КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3108/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2025 року місто Київ

справа № 752/9934/24

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 вересня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Слободянюка А.В., повний текст рішення складено 18 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання дійсною додаткової угоди до договору купівлі-продажу,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив визнати дійсною з моменту укладання 17 вересня 2015 року додаткову угоду до договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладену між ОСОБА_1 , як продавцем, та ОСОБА_3 , як покупцем, якою:

викласти пункт 3 договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 17 вересня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М., в наступній редакції: «продаж зазначеної квартири вчиняється за ціною 2 182 260 грн., що за офіційним курсом НБУ становить 100 000 доларів США, які покупець зобов`язаний передати продавцеві з відстрочкою оплати до 01 березня 2021 року;

пункт 4 договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 17 вересня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М., викласти у наступній редакції: «я, продавець, своїм підписом під цим договором підтверджую згоду розрахунку за продану квартиру, шляхом одержання від покупця грошей в сумі 2 182 260 грн., що за офіційним курсом НБУ становить 100 000 доларів з відстрочкою платежу у строк до 01 березня 2021 року». Всі інші умови договору купівлі-продажу залишити без змін.

В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 17 вересня 2015 року між ним та відповідачем укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідчений 17 вересня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М. за реєстрованим №1695.

Вказував, що згідно з п.3 вказаного договору він зобов`язувався передати у власність відповідачу квартиру за погодженням сторін за 434 400,00 грн., які ним повністю сплачені до підписання договору.

Зазначав, що того ж дня, 17 вересня 2015 року між сторонами укладено до вказаного договору купівлі-продажу додаткову угоду, якою викладено п.3 та п.4 договору у новій редакції та засвідчено, що продаж зазначеної квартири вчинено за ціною 2 182 260 грн., що за офіційним курсом НБУ становить 100 000,00 доларів США з відстрочкою оплати до 01 березня 2021 року.

Посилався на те, що у день укладення додаткової угоди сторони дійшли згоди, що укладена ними додаткова угода буде нотаріально посвідчена найближчим часом. Час і місце нотаріального посвідчення додаткової угоди повинен був визначити відповідач, що посвідчується відповідним розписом відповідача у вимозі-повідомленні від 17 вересня 2015 року.

Вказував, що відповідач неодноразово просив відтермінувати укладання угоди через різні причини особистого характеру, останній не виконав вимогу-повідомлення від 30 серпня 2018 року, від 01 березня 2021 року та від 01 березня 2023 року.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 18 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням суду першої інстанції, представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що судом першої інстанції не було враховано положення статті 654 ЦК України та фактично розділено додаткову угоду та основний договір на 2 різні договори, в результаті чого зроблено невірні висновки, що договір від 17 вересня 2015 року не був виконаний (частково виконаний). Такі висновки суду першої інстанції не відповідають дійсним обставинам справи.

Вказував, що в матеріалах справи були присутні докази, які свідчать про умисне і безповоротне ухилення відповідача від укладення договору.

Зазначав, що власного обов`язку щодо визначення місця та часу здійснення нотаріального посвідчення додаткової угоди до договору купівлі-продажу від 17 вересня 2015 року відповідач не здійснив та неодноразово просив відтермінувати нотаріальне посвідчення укладеної угоди, посилаючись через різні причини особистого характеру. В результаті відповідач отримав та не виконав вимогу-повідомлення від 30 серпня 2018 року, 01 березня 2021 року та 01 березня 2023 року.

Посилався на те, що в даній справі під ухиленням від нотаріального посвідчення договору розуміється пасивне небажання вчинити цю дію відповідачем (в особистих інтересах).

06 грудня 2024 року від відповідача до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення, а рішення без змін. Вказував на те, що договір купівлі-продажу від 17 вересня 2015 року було виконано сторонами, на підтвердження чого було здійснено реєстрацію права власності на квартиру за відповідачем. Зазначав, що в укладеному сторонами договорі купівлі-продажу було визначено вартість квартири на підставі висновку суб`єкта оціночної діяльності, виконаному на замовлення позивача і така ціна влаштовувала позивача. Посилався на те, що відсутність факту виконання додаткової угоди сторонами свідчить про те, що сторони не досягли згоди внести до договору тих змін, які в ній викладені.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач та його представник у судове засідання апеляційного суду не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені. Представник позивача надіслав на адресу апеляційного суду клопотання, в якому просив розглядати справу у його відсутність та у відсутність позивача, вимоги апеляційної скарги задовольнити.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність позивача та його представника відповідно до положень ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для його задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 17 вересня 2015 року між ОСОБА_1 , як продавцем, та ОСОБА_3 , як покупцем, укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який посвідчений 17 вересня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М. за реєстрованим №1695.

У п.3 вказаного договору визначено, що за погодженням сторін продаж квартири вчинено за 434 400 грн., які повністю сплачені покупцем продавцю до підписання договору.

Відповідно до п.4 зазначеного договору, продавець своїм підписом під цим договором підтверджує факт повного розрахунку за продану квартиру, одержання від покупця грошей в сумі 434 400 грн. та відсутність по відношенню до нього будь-яких претензій фінансового характеру.

