Номер провадження № 2/521/267/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2025 року

Малиновський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Бобуйка І.А.

секретаря судового засідання - Шелкопляс В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні по суті в приміщенні суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_4 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ), Юридичного департаменту Одеської міської ради в особі управління державної реєстрації (65026, м. Одеса, Думська площа, 1) про визначення часток власності,-

В С Т А Н О В И В :

26.10.2024 року позивачка звернулася до суду з вищевказаним позовом, в якому просила суд, з урахуванням уточненої позовної заяви від 03.06.2024 року:

- визначити частки співвласників, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_5 і ОСОБА_4 у власності на домоволодіння під АДРЕСА_3 , яке складається з житлового будинку літ. «А» загальною площею 101,5 кв. м. та житловою площею 68,2 кв. м.; літ. «К» - вбиральня, літ. «И» - сарай, літ. «З» - гараж, літ. «Е» - літня кухня, літ «О» - навіс, 1 - мостіння та 1-4 - огорожа;

- визнати за ОСОБА_1 право власності на частку домоволодіння під АДРЕСА_3 , яке складається з житлового будинку літ. «А» загальною площею 101,5 кв. м. та житловою площею 68,2 кв. м.; літ. «К» - вбиральня, літ. «И» - сарай, літ. «З» - гараж, літ. «Е» - літня кухня, літ «О» - навіс, 1- мостіння та 1-4 - огорожа - в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 матері позивачки - ОСОБА_6 ;

- визнати за відповідачкою, ОСОБА_2 право власності на 18/300 ( вісімнадцять трьохсотих) частки нерухомого майна - домоволодіння під АДРЕСА_3 , що включає : в житловому будинку літ. «А» - 18/300 ( вісімнадцять трьохсотих) часток житлової №3-1 площею 17,3 кв.м. та 18/300 ( вісімнадцять трьохсотих часток) літньої кухні літ. «Е»;

- визнати за відповідачкою, ОСОБА_3 право власності на 18/300 ( вісімнадцять трьохсотих) частки нерухомого майна - домоволодіння під АДРЕСА_3 , що включає : в житловому будинку літ. «А» - 18/300 ( вісімнадцять трьохсотих) часток житлової №3-1 площею 17,3 кв.м. та 18/300 ( вісімнадцять трьохсотих) часток літньої кухні літ. «E»;

- визнати за відповідачем, ОСОБА_4 право власності на 18/300 ( вісімнадцять трьохсотих) частки нерухомого майна - домоволодіння під АДРЕСА_3 , що включає : в житловому будинку літ. «А» - 18/300 ( вісімнадцять трьохсотих) часток житлової №3-1 площею 17,3 кв.м. та 18/300 ( вісімнадцять трьохсотих) часток літньої кухні літ. «Е»;

- визнати недійсними: Свідоцтва про право власності на спадщину за законом номер 2-730 від 16 вересня 2015 року на ім?я ОСОБА_2 ; Свідоцтва про право власності на спадщину за законом номер 2-731 від 16 вересня 2015 року на ім?я ОСОБА_4 ; Свідоцтва про право власності на спадщину за законом номер 2-732 від 16 вересня 2015 року на ім?я ОСОБА_5 ;

-зобов?язати Юридичний департамент Одеської міської ради в особі Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради внести зміни до інформації в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо часток співвласників домоволодіння під АДРЕСА_3 , посилаючи на наступні обставини справи.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки - ОСОБА_6 . Згідно заповіту, посвідченого 13 серпня 2021 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рогатіним В.О. - все своє майно ОСОБА_6 заповідала ОСОБА_1 . Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , залишилось спадкове майно - частка домоволодіння ( житлового будинку з надвірними спорудами) під АДРЕСА_3

Згідно позовної заяви, при зверненні до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Рогатіна В.О. з заявою про видачу свідоцтва про право власності на спадкове майно - позивачка отримала відмову нотаріуса від 05 серпня 2023 року за вихідним №12/02-14 мотивовану тим, що на підставі поданих позивачкою документів, а саме технічного паспорта, в якому зазначена загальна площа житлового будинку 101,5 кв. м. та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в якому в 2015 році на ім?я спадкоємців співвласника відкрито розділ на нерухоме майно на загальну площу 67,7 кв. м., виникла невідповідність в площі та розмірі часток на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 .

