ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

28 січня 2025 року

м. Харків

справа № 632/2469/21

провадження № 22-ц/818/600/25

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Смелянець К.І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору про спільну діяльність, стягнення коштів в рахунок повернення вкладу при розірванні договору простого товариства та недоплаченої суми прибутку за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 - адвоката Дяченка Володимира Юрійовича на рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 03 вересня 2024 року, постановлене під головуванням судді Библіва С.В., -

в с т а н о в и в:

У грудні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просила розірвати договір про спільну діяльність; стягнути з відповідача на свою користь суму внесеного вкладу при укладенні договору про сумісну діяльність в розмірі 362618,46 грн.; недоплачену суму прибутку в розмірі 360000,00 грн.

Рішенням Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 03 вересня 2024 року провадження у справі за позовною вимогою про розірвання договору про спільну діяльність від 07.06.20212 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченого державним нотаріусом Первомайської державної нотаріальної контори Харківської області Мірошниченко О.М., зареєстрованого в реєстрі за № 1-741 закрито. Позовну вимогу про стягнення з ОСОБА_2 суми внесеного вкладу при укладенні договору про сумісну діяльність задовольнено. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму внесеного вкладу за договором про спільну діяльність від 07.06.20212 року, укладеним між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , посвідченим державним нотаріусом Первомайської державної нотаріальної контори Харківської області Мірошниченко О.М., зареєстрованим в реєстрі за № 1-741 362618,46 грн. Позовну вимогу ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення недоплаченої суми прибутку в сумі 360000,00 грн. залишено без задоволення. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 3626,10 грн. Повернуто ОСОБА_1 з державного бюджету сплачену нею суму судового збору в АТ КБ ПриватБанк згідно квитанції: 0.0..1 від 25.11.2021 року в розмірі 908,00 грн.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Дяченко Володимир Юрійович просить скасувати рішення суду першої інстанції та закрити провадження у справі.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; зазначає, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки договір про спільну діяльність було укладено між фізичними особами-підприємцями для підприємницької діяльності. Крім того зазначає, що хоча на момент звернення до суду як у позивача так і у відповідача вже був відсутній статус фізичної особи-підприємця, справа підлягає розгляду господарським судом. Зазначене положення відображено у п.11.6 укладеного Договору, в якому зазначено, що суперечки між сторонами, по яких не було досягнуто згоди, вирішуються відповідно до законодавства України в господарському суді.

ОСОБА_1 надала відзив на апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Дяченка Володимира Юрійовича, в якому просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі, виходячи з наступного.

Закриваючи провадження у справі на підставі п.2 ч.1 ст. 255 ЦПК України в частині позовних вимог про розірвання спірного договору, суд першої інстанції виходив з того, що на момент ухвалення рішення суду строк дії договору закінчився і сплив він 07.06.2022 року, а отже в цій частині відсутній предмет спору. Задовольняючи частково позовні вимоги в іншій частині заявлених вимог, суд першої інстанції виходив з їх доведеності.

Проте такий висновок суду першої інстанції не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що 07.06.2012 року між фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 укладено Договір про спільну діяльність в транспортній сфері для досягнення господарських і комерційних цілей: надання спільних послуг з пасажирських перевезень на території міста Первомайський Первомайського (тепер Лозівського) району Харківської області та Харківській області, об`єднуючи диспетчерську базу, яка належить відповідачу, а саме телефонні лінії: 0(5748) 3-91-00; 0(5748) 3-44-00; 0(5748) 3-43-40; 0(5748) 3-40-40, в спільну диспетчерську службу із збереженням цих телефонних номерів та належних їй грошових коштів у сумі 13800,00 доларів США, що на час їх внесення згідно курсу НБУ складало 111780,00 грн. (т.1 а.с.13-14). Строк дії договору 10 років з дня його підписання.