17 вересня 2015 року сторони підписали додаткову угоду до договору купівлі-продажу від 17 вересня 2015 року про наступне:

пункт 3 договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 17 вересня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М., викласти в наступній редакції:

«3. Продаж зазначеної квартири вчиняється за ціною 2 182 260 грн., що за офіційним курсом НБУ становить 100 000 доларів, які покупець зобов'язаний передати продавцеві з відстрочкою оплати у строк до по 01 березня 2021 року»;

пункт 4 договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 17 вересня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М., викласти в наступній редакції:

«4. Я, продавець, своїм підписом під цим договором підтверджую згоду розрахунку за продану квартиру, шляхом одержання від покупця грошей в сумі 2 182 260 грн., що за офіційним курсом НБУ становить 100 000 доларів, з відстрочкою платежу у строк до 01 березня 2021 року».

Всі інші умови договору купівлі-продажу залишаються без змін.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, посилався на те, що договір купівлі-продажу квартири від 17 вересня 2015 року є частково виконаним, при цьому відповідач ухилився від нотаріального посвідчення, укладеної 17 вересня 2015 року додаткової угоди до договору купівлі-продажу квартири від 17 вересня 2015 року, а тому відповідно до ст.220 ЦК України додаткова угода має бути визнана судом дійсною. Вказував, що ним неодноразово пред'являлись відповідачу вимоги-повідомлення про необхідність завершення укладання додаткової угоди від 17 вересня 2015 року до договору купівлі-продажу квартири, шляхом здійснення нотаріального посвідчення додаткової угоди від 17 вересня 2015 року, а саме: 17 вересня 2015 року, 20 серпня 2018 року, 01 березня 2021 року, 01 березня 2023 року, які відповідач отримував, про що свідчить його підпис на вимогах-повідомленнях.

Відповідно до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно з частиною першою статті 209 ЦК України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Відповідно до статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Однією з умов визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин.

При розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 04 березня 2019 року у справі №665/2266/16-ц, від 30 жовтня 2019 року у справі №140/2001/17, від 22 лютого 2021 року у справі №545/440/18, від 21 квітня 2023 року у справі №469/159/13-ц.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно до статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Матеріали справи не містять доказів того, що сторонами здійснювалось повне або часткове виконання додаткової угоди до договору купівлі-продажу квартири від 17 вересня 2015 року, зокрема щодо предмету додаткової угоди, яким є визначення іншої вартості купівлі-продажу квартири, а також умови сплати її вартості - з відстрочкою оплати до 01 березня 2021 року.

Позивач не довів факту відмови відповідача від нотаріального посвідчення додаткової угоди та втрати можливості з будь-яких причин її посвідчити, що є обов'язковими умовами для визнання правочину дійсним на підставі частини другої статті 220 ЦК України, враховуючи, що на час розгляду справи у суді першої інстанції відповідач визнав вимоги позивача.

Крім того, позивач не довів обставин, що при нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу 17 вересня 2015 року, ОСОБА_4 не міг в цей же день внести зміни до цього договору або одразу ж посвідчити і додаткову угоду.

Доказів на підтвердження обставин, що перешкоджали нотаріально посвідчити додаткову угоду в період з 17 вересня 2015 до травня 2024 року, позивач також не надав.

Таким чином, суд першої інстанції встановивши, що стороною позивача не доведено як факт часткового або повного виконання додаткової угоди до договору купівлі-продажу квартири, а також факт безумовного ухилення іншою стороною від нотаріального оформлення такої угоди, дійшов вірного висновку про відсутність передбачених законом підстави для визнання додаткової угоди дійсною відповідно до частини другої статті 220 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідач отримав та не виконав вимогу-повідомлення від 30 серпня 2018 року, 01 березня 2021 року та 01 березня 2023 року, тобто в даній справі під ухиленням від нотаріального посвідчення договору розуміється пасивне небажання вчинити цю дію відповідачем, колегія суддів відхиляє, оскільки саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати додаткову угоду, її ухилення від такого посвідчення не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України, оскільки позивач не довів факт безповоротного ухилення відповідача від нотаріального посвідчення правочину.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача надав заяву, в якій просив застосувати до даного спору наслідки пропуску строку позовної давності.

Колегія суддів вважає необхідним зазначити, що суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовних вимог, звернутих позивачем до того відповідача у спорі, який заявляє про застосування позовної давності. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи було порушене право, за захистом якого позивач звернувся до суду. Якщо це право порушене не було, суд відмовляє у позові через необґрунтованість останнього. І тільки якщо буде встановлено, що право позивача дійсно порушене, але позовна давність за відповідними вимогами спливла, про що заявила інша сторона у спорі, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності у разі відсутності визнаних судом поважними причин її пропуску, про які повідомив позивач (постанова Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №369/6892/15-ц).

Оскільки колегія суддів погодилася з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , а відтак відсутні підстави для розгляду заяви представника відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо підстав для відмови у задоволенні позовних вимог є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 18 вересня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 30 січня 2025 року.

Головуючий:

Судді: