Провадження № 6/756/44/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2025 року Оболонський районний суд міста Києва у складі:

головуючого - судді Тихої О.О.,

за участі секретаря судового засідання Косянчук Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві заяву ОСОБА_1 про визнання судового наказу про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей таким, що не підлягає виконанню,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 через представника - адвоката Ганчеву М.А., звернувся до суду з заявою про визнання судового наказу про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей таким, що не підлягає виконанню.

Вимоги обґрунтовано тим, що судовим наказом від 16.09.2024, виданим Оболонським районним судом м. Києва, з нього на користь ОСОБА_2 стягуто аліменти на неповнолітніх дітей - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини з усіх видів його доходів (заробітку), але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 30.08.2024 року до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Проте, звертаючись із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів заявник не повідомила суду про той факт, що сторони разом з дітьми проживають у Німеччині, і ОСОБА_1 у добровільному порядку на підставі аліментного зобов`язання, поданого до Управління у справах неповнолітніх від 28.04.2023 вже сплачує аліменти на утримання дітей по 649 євро на кожну дитину.

Отже, оскільки ОСОБА_1 добровільно виконує обов`язок з утримання дітей, тому судовий наказ від 16.09.2024, виданий Оболонським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 з аліментів на неповнолітніх дітей - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є таким, що не підлягає виконанню.

27.01.2025 на адресу суду надійшли заперечення представника стягувача - адвоката Кухаренко О.В. на заяву ОСОБА_1 , в яких остання просить відмовити у її задоволенні. Зазначила, що наведені в ЦПК України підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, можна поділити на дві групи: матеріально-правові та процесуально-правові. При цьому, до процесуальних підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, не належить добровільне утримання дітей, матеріальні ж підстави боржником також не наведені, окрім судового наказу, який боржник просить визнати таким, що не підлягає виконанню, відсутнє жодне судове рішення, яке встановлює його обов`язок щодо утримання неповнолітніх дітей як на території України, так і за її межами.

Представник боржника - адвокат Ганчева М.А., подала клопотання про розгляд справи за її відсутності, заявлені вимоги підтримала.

Представник стягувача - адвокат Кухаренко О.В., подала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення заяви заперечувала з підстав, викладених у письмових запереченнях.

Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного.

Оболонським районним судом м. Києва 16.09.2024 за заявою ОСОБА_2 видано судовий наказ № 756/10926/24, яким з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на неповнолітніх дітей - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини з усіх видів його доходів (заробітку), але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 30.08.2024 року до досягнення найстаршою дитиною повноліття.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Статтею 18 ЦПК України визначено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Частиною 1 статті 173 ЦПК України передбачено, що суд може визнати судовий наказ таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432, 435 цього Кодексу.

Суд, відповідно до ч.1 ст. 432 ЦПК України, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню.

Згідно ч. 2 ст. 432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.

Норма ч.2 ст. 432 ЦПК України має чітку конструкцію й передбачає, що у разі якщо виконавчий лист було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню повністю або частково.

Відповідно до змісту вказаної вище норми ЦПК України, виконавчий лист може бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню лише у випадку: 1) якщо його було видано помилково; 2) якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або 3) з інших причин. При цьому словосполучення «або з інших причин» стосується саме припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню. Так, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань, переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Таким чином, закон передбачає можливість визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом, проте наявними є обставини, які виключають необхідність проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом.

Наведені підстави для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: матеріально-правові (відсутність у боржника обов`язку), зокрема, зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання, та процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання тощо.

Перелік підстав для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, за змістом ст.432 ЦПК України, не є виключним, оскільки передбачає також інші підстави для прийняття такого рішення, ніж прямо зазначені у цій нормі процесуального права.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню з урахуванням права стягувача на повне виконання рішення суду та права боржника на захист від подвійного стягнення. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Такі висновки містяться у постанові Верховного Суду від 20 лютого 2019 року у справі №2-4671/11; постанові Верховного Суду від 16.01.2018 у справі №61-1592св17.

Відповідно до приписів ч.1, 2 ст. 161 ЦПК України особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, зокрема з вимогою про стягнення аліментів, в наказному або в спрощеному позовному провадженні на свій вибір.

При цьому, згідно з п. 4 ч.1 ст. 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо: заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

За змістом ч. 1. ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття.

Частиною 3 ст. 181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частиною 5 статті 183 СК України передбачено, що той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-111, на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

У якості підстав для визнання виконавчого наказу таким, що не підлягає виконанню, заявник зазначив те, що у ОСОБА_2 були відсутні правові підстави для звернення до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей, оскільки він добровільно виконує свій обов`язок по утриманню дітей, сплачуючи аліменти на підставі аліментного зобов`язання від 28.04.2023, вчиненого в Управлінні у справах неповнолітніх, м. Штутгарт, Німеччина.

Заявником на підтвердження заявлених вимог надано перекладені українською мовою аліментне зобов`язання від 28.04.2023, вчинене в Управлінні у справах неповнолітніх, м. Штутгарт, Німеччина; засвідчену нотаріусом заяву від 29.10.2024, якою він зобов`язався сплачувати аліменти на дітей; виписку по банківському рахунку від 11.10.2024; розрахунки матеріальної допомоги (аліментів) Управління у справах молоді м. Штутгарт щодо ОСОБА_3 та ОСОБА_5 .

Таким чином, заявник послався на таку матеріально-правову підставу для визнання судового наказу про стягнення з нього аліментів на неповнолітніх дітей таким, що не підлягає виконанню, як добровільне виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження.

Статтею 273 СК України визначено, що якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати.

Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у ст.ст. 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

Аналіз вказаної норми закону свідчить, що у зв`язку зі зміною обставин, які мають істотне значення, платник аліментів у порядку визначеному законом, зокрема шляхом звернення до суду з відповідним позовом, має право на звільнення його від обов`язку щодо сплати аліментів.

З наведеного слідує, що факт добровільної сплати аліментів боржником на території іншої держави не є визначеною законом матеріально-правовою підставою для визнання судового наказу про стягнення аліментів таким, що не підлягає виконанню. Окрім судового наказу № 756/10926/24, виданого Оболонським районним судом м. Києва 16.09.2024, інші судові рішення про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітніх дітей відсутні, зокрема, рішення іноземного суду, що підлягає визнанню та примусовому виконанню в Україні в порядку, визначеному ЦПК України.

Посилання заявника на таку матеріально-правову підставу для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, як добровільне виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, суд вважає помиковим, оскільки обов`язок боржника по сплаті аліментів щодо кожної дитини станом на час розгляду даної заяви не припинився, а існує до досягнення дітьми повнолітття.

Інших підстав для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, боржником та його представником не надано.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання судового наказу про стягнення аліментів на неповнолітніх дітей таким, що не підлягає виконанню.

Керуючись ст. 12, 13, 76-81, 89, 260, 261, 353-355, 432 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_1 про визнання судового наказу № 756/10926/24, виданого 16.09.2024 Оболонським районним судом м. Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на неповнолітніх дітей - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/3 частини з усіх видів його доходів (заробітку), але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 30.08.2024 року до досягнення найстаршою дитиною повноліття, - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з моменту її підписання суддею.

Учасник справи, якому ухвалу суду не було вручені у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя О.О. Тиха