Позивачка стверджує, що провести розрахунок часток між співвласниками домоволодіння під АДРЕСА_3 не представляється можливим, в зв?язку з відсутністю згоди на це співвласників - ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

Згідно позовної заяви, домоволодіння під АДРЕСА_3 складається з житлового будинку літ. «А» загальною площею 101,5 кв. м. та житловою площею 68,2 кв. м.; літ. «К» - вбиральня, літ. «И» - сарай, літ. «З» - гараж, літ. «Е» - літня кухня, літ «О» - навіс, 1- мостіння та 1-4 - огорожа.

Позивачка стверджує, що споруда під літ. «а1» - прибудова, загальною площею 35,0 кв. м., житловою площею 19,2 кв. м., прибудова літ. «а3» загальною площею 6,3 кв. м. - побудовані до 05 серпня 1992 року та підставі пункту 1 Переліку будівельних робіт, затвердженого Постановою Кабінета Міністрів України від 07 червня 2017 року №406, не потребують здачі до експлуатації.

Також, позивачка вважає, що житловий будинок під АДРЕСА_3 має загальну площу 101,5 кв. м. та житлову площу - 68,2 кв. м., де будівля під літ. «О» - навіс є тимчасовою будівлею, яка на підставі пункту 6 Переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, затвердженого Постановою Кабінета Міністрів України від 07 червня 2017 року №406 - не підлягає прийняттю в експлуатацію.

У підтвердження обставин справи, позивачка надала до суду лист КП « Одеське міське проектно-виробниче бюро архітектури та містобудування» Одеської міської ради від 28 січня 2022 року за вихідним №48/3.

Враховуючи вищевикладене, позивачка звернулась до суду з даною позовною заявою.

Також, 25.10.2023 року, до позовної заяви, позивачка додала заяву про забезпечення доказів, у якій просила суд: витребувати у КП « Бюро технічної інвентаризації» ОМР копії матеріалів інвентаризаційної справи щодо домоволодіння ( житлового будинку) під АДРЕСА_3 станом на період з березня 1995 року та дотепер; зобов?язати КП «Одеське міське проектно-виробниче бюро архітектури та містобудування» Одеської міської ради здійснити розрахунок часток співвласників домоволодіння ( житлового будинку) під АДРЕСА_3 ; звільнити ОСОБА_1 , від сплати судового збору за розгляд судом заяви про забезпечення доказів.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 27.10.2023 року відстрочено сплату позивачкою судового збору за подання позовної заяви до ухвалення судового рішення у справі

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 20.11.2023 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання.

28.12.2023 року представник Юридичного департаменту ОМР подав до суду відзив, у якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог стосовно Юридичного департаменту ОМР.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 09.01.2024 року заяву представника позивачки про забезпечення доказів у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , юридичного департаменту Одеської міської ради про визначення часток власності, задоволено частково, витребувано у комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» ОМР копії матеріалів інвентаризаційної справи щодо домоволодіння ( житлового будинку) під АДРЕСА_3 станом на період з березня 1995 року та дотепер, зобов`язано КП «Одеське міське проектно-виробниче бюро архітектури та містобудування» Одеської міської ради здійснити розрахунок часток співвласників домоволодіння ( житлового будинку) під АДРЕСА_3 , без урахування самовільних забудов, відстрочено сплату судового збору ОСОБА_1 за подачу заяви про забезпечення доказів у розмірі 536 гривень 80 копійок до ухвалення судового рішення по справі.

07.02.2024 року представник позивачки подала до суду клопотання про витребування доказів.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 14.02.2024 року клопотання про витребування доказів задоволено та витребувано у відповідачів копії правовстановлюючих документів та технічної документації щодо належної їм частки домоволодіння під АДРЕСА_3 .

08.05.2024 року КП «Одеське міське проектно-виробниче бюро архітектури та містобудування» Одеської міської ради надало до суду, на виконання ухвали 09.01.2024 року, розрахунок часток співвласників домоволодіння ( житлового будинку) під АДРЕСА_3 , з урахуванням самовільних забудов.

03.06.2024 року представник позивачки подала заяву про уточнення позовних вимог.

04.09.2024 року відповідач - ОСОБА_7 подала до суду відзив, у якому просила відмовити у задоволенні позовних вимог.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 14.11.2024 року підготовче провадження у справі закрито та призначено розгляд справи по суті.