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилалася на те, що з відповідачем у справі вона 07.06.2012 року уклала Договір про спільну діяльність в транспортній сфері для досягнення господарських і комерційних цілей: надання спільних послуг з пасажирських перевезень на території міста Первомайський Первомайського (тепер Лозівського) району Харківської області та Харківській області, об`єднуючи диспетчерську базу, яка належить відповідачу, а саме телефонні лінії: 0(5748) 3-91-00; 0(5748) 3-44-00; 0(5748) 3-43-40; 0(5748) 3-40-40, в спільну диспетчерську службу із збереженням цих телефонних номерів та належних їй грошових коштів у сумі 13800,00 доларів США, що на час їх внесення згідно курсу НБУ складало 111780,00 грн. Внески кожної сторони склали 50%. Строк дії договору 10 років з дня його підписання. За умовами договору відповідач мав здійснити дії з організації всього процесу діяльності для досягнення цілей, передбачених п.1.1 договору. Також на відповідача було покладено обов`язок надавати їй щомісячні звіти та інформувати її про хід спільної діяльності та досягнутих результатів не пізніше 5-ти днів після закінчення звітного періоду, але він жодного разу їй не прозвітував. У зв`язку із чим вона 06.09.2021 року звернулася до відповідача з Вимогою про надання звіту про хід виконання договору та щодо отриманого прибутку та понесених затрат, проте звіт надано не було. Тоді, 14.09.2021 року вона звернулася до відповідача з Вимогою про дострокове припинення Договору про сумісну діяльність у зв`язку із порушенням умов договору та повернення внесених грошових коштів та частини отриманого прибутку, що їй не сплачувався. На вказану Вимогу отримано відповідь про те, що всі телефонні лінії утримувати не рентабельно і він від частини їх відмовився ще у 2014 році та не заперечує проти розірвання договору, проте не повертати їй грошовий внесок, а безоплатно передати їй телефонну лінію стаціонарну радіохвильову базу, радіохвильову вишку два стаціонарних телефонних апарата, два мобільних телефони. Щодо сплати 50% прибутку відмовляється, адже ці кошти він сплачував.

Однією з основних гарантій права сторони на судовий захист є право оскарження судових рішень (стаття 129 Конституції України). Реалізація цього права здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантії їх реалізації.

Відповідно до частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних та юридичних осіб, державних та суспільних інтересів. Визначити, яким саме судом та за якими правилами має бути розглянутий спір і має судова юрисдикція.

Судова юрисдикція це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства: цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Отже, в порядку цивільного судочинства можуть розглядатися будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства, а предметом позову є цивільні права, які, на думку позивача, є порушеними, оспореними чи невизнаними.

Водночас за приписами частини другої статті 2 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Частиною першою статті 20 (далі ГПК України) передбачено, що господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках. Зокрема, зазначено, що це стосується також інших справ у спорах між суб`єктами господарювання (пункт 15 частини першої статті 20 ГПК України).

Таким чином, критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

Вирішення питання про юрисдикційність спору за участю фізичної особипідприємця залежить від того, виступає чи не виступає фізична особа як сторона у спірних правовідносинах суб`єктом господарювання, та чи є ці правовідносини господарськими.

Згідно з частинами першої, другої статті 3 ГК України під господарською діяльністю у цьому Кодексі розуміється діяльність суб`єктів господарювання у сфері суспільного виробництва, спрямована на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, що мають цінову визначеність. Господарська діяльність, що здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку, є підприємництвом, а суб`єкти підприємництва - підприємцями. Господарська діяльність може здійснюватись і без мети одержання прибутку (некомерційна господарська діяльність).

Відповідно до статті 42 ГК України підприємництво це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Суб`єктами господарювання є громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці (пункт 2 частини другої статті 55 ГК України).

Отже, підприємець це юридичний статус фізичної особи, який засвідчує право цієї особи на заняття самостійною, ініціативною, систематичною, на власний ризик господарською діяльністю з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Таким чином, під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Матеріали справи свідчать, що договір укладено між фізичними особами-підприємцями для ведення спільної діяльності в транспортній сфері і досягнення господарських і комерційних цілей.

Отже, предметом позову у даній справі є повернення вкладу при розірванні договору простого товариства та недоплаченої суми прибутку.

