.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 ЦК України, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Згідно частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю (частина перша статті 1234 ЦК України).

За змістом частини першої статті 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування (частина друга статті 1235 ЦК України).

У статті 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

На підставі частини першої статті 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому.

Малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка) (частина перша статті 1241 ЦК України).

Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Для дійсності заповіту волевиявлення заповідача має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Воля - це внутрішнє бажання заповідача визначити долю спадщини на випадок своєї смерті шляхом складання особистого розпорядження (заповіту). Волевиявлення - це зовнішній прояв внутрішньої волі, який знаходить своє втілення в заповіті, складеному та посвідченому відповідно до вимог, передбачених ЦК України (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 травня 2018 року у справі № 756/14304/15-ц (провадження № 61-11896св18)).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 369/7921/21 вказано, що свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.

Відповідно до частин першої, третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частиною першою статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Відповідно до частини першої статті 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Аналіз статті 229 ЦК України свідчить, що будь-які односторонні правочини, в тому числі й вчинення заповіту, можливо оспорювати на підставі статті 229 ЦК України, тому що деформувати волю особи (осіб), що вчиняє (вчиняють) односторонній правочин може й інша особа, яка не є стороною правочину. Але позивач (спадкоємець) має довести, що заповідач вчинив заповіт під впливом помилки, що стосується обставин, які мають істотне значення. Тому не виключається оспорювання такого одностороннього правочину у разі, коли заповідач помилявся щодо його природи. За недоведеності помилки виключається можливість визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України як вчиненого під впливом помилки.

Згідно з частиною другою статті 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як на підставу задоволення своїх вимог позивачка посилалася на те, що оскільки заповідачем було не правильно сприйнято фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення, а також через свій стан та постійне переживання за сина, заповідачка не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, вона була не спроможна приймати рішення про вчинення будь-яких правочинів.

Судом встановлено, що 29 вересня 2023 року о 10:20 год приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Ємельяновою Н.В. посвідчено заповіт від імені ОСОБА_5 за реєстровим №2085, відповідно до якого ОСОБА_5 на випадок своєї смерті зробила таке розпорядження: належне їй майно, з чого б воно не складалось та де б воно не знаходилось та все те, що буде належати їй на момент смерті та на що за законом матиме право заповіла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 . У заповіті ОСОБА_5 також зазначено, що заповіт особисто нею прочитаний вголос та особисто нею підписаний.

Факт підписання вказаного заповіту саме ОСОБА_5 сторонами не оспорюється.

Крім того, у заповіті зазначено, що ОСОБА_5 , розуміючи значення своїх дій, діє добровільно, без будь-якого насильства, примусу, як фізичного так і морального.

Суд першої інстанції з урахуванням пояснень свідків - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , на підставі наданих доказів, встановивши, що позивачкою не доведено відсутність волевиявлення ОСОБА_5 щодо розпорядження належним їй майном на користь рідної сестри - ОСОБА_3 , а також те, що через свій стан та постійне переживання за сина, заповідачка не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, під час складання заповіту 29 вересня 2023 року, зробив обґрунтований висновок про відмову у задоволенні позову про визнання заповіту недійсним.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом не взято до уваги той факт, що батько позивачки - солдат ОСОБА_7 відповідно до сповіщення сім`ї №199 зник безвісти у бою за нашу Батьківщину у населеному пункті Невельське Донецької області, а тому є підстави вважати його загиблим, а отже спадкоємцем першої черги замість батька ОСОБА_7 є його рідна донька - ОСОБА_2 , не заслуговують на увагу, оскільки як вірно зазначено судом першої інстанції син заповідачки - ОСОБА_5 станом на час розгляду справи не оголошувався померлим.

Посилання в апеляційній скарзі як на задоволення своїх, на положення ст. 1261 ЦК України, згідно якої у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки, не можуть бути взяті до уваги, оскільки судом у рішенні суду з урахуванням правових позицій Верховного Суду зроблено висновок щодо застосування вказаної норми до спірних правовідносин у даній справі.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін.

Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін то й відсутні підстави для розподілу судових витрат на підставі ст. 141 ЦПК України.

Що стосується додаткового рішення про стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, то колегія суддів виходить з наступного.

Так, ч. 1 ст. 133 ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 вказаної статті Кодексу).

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (ч. 1 ст. 60 ЦПК України).

За змістом ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в ч. 4 ст. 62 ЦПК України.

За положеннями п. 4 ч. 1 ст. 1, ч. 3 та 5 ст. 27 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Пунктом 9 частини першої статті 1 України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (п.6 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Відповідно до ст.19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. У разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, у межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19).

З урахуванням наведеного вище не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату «гонорару успіху», у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібний висновок викладено у додатковій постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 754/14704/19-ц (провадження № 61-15221св20).

Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Отже, процесуальним законодавством передбачено механізм зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката шляхом подання відповідного клопотання.

