Провадження №2/367/2161/2025
УХВАЛА

Іменем України

про закриття провадження

29 січня 2025 року Ірпінський міський суд Київської області у складі:

головуючого судді Шестопалової Я.В.,

при секретарі Пронченко О.С.,

за участі

позивача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в приміщенні Ірпінського міського суду Київської області справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради Київської області про встановлення факту самостійного виховання дитини,-

в с т а н о в и в:

В провадженні Ірпінського міського суду Київської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради Київської області про встановлення факту самостійного виховання дитини, в якому позивач просив встановити юридичний факт, а саме, що ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує сина ОСОБА_3 .

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 18 вересня 2009 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , у відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, про що у книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис №1528, після чого відповідачка по справі змінила прізвище на « ОСОБА_1 ». Від даного шлюбу у подружжя народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Спільне подружнє проживання у з відповідачкою не склалося, через різні характери та погляди на життя, тому сім?я розпалася. 13 серпня 2024 року Ірпінським міським судом Київської області у справі №367/5722/24шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було розірвано. Син ОСОБА_6 після після розірвання шлюбу надалі залишається проживати з позивачем та перебуває на його утриманні, з матір?ю наміру проживати у сина не має. Вважає, що відповідачка по справі, ОСОБА_2 , свідомо усунулась від виконання своїх батьківських обов?язків по вихованню сина, і всі ці обов?язки полягли на позивача, він самостійно виховує сина ОСОБА_6 , оскільки відповідачка до сина не приїздить, не зустрічається з ним, не телефонує, не надає кошти на утримання сина ОСОБА_6 . ОСОБА_1 , виконує батьківські обов?язки: бере активну участь у шкільному житті сина, відвідує батьківські збори, контактує з класним керівником та контролює навчальну успішність сина, також звертався із заявою до Ірпінської міської ради «Про надання статусу сину, як дитині, яка постраждала внаслідок воєнних дій та збройних конфліктів.

У підготовчому судовому засіданні позивач надав пояснення, що встановлення факту самостійного виховання сина йому необхідне для отримання права на відстрочку від мобілізації, а також вони з відповідачкою домовились про те, що син ОСОБА_6 буде проживати з батьком та буде перебувати на його утриманні.

Відповідачка ОСОБА_2 надала до суду заяву про визнання позову, у якій зазначила, що на сьогоднішній день син ОСОБА_6 проживає зі своїм батьком ОСОБА_1 та перебуває на його утриманні. У них завжди гарні відносини, ОСОБА_7 уміє знаходити підхід до сина. У відповідачки відносини із сином зіпсувалися з початком повномасштабного вторгнення, коли вони вимушені були поїхати до республіки Польща і там вони певний період часу проживали. Після повернення в Україну син почав проживати з татом.

Представник служби у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради Київської області Співак Н.В. надала клопотання про розгляд справи у відсутність представника, прийняття рішення покладає на розсуд суду.

Відповідно до ст. 189 ЦПК України завданнями підготовчого провадження є: остаточне визначення предмета спору та характеру спірних правовідносин, позовних вимог та складу учасників судового процесу; з`ясування заперечень проти позовних вимог; визначення обставин справи, які підлягають встановленню, та зібрання відповідних доказів; вирішення відводів; визначення порядку розгляду справи; вчинення інших дій з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду справи по суті.

Відповідно до ч.2ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого засідання суд постановляє ухвалу про: залишення позовної заяви без розгляду, закриття провадження у справі, закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті.

В підготовчому судовому засіданні встановлено підстави для закриття провадження у справі, з огляду на таке.

Норма пункту 2 частини першої статті 255 ЦПК України передбачає, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі якщо відсутній предмет спору.

Судом встановлено, що після розірвання шлюбу між сторонами по справі, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишився проживати та проживає разом із батьком ОСОБА_1 . Даний факт підтверджується як самим позивачем, а також актом обстеження умов проживання від 04.11.2024 року.

Відповідачка повідомила суду, що після розірвання шлюбу їхня спільна дитина проживає разом із позивачем та вона не заперечує щодо цього, оскільки у батька з дитиною гарні відносини.

Тобто, відповідачка висловила добровільну згоду на проживання їхньої дитини разом із позивачем.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків; місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини; якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

Як встановлено в підготовчому судовому засіданні, сторони між собою домовились, що їх спільна дитина буде проживати разом із батьком.