Відповідно до статті 42 Конституції України кожен має право на підприємницьку діяльність, яка не заборонена законом.

Згідно з статтею 42 ГК України підприємництво це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

За статтею 45 ГПК України сторонами в судовому процесі позивачами і відповідачами можуть бути особи, зазначені в статті 4 цього Кодексу, тобто, і фізичні особи, які не є підприємцями, а винятки, коли спори, стороною яких є фізична особа, що не є підприємцем, не підлягають розгляду у господарських судах, чітко визначені положеннями статті 20 цього Кодексу (як приклад, пункти 5, 10, 14 цієї статті).

Наведене свідчить про те, що з дати набрання чинності ГПК України в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» одним із критеріїв віднесення справ до господарської юрисдикції визначено наявність між сторонами саме господарських правовідносин, а також впроваджено підхід щодо розмежування юрисдикції залежно від предмета правовідносин, а не лише від суб`єктного складу сторін.

Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13.02.2019 року №910/8729/18 у справі у подібних правовідносинах.

Отже, ознаками спору, на який поширюється юрисдикція господарського суду, є наявність між сторонами господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і спору про право, що виникає з відповідних відносин, наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом, відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

З огляду на положення частини першої статті 20 ГПК України а також статей 4, 45 цього Кодексу для визначення юрисдикції господарського суду щодо розгляду конкретної справи має значення суб`єктний склад саме сторін правочину та наявність спору, що виник у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності.

Частиною першою статті 128 ГК України визначено, що громадянин визнається суб`єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу.

Громадянин може здійснювати підприємницьку діяльність безпосередньо як підприємець або через приватне підприємство, що ним створюється (частина третя статті 128 ГК України).

За частиною першою статті 58 ГК України суб`єкт господарювання підлягає державній реєстрації як юридична особа чи ФОП у порядку, визначеному законом.

Матеріали справи свідчать, що 07.06.2012 року між фізичними особами-підприємцями було укладено договір для ведення спільної діяльності в транспортній сфері і досягнення господарських і комерційних цілей.

Зокрема, відповідно до статей 51, 52, 598-609 ЦК, частини 8 статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" однією з особливостей підстав припинення зобов`язань для ФОП є те, що у випадку припинення суб`єкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру суб`єктів підприємницької діяльності) її зобов`язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. ФОП відповідає за своїми зобов`язаннями, пов`язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном.

Враховуючи, що договір про спільну діяльність було укладено між фізичними особами-підприємцями для досягнення господарських і комерційних цілей. Отже, правовідносини, які виникли між сторонами у справі, є господарсько правовими і цей спір пов`язаний зі здійсненням сторонами підприємницької діяльності, а тому справа не підсудна суду загальної юрисдикції, а спір між сторонами повинен розглядатися за правилами господарського судочинства.

Хоча на час звернення до суду сторони у справі не мають статусу фізичної особи-підприємця проте спір стосується господарської діяльності.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Частиною першою статті 377 ЦПК України встановлено, що судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 377 ЦПК України порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки договір був укладений між суб`єктами підприємницької діяльності, - спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Суд апеляційної інстанції за вказаних вище обставин, приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції із закриттям провадження у справі, так як дана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Якщо провадження у справі закривається з підстав, визначених пунктом 1 частини першої статті 255 цього Кодексу, суд повинен повідомити заявникові, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Апеляційний суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що розгляд даної справи віднесено до господарської юрисдикції, а також роз`яснити наявне у позивача право протягом десяти днів з дня отримання даної постанови апеляційного суду звернутися до Харківського апеляційного суду із заявою про направлення даної справи за встановленою юрисдикцією.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 377, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Дяченка Володимира Юрійовича задовольнити.

Рішення Первомайського міськрайонного суду Харківської області від 03 вересня 2024 року скасувати.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору про спільну діяльність, стягнення коштів в рахунок повернення вкладу при розірванні договору простого товариства та недоплаченої суми прибутку закрити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повний текст судового рішення виготовлено 29.01.2025 року.