У питанні зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу варто враховувати висновки Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у справі № 922/445/19, де серед іншого наголошено, що: зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони щодо неспівмірності заявлених іншою стороною витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт; суд з огляду на принципи диспозитивності та змагальності не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Подібні висновки викладено у постановах Верховного Суду у справах № 922/3436/20, № 910/7586/19 та № 910/16803/19.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) також акцентувала увагу на те, що суд не може за власною ініціативою зменшити витрати на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку іншої, зацікавленої сторони.

Таким чином суд при вирішенні питання зменшення витрат на професійну правничу допомогу перевіряє чи подавалося від іншої сторони клопотання про зменшення витрат і наскільки таке клопотання є обґрунтованим відносно критерію неспівмірності заявленого розміру витрат.

Пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України). Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у додатковій постанові від 17 січня 2022 року у справі № 756/8241/20 (провадження № 61-9789св21).

Так, на підтвердження надання правничої допомоги під час розгляду справи, адвокатом Долговою Д.Г. надано свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №749 від 04 лютого 2012 року, ордер на надання правничої допомоги від 19 вересня 2024 року, Договір про надання правової допомоги від 19 вересня 2024 року між нею та Парташніковою С.Г. (т.1 а.с. 66,67, 208-209).

За умовами договору адвокат приймає на себе зобов`язання бути представником клієнта, як відповідача у Центральному районному суді м. Миколаєва та інших місцевих загальних та апеляційний судах у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 про визнання заповіту недійсним. Сума винагороди складає 500 доларів США, виплата проводиться в день укладення вказаного договору в розмірі авансової суми гонорару 250 доларів США, остаточно оплата повинна відбуватися в процесі розгляду справи, але не пізніше ухвалення рішення суду першої інстанції (п.п.1.1., 4.2., 4.3.)

02 грудня 2024 року ОСОБА_11 та ОСОБА_3 було складено Акт приймання-передачі наданих послуг згідно договору від 19 вересня 2024 року, в якому зазначено, що адвокатом були надані послуги правничої допомоги по справі №490/6105/24, а клієнтом було сплачено 21 000 грн. Сторони претензій, зокрема і матеріальних, одна до одної не мають (т. 1 а.с.210).

Згідно розрахунку витрат на правничу допомогу адвоката було надано такі послуги: ознайомлення із матеріалами позовної заяви з додатками, опрацювання законодавчої бази, (1 год). Консультація щодо необхідності отримання додаткових матеріалів (доказів) та їх отримання для справи (2 зустрічі по 30 хв.) - 2 год., підготування відзиву на позовну заяву 2 год., направлення відзиву сторонам Укрпоштою - 20 хв., підготування заяви про ознайомлення із матеріалами справи, клопотання про виклик свідків - 40 хв., участь у судових засіданнях в Центральному районному суду м. Миколаєва - 1,5 год., а всього 6 год. 30 хв. (т.1 а.с.212)

Розмір витрат на правничу допомогу склав 21 000 грн. Розрахунок витрат на правничу допомогу обчислювався наступним чином: витрачений час (кількість годин) помножують на компенсацію за одну годину, яка становить в 2024 р. - 8000 грн х 40% х 6 год.30 хв + поштові витрати.

Згідно квитанції до прибуткового касового ордера від 19 вересня 2024 року та 02 грудня 2024 року ОСОБА_3 сплачено за правничу допомогу згідно договору від 19 вересня 2024 року по цивільній справі №490/6105/24 кошти в сумі 21 000 грн.

Вирішуючи чи є розмір витрат відповідачки на правничу допомогу обґрунтованим та пропорційним до предмета спору у цій справі, колегія суддів враховує, що позивачем є ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 є неповнолітньою, інтереси якої представляє матір ОСОБА_1 , якою заявлені немайнові вимоги, а відтак вартість однієї години за надання правничої допомоги у розмірі 3200 грн є завищеною з огляду на обставини даної справи.

За такого, доводи апеляційної скарги про те, що витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 21 000 грн є неспівмірними зі складністю виконаної роботи та непропорційними до предмета спору заслуговують на часткову увагу.

Враховуючи наведене, оцінивши подані відповідачкою докази на підтвердження понесених нею витрат, виходячи з вищенаведених критеріїв та обставин даної справи, колегія суддів дійшла висновку, що витрати на професійну правничу допомогу, які пов`язані з розглядом цієї справи, підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з позивачки в інтересах якої діє ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 у розмірі 12 600 грн.

За таких обставин додаткове рішення суду на підставі п.1 ч.1 ст. 376 ЦПК України підлягає зміні шляхом зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу з 21 000 грн до 12 600 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_2 , подану в її інтересах, адвокатом Коренко Тетяною Володимирівною - задовольнити частково.

Рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 грудня 2024 року - залишити без змін.

Додаткове рішення Центрального районного суду м. Миколаєва від 09 грудня 2024 року змінити, зменшивши суму судових витрат на професійну правничу допомогу з 21 000 грн до 12 600 грн.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко

Судді: О.В. Локтіонова

О.О. Ямкова

Повний текст постанови складено 03 лютого 2025 року.