Справа № 953/4236/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2025 року Київський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді Губської Я.В.,

при секретарі Веремійчик Р.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 ), третя особа- ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 ) про встановлення порядку користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні квартирою

ВСТАНОВИВ:

01 червня 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив, до ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 , та просить зобов`язати відповідача усунути перешкоди у користуванні квартирою за адресою АДРЕСА_2 , шляхом передання комплекту ключів від квартири та підготувати житлову кімнату №8 площею 11,6 кв.м. для безперешкодного вселення в неї позивача, встановити порядок користування вказаною квартирою.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що з 12.03.1992 по 07.04.2008 року він перебував з відповідачем ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Київського районного суду м.Харкова від 07.04.2008. Від шлюбу сторони мають спільного сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . В період шлюбу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 було отримано у приватну спільну сумісну власність квартиру за адресою АДРЕСА_2 відповідно до договору міни №4253 від 27.12.2003. Відповідач не визнає позивача співвласником та чинить перешкоди у користуванні квартирою. Позивач позбавлений можливості належним чином користуватися належним йому майном. На підтвердження вказаних обставин позивач посилається на долучену переписку з месенджерів з відповідачем, яка зазначена як « ОСОБА_4 », з якої вбачається відмова відповідача виконати позовні вимоги.

З метою захисту своїх прав позивач 28.04.2023 звернувся до ХРУП N? 1 ГУПН в Харківській області з заявою про вчинене кримінальне правопорушення, проте 05.05.2023 отримав відповідь, що його заява про вчинене кримінальне правопорушення від 28.04.2023 була зареєстрована до Єдиного обліку заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення та інші події за номером N? 6415, до Єдиного реєстру досудових розслідувань за фактами, викладеними в цій заяві, за ознаками ст. 356 КК України відомості внесено не було, досудове розслідування не розпочато.

10.05.2023 представником позивача було подано скаргу до Київського районного суду м. Харкова на бездіяльність уповноважених осіб ХРУП N? 1 ГУНП в Харківській області за результатами розгляду якої, згідно ухвали від 26.05.2023 Київського районного суду м. Харкова у задоволенні скарги на бездіяльність уповноважених осіб ХРУП N? 1 ГУНП в Харківській області щодо невнесення відомостей до ЄРДР відмовлено, зокрема з підстав того, що відповідний спір про цивільне право повинен вирішуватися в порядку цивільного процесуального законодавства.

Таким чином, з урахуванням заяви про зміну предмета позову, ОСОБА_5 просив зобов?язати ОСОБА_2 усунути перешкоди позивачу у користуванні квартирою за адресою за адресою: АДРЕСА_2 (виділеної кімнати та місцями загального користування), шляхом передання комплекту ключів від квартири за адресою: АДРЕСА_2 та підготовки жилої кімнати N? 8 площею 11,6 кв.м. для безперешкодного вселення в неї позивача; встановити порядок користування квартирою, виділивши позивачу ОСОБА_1 в користування житлову кімнату N? 8 площею 11,6 кв.м.; відповідачу ОСОБА_2 та третій особі ОСОБА_3 , в користування житлові кімнати N? 7 площею 13,0 кв.м та N? 9 площею 15,8 кв.м., допоміжні приміщення - N? 4 кухню, площею 6,8 кв.м., N? 3 ванну кімнату, площею 2,0 кв.м., N? 2 вбиральню, площею 1,1 кв.м., N? 1, коридори площею 9,8 кв. м., N? 10 комору площею 2,6 кв.м. - залишити в спільному користуванні співвласників, а також стягнути з ОСОБА_2 на його користь понесені судові витрати.

Ухвалою судді Київського районного суду м.Харкова від 08.06.2023 відкрито спрощене позовне провадження у справі, задоволено клопотання позивача, подане разом з позовною заявою, про витребування з КП «Харківське міське бюро технічної інвентарізації» ХМР копію технічного паспорту на квартиру за адресою АДРЕСА_2 та складові частини технічного паспорту на вказану квартиру.

01.08.2023 на адресу суду з КП «Харківське міське бюро