В судове засідання позивачка не з`явилася, повідомлялася про дату, час та місце судового засідання належним чином та своєчасно, представник позивачки подав до суду заяву, в якій просив слухати справу без його особистої участі, та зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить задовольнити.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином та своєчасно. Відповідачка - ОСОБА_7 подала до суду заяву, в якій просила слухати справу без її особистої участі.

Представник третьої особи в судове засідання не з`явилася, повідомлялася про дату, час та місце судового засідання належним чином та своєчасно, подала до суду заяву, в якій просила слухати справу без її особистої участі.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (AlimentariaSandersS.A. v. Spain).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивачки - ОСОБА_6 . Згідно заповіту, посвідченого 13 серпня 2021 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рогатіним В.О. - все своє майно ОСОБА_6 заповідала ОСОБА_1 . Після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , залишилось спадкове майно - частка домоволодіння (житлового будинку з надвірними спорудами) під АДРЕСА_3 .

Судом встановлено, що ОСОБА_6 (померла ІНФОРМАЦІЯ_2 ), на підставі Свідоцтва про право на спадщину по закону від 05.03.1999 року, що зареєстровано в реєстрі за №40452, володіла житловим будинком з надвірними спорудами, під АДРЕСА_3 та складався в цілому з одного кам`яного житлового будинку, загальною житловою площею 38,2 кв.м. та надвірних споруд: «Д » - кухня, «Е» - сарай, «З» - гараж, «И» - сарай, «К» вбиральня, №1-3 огородження, І мостіння, що розташовуй на земельній ділянці розміром 590 кв.м.. У свідоцтві про право на спадщину по закону від 05.03.1999 року є примітка, що самовільно зведені будови: пр-ка «Д», навіс «Л» свідоцтво не видавалось.

При зверненні до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Рогатіна В.О. з заявою про видачу свідоцтва про право власності на спадкове майно - позивачка отримала відмову нотаріуса від 05 серпня 2023 року за вихідним №12/02-14 мотивовану тим, що на підставі поданих позивачкою документів, а саме технічного паспорта, в якому зазначена загальна площа житлового будинку 101,5 кв. м. та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, в якому в 2015 році на ім?я спадкоємців співвласника відкрито розділ на нерухоме майно на загальну площу 67,7 кв. м., виникла невідповідність в площі та розмірі часток на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 .

Судом встановлено, що провести розрахунок часток між співвласниками домоволодіння під АДРЕСА_3 не представляється можливим в зв?язку з відсутністю згоди на це співвласників - ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 .

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свободи від 04 листопада 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Згідно зі статтю 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів, одним з яких, зокрема, є визнання права (пункт 1).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції, відповідно до статті 1 якого передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення частини першої цієї статті дозволяє позбавлення власності лише "на умовах, передбачених законом", а частина друга цієї статті визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом уведення в дію "законів". Більше того, верховенство права як один з фундаментальних принципів демократичного суспільства є наскрізним принципом усіх статей Конвенції (див. рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах: від 20 травня 2010 року "Україна-Тюмень" проти України" (заява № 22603/02); від 25 червня 1996 "Амюр проти Франції" (Amuur v. France); "Колишній Король Греції та інші проти Греції" (Former King of Greece and Others v. Greece), № 25701/94, § 79, ECHR 2000-XII; "Малама проти Греції" (Malama v. Greece), № 43622/98, § 43, ECHR 2001-II).

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За вимогами частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Згідно матеріалів справи, відповідачка - ОСОБА_2 , на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: 2-730, що видане 16.09.2015 року є власником 7/60 частин на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 , яке складається з: одного житлового будинку під літ. «А» та надвірних споруд: «Е» - літня кухня, «Е» - літня кухня, «З» - гараж, «И» сарай, «К», «Л» - вбиральні, №1-5 огородження І- вимощення, загальна площа 67,7 кв.м., та житлова площа 38,2 кв.м.

Відповідач - ОСОБА_4 , на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: 2-731, виданий 16.09.2015 року є власником 7/60 частин на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 , яке складається з: одного житлового будинку під літ. «А» та надвірних споруд: «Е» - літня кухня, «Е» - літня кухня, «З» - гараж, «И» сарай, «К», «Л» - вбиральні, №1-5 огородження І- вимощення, загальна площа 67,7 кв.м., та житлова площа 38,2 кв.м.