Вказану обставину учасники процесу визнають і не оспорили.

У зв`язку із цим, суд приходить до висновку, що права дитини жодним чином не порушені, оскільки за взаємною згодою її батьків, дитина проживає разом із батьком ОСОБА_1 .

За нормами частин першої та другої статті 161 цього Кодексу якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом; під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Проте, у даній справі, за спільною згодою матері та батька, які проживають окремо, їхня дитина проживає із батьком.

З урахуванням викладеного, суд приходить до переконливого висновку, що між сторонами фактично відсутній предмет спору щодо виховання їх дитини, що унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову.

Про факт відсутності предмета спору також безпосередньо свідчать ті обставини, що відповідач повністю і беззаперечно погоджується на подальше проживання їх дитини із позивачем, не заявляє вимог і не ініціює питання про проживання дитини разом із нею.

Отже, суд переконався у тому, що правовідносини, які склалися між сторонами щодо визначення місця проживання їх дитини ґрунтуються на їх спільній згоді.

Як наслідок, права, свободи чи інтереси позивача щодо виховання їх дитини не є порушеними, невизнаними або оспорюваними, а тому вони і не потребують здійснення ефективного судового захисту.

Таким чином, оскільки сукупність усіх наведених вище фактичних обставин дає підстави стверджувати про відсутність предмета спору, суд приходить до висновку про існування законних підстав для закриття провадження у справі за такими позовними вимогами.

Водночас суд звертає увагу на наступне.

Частиною першою статті 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.

Статтею 141 СК встановлено рівність прав та обов`язків батьків щодо дитини. Зокрема, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною пятою статті 157 цього Кодексу.

Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені у статтях 150, 151 СК України.

За приписами частини другої статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до частин першої - четвертої статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.

Зазначена норма свідчить про те, що предметом договору є порядок здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Отже, навіть якщо один із батьків проживає окремо від дитини, на підставі цього договору він має здійснювати батьківські права та виконувати обов`язки, що очевидно полягає у вчиненні визначених договором певних дій, необхідних для виховання дитини, а не у повній відмові від них.

Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.

При цьому сімейні відносини як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, які поділяються на юридичні дії (настання яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).

Так, у силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки), яка припиняється у момент її смерті (стаття 25 ЦК України), а з підстав, установлених цим Кодексом, виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання), яка може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 30 ЦК України).

Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.

Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.

Тому смерть, до прикладу, матері дитини є підставою для припинення її обов`язку утримувати дитину.

Згідно із частиною другою статті 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання.

У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.

Так, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).

Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.

Отже, для підтвердження самостійного виховання дитини батьком необхідне існування (настання) обставин, у силу яких обсяг прав матері обмежується або припиняється.

Оскільки в СК України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі, можна констатувати, що в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), які мають бути підтверджені виключно актами цивільного стану (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім) та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.

СК України не встановлено підстав припинення батьківських обов`язків щодо виховання дитини. Так само як визначена частиною першою статті 15 СК України «невідчужуваність» сімейних обов`язків свідчить про неможливість відмови від сімейних обов`язків, якими є, зокрема, обов`язки щодо виховання дитини.

Спори, що виникають між сторонами, вирішуються шляхом перемовин, а в разі неможливості вирішити конфлікт - у судовому порядку відповідно до чинного законодавства України.

Частиною першою статті 152 СК України встановлено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Відповідно до частин третьої, четвертої статті 155 СК України відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

У даній справі, яка переглядається, позивач просить установити факт самостійного виховання ним дитини, проте встановлення такого факту може мати негативні наслідки для матері дитини.

Так, у статті 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право звернутися з позовом до суду про позбавлення батьківських прав. За частиною першою цієї статті право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають не лише один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває, а й орган опіки та піклування або прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

З огляду на наведене, вбачається, що у даній справі, немає спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини та/або ухилення від участі у вихованні, оскільки сторони між собою домовились про проживання сина з батьком, за таких обставин відсутній предмет спору.

За таких обставин, необхідно закрити провадження по справі.

На підставі викладеного, керуючись статтями 189, 197, 200, 255, 258 - 261 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в :

Закрити провадження за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради Київської області про встановлення факту самостійного виховання дитини.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи за веб-адресою: http://ip.ko.court.gov.ua/sud1013/.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Суддя: Я.В. Шестопалова