Відповідачка ОСОБА_3 - на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: 2-732, виданий 16.09.2015 року, є власницею 7/60 частин на житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_3 , яке складається з: одного житлового будинку під літ. «А» та надвірних споруд: «Е» - літня кухня, «Е» - літня кухня, «З» - гараж, «И» сарай, «К», «Л» - вбиральні, №1-5 огородження І- вимощення, загальна площа 67,7 кв.м., та житлова площа 38,2 кв.м..

Позивачка надає до суду лист КП «Одеське міське проектно-виробниче бюро архітектури та містобудування» Одеської міської ради від 28 січня 2022 року за вихідним №48/3 та технічний паспорт домоволодіння під АДРЕСА_3 від 28.05.2015 року, та стверджує, що новий розподіл часток між власниками домоволодіння під АДРЕСА_3 має проводитись із урахуванням того, що будинок має загальну площю 101,5 кв. м., тобто з урахуванням споруди під літ. «а1» - прибудова, загальною площею 35,0 кв. м., житловою площею 19,2 кв. м., прибудова літ. «а3» загальною площею 6,3 кв. м. - побудовані до 05 серпня 1992 року та будівлею під літ. «О» - навіс є тимчасовою будівлею.

Суд не може погодитись із твердженнями позивачки, що споруда під літ. «а1» - прибудова, загальною площею 35,0 кв. м., житловою площею 19,2 кв. м., прибудова літ. «а3» загальною площею 6,3 кв. м. - побудовані до 05 серпня 1992 року та підставі пункту 1 Переліку будівельних робіт, затвердженого Постановою Кабінета Міністрів України від 07 червня 2017 року №406, а тому не потребують здачі до експлуатації, оскільки згідно технічного паспорту домоволодіння під АДРЕСА_3 від 28.05.2015 року, вказано, що прибудови під літ. «а1» - прибудова, загальною площею 35,0 кв. м., житловою площею 19,2 кв. м., прибудова літ. «а3» загальною площею 6,3 кв. м. побудовані у 2003 році (а.с.22 на звор.), також, у даному технічному паспорті від 28.05.2015 року, вказано, що житловий будинок під літ «А» побудовано 1967 році та згодом дописано про прибудови, які були здійсненні у 2003 році (а.с.24).

Також, суд зазначає, що лист КП «Одеське міське проектно-виробниче бюро архітектури та містобудування» Одеської міської ради від 28 січня 2022 року за вихідним №48/3, не може вважатись належним та допустимим доказом того, що прибудови під літ. «а1» - прибудова, загальною площею 35,0 кв. м., житловою площею 19,2 кв. м., прибудова літ. «а3» загальною площею 6,3 кв. м. не потребують здачі до експлуатації, оскільки лист не є правовстановлюючим документом або документом, що може підтвердити, що споруди під літ. «а1» - прибудова, загальною площею 35,0 кв. м., житловою площею 19,2 кв. м., прибудова літ. «а3» загальною площею 6,3 кв. м. - побудовані до 05 серпня 1992 року.

За змістом частини другої статті 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

ЦК України у частині першій статті 376 ЦК України визначає поняття самочинного будівництва. Житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга зазначеної статті).

У розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України, самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а і об`єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об`єкта. Всі ці дії здійснювалися без одержання дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розроблення та затвердження в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю. В результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності. При цьому за змістом ч. 1 ст. 376 ЦК правила про самочинне будівництво і його наслідки поширюються на всі випадки будівництва (реконструкції) всіх типів будівель, споруд та іншого нерухомого майна.

За загальним правилом ч. 2 ст. 376 ЦК особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.

Датою прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта є дата реєстрації декларації про готовність об`єкта до експлуатації або видачі сертифіката (ч. 5 ст. 39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»).

Частиною 2 ст. 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» встановлено заборону на виконання будівельних робіт без подання повідомлення про початок виконання будівельних робіт. Також заборонена експлуатація закінчених будівництвом об`єктів, не прийнятих (якщо таке прийняття передбачено законодавством) в експлуатацію (ч. 8 ст. 39 цього Закону).

Отже, відсутність дозволу на будівництво (повідомлення про початок виконання будівельних робіт), проєкту чи будівельного паспорта (схеми намірів забудови) або порушення умов, передбачених у цих документах, зумовлює визнання такого будівництва самочинним відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України.

Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього як на об`єкт нерухомості (ч. 2 ст. 376 ЦК України).

На відміну від раніше чинного цивільного законодавства (ст. ст. 105, 1051 ЦК УРСР 1963 р.) приписи ст. 376 ЦК України, поширюються не тільки на всі види будівель і споруд, а й на всіх без винятку забудовників, власників та користувачів земельних ділянок, а також на осіб, які не мають юридично оформлених титулів на такі будівлі (споруди) та/або земельні ділянки.

За загальним правилом при наявності самочинного будівництва до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, використані під час такого будівництва. Оскільки спадкодавець за життя не набув права власності на відповідне нерухоме майно, то й право на останнє не буде входити до складу спадщини. Такий підхід узгоджується з концепцією універсального правонаступництва, що виступає методологічною засадою всього спадкового права. Цілісність концепції універсального спадкового правонаступництва забезпечується сукупністю таких чинників: 1) спадщина переходить до спадкоємців як єдине ціле; 2) безпосередність, яка виявляється у тому, що спадкоємець набуває спадщину безпосередньо від спадкодавця без попередньої передачі її третім особам; 3) одномоментність переходу спадщини до спадкоємців з часу її відкриття незалежно від часу прийняття та державної реєстрації; 4) права та обов`язки, що належали спадкодавцеві, переходять до спадкоємців у незмінному вигляді в тому складі, обсязі та вартісному виразі, які існували на час відкриття спадщини; 5) безумовність і беззастережність актів прийняття спадщини та відмови від її прийняття.

Як роз`яснюється в п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7, якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво, до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва. Якщо право власності на самочинно зведену будівлю визнано судом за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій вона розміщена, то до складу спадщини входить право на відшкодування витрат на будівництво. До спадкоємців, які прийняли спадщину, у разі знесення самочинного будівництва переходить обов`язок відшкодувати вартість витрат на його знесення і приведення земельної ділянки до попереднього стану.

Додатково у п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва) від 30.03.2012 р. № 6 наголошується, що право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень ст. 1218 ЦК та з урахуванням роз`яснень, наданих у п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7.

Наведене розуміння спадкування самочинного будівництва рельєфно простежується і в практиці Верховного Суду. Як зазначено в постанові від 28.04.2022 р., право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень ст. 376 та ст. 1218 Ц України, за змістом яких у разі здійснення спадкодавцем самочинного будівництва до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (постанова Верховного Суду від 28.04.2022 р. у справі № 359/9695/17, провадження № 61-18743св20).

Додатково Верховний Суд висловив правову позицію, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу. Участь особи у проведенні ремонтних робіт, поліпшенні житлового будинку та інших приміщень надає право вимагати не визнання права власності, а відшкодування витрат на будівництво (постанова Верховного Суду від 15.04.2020 р. у справі № 307/3957/14-ц, провадження № 61-43540св18).

Висновок про те, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу зробив і Верховний Суд України у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13 та від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15, а також Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постановах від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17 (провадження № 61-44133св18), від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц (провадження № 61-43540св18), від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц (провадження № 61-39287св18), від 16 березня 2021 року у справі № 562/542/19 (провадження № 61-14468св20), від 15 листопада 2021 року у справі № 279/790/18 (провадження № 61-5368св20), від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19 (провадження № 61-19065св20), від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19 (провадження № 61-1694св21), від 09 березня 2023 року у справі № 127/28862/21 (провадження № 61-9283св22) та ін.

Послідовна і судова практика Великої Палати Верховного Суду стосовно висновку про те, що особа не набуває права власності на самочинне будівництво (постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (провадження № 14-445цс16) та від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № № 14-8цс21)).

Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна), а тому враховуючи все вищевикладене поділ часток співвласників, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , ОСОБА_5 і ОСОБА_4 на домоволодіння під АДРЕСА_3 має проводитись без урахування споруди під літ. «а1» - прибудова, загальною площею 35,0 кв. м., житловою площею 19,2 кв. м., та прибудова літ. «а3» загальною площею 6,3 кв. м., оскільки вони побудовані у 2003 року.

Суд роз`яснює позивачці, що розподіл часток між співвласниками домоволодіння під АДРЕСА_3 з урахуванням прибудови під літ. «а1» - прибудова, загальною площею 35,0 кв. м., житловою площею 19,2 кв. м., та прибудова літ. «а3» загальною площею 6,3 кв. м. можливий після прийняття їх майна до експлуатації та після державної реєстрації право власності на них.

Отже, суд з метою проведення розрахунку часток між співвласниками домоволодіння під АДРЕСА_3 , постановив ухвалу від 09.01.2024 року, якою було зобов`язано КП «Одеське міське проектно-виробниче бюро архітектури та містобудування» Одеської міської ради здійснити розрахунок часток співвласників домоволодіння ( житлового будинку) під АДРЕСА_3 , без урахування самовільних забудов.

Проте, не дивлячись на вимогу ухвали суду від 09.01.2024 року, директор КП «Одеспроект» Муріна С.Ю. надала до суду довідку №249 від 06.05.2024 року, про розрахунок часток співвласників домоволодіння ( житлового будинку) під АДРЕСА_3 , з урахування самовільних забудов під літ. «а1» - прибудова, загальною площею 35,0 кв. м., житловою площею 19,2 кв. м., та прибудова літ. «а3» загальною площею 6,3 кв. м.

Отже, суд вважає такий розрахунок некоректним та не інформативним, а судове рішення не може ґрунтуватись на недостовірних та не належних доказах. Сторони із заявами про проведення нового розрахунку часток співвласників домоволодіння ( житлового будинку) під АДРЕСА_3 , без урахування самовільних забудов, не звертались.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України,кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд звертає увагу позивачки, що вона не наділена повноваженнями заявляти позовні вимоги, які стосуються прав, свобод чи законних інтересів відповідачів, тобто позивач не може заявляти позовні вимоги в інтересах відповідачів, а саме: просити про визнання за відповідачами право власності на 18/300 ( вісімнадцять трьохсотих) частки нерухомого майна - домоволодіння під АДРЕСА_3 .

Що стосується позовної вимоги до Юридичного департаменту Одеської міської ради в особі Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради, яка полягає у зобов`язанні Юридичного департаменту Одеської міської ради в особі Управління державної реєстрації Юридичного департаменту Одеської міської ради внести зміни до інформації в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень щодо часток співвласників домоволодіння під АДРЕСА_3 , суд роз`яснює, що така позовна вимога є такою, що не відповідає чинному законодавству.

Суд роз`яснює, що у даному випадку мова йде про дискреційні повноваження як законодавчо встановлену компетенцію суб?єкта владних повноважень, що визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права, ці повноваження полягають в застосуванні суб?єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень, що свідчить про неможливість зобов?язання державного реєстратора в судовому порядку вчиняти реєстраційні дії, оскільки це є втручанням у діяльність державного реєстратора під час проведення ним реєстраційних дій.

Окрім вищезазначеного, суд зазначає, що позивачем не ставиться питання з приводу протиправності дій Департаменту, не надано жодних доказів щодо порушення його прав та законних інтересів Департаментом. В свою чергу, Департамент у даній справі не порушує й не оспорює права позивача, а є лише органом на який покладено повноваження у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що також свідчить про необґрунтованість заявлення позовних вимог до Юридичного департаменту Одеської міської ради.

Стаття 81 ЦПК України, передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ст.ст. 76-83 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.

Суд, вважає, що підстав для визнання за ОСОБА_1 право власності на частку домоволодіння під АДРЕСА_3 , яке складається з житлового будинку літ. «А» загальною площею 101,5 кв. м. та житловою площею 68,2 кв. м.; літ. «К» - вбиральня, літ. «И» - сарай, літ. «З» - гараж, літ. «Е» - літня кухня, літ «О» - навіс, 1- мостіння та 1-4 - огорожа - в порядку спадкування за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 матері позивачки - ОСОБА_6 немає. Підстав для проведення нового розрахунку часток співвласників домоволодіння ( житлового будинку) під АДРЕСА_3 у суду немає. Доказів того, що на момент відкриття спадщини, після матері позивачки - ОСОБА_6 , у її власності знаходилось 82/100 частки нерухомого майна - домоволодіння АДРЕСА_3 , у матеріалах справи немає, підстав для визнання Свідоцтва про право власності на спадщину за законом номер 2-730 від 16 вересня 2015 року на ім?я ОСОБА_2 ; Свідоцтва про право власності на спадщину за законом номер 2-731 від 16 вересня 2015 року на ім?я ОСОБА_4 ; Свідоцтва про право власності на спадщину за законом номер 2-732 від 16 вересня 2015 року на ім?я ОСОБА_5 недійсними немає, а тому в цілому підстави для задоволення позовних вимог позивачки відсутні.

Враховуючи, що позивачем, на переконання суду, не виконаний процесуальний обов`язок довести ті обставини, на які він покликається як на підставу своїх вимог, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 травня 2020 року в справі № 2-879/13 (провадження № 61-10802св18) зазначено, що сторона має довести ті обставини, на які вона посилається, і саме такі належним чином вчинені дії позивача, за загальним правилом, є підставою для задоволення його позову. Натомість відсутність належного спростування іншою стороною обставин, на які посилається сторона без належного їх доведення, сама по собі не є підставою для задоволення позову, оскільки суперечить загальним принципам доказування у цивільних справах, встановлених процесуальним законом.

Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови у задоволенні позову на позивача.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 27.10.2023 року відстрочено сплату судового збору ОСОБА_1 до ухвалення судового рішення в справі у розмірі 3 220 гривен 80 коп., тобто по 1073,60 грн. за кожну.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за позовну заяву немайнового характеру, яка подана фізичною особою складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно ч. 7 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» у разі якщо позов подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір обчислюється з урахуванням загальної суми позову і сплачується кожним позивачем пропорційно долі поданих кожним з них вимог окремим платіжним документом. У разі коли позов немайнового характеру подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір сплачується кожним позивачем окремим платіжним документом у розмірах, установлених статтею 4 цього Закону за подання позову немайнового характеру.

Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2023 рік» установлено у 2023 році прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня 2023 року складає 2684,00 гривні.

Згідно позовних вимог ОСОБА_1 , сума судового збору, який підлягає сплаті за три окремі немайнові вимоги, з якими позивачка звернулась 26.10.2023 року, складає 3 220 гривен 80 коп., тобто по 1073,60 грн. за кожну.

Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси 09.01.2024 року відстрочено сплату судового збору у розмірі 536,80 грн. позивачці - ОСОБА_1 за заяву про забезпечення доказів до ухвалення судового рішення по справі.

03.06.2024 року представник позивачки подала до заяву про уточнення позовних вимог, у якій позивачка збільшила позовні вимоги та поряд з позовними вимогами від 26.10.2023 року, просила суд визнати за відповідачами право власності на 18/300 (вісімнадцять трьохсотих) частки нерухомого майна - домоволодіння під АДРЕСА_3 , та визнати недійсними: Свідоцтва про право власності на спадщину за законом номер 2-730 від 16 вересня 2015 року на ім?я ОСОБА_2 ; Свідоцтва про право власності на спадщину за законом номер 2-731 від 16 вересня 2015 року на ім?я ОСОБА_4 ; Свідоцтва про право власності на спадщину за законом номер 2-732 від 16 вересня 2015 року на ім?я ОСОБА_5 . Отже, 03.06.2024 року позивачка до своїх позовних вимог від 26.10.2023 року, додала ще чотири позовні вимоги немайнового характеру.

Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» установлено у 2024 році прожитковий мінімум для працездатних осіб: з 1 січня 2023 року 3028,00 гривні.

Згідно збільшених позовних вимог від ОСОБА_1 , сума судового збору, який підлягає сплаті за нові чотири окремі немайнові вимоги, з якими позивачка звернулась 06.03.2024 року, складає 4844 гривен 80 коп., тобто по 1211,20 грн. за кожну.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне стягнути з позивачки на користь держави судовий збір у загальному розмірі 8602,40 грн.

Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними

Керуючись ст. ст. 39, 36 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», ст. ст.316., 319, 321,328, 376, 358, 364, 379, 382, 1218 Цивільного кодексу України, ст. ст. 3, 258, 259, 263, 264, 265, 352, 354 Цивільного процесуального кодексу України, СУД

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_4 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 ), Юридичного департаменту Одеської міської ради в особі управління державної реєстрації (65026, м. Одеса, Думська площа, 1) про визначення часток власності відмовити.

Стягнути із позивачки - ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , ІПН: НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ) на користь держави судовий збір у загальному розмірі 8602,40 грн. (вісім тисяч шістсот дві) гривні 40 копійок, та складається із:

-судового збору за три позовні вимоги немайнового характеру, що були заявленні 26.11.2023 року -3 220 грн. 80 коп., тобто по 1073,60 грн. за кожну;

-судового збору за заяву про забезпечення доказів від 26.11.2023 року -536,80 грн.;

-судового збору за чотири позовні вимоги немайнового характеру, що були заявленні 03.06.2024 року - 4844 грн. 80 коп., тобто по 1211,20 грн. за кожну.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ: Бобуйок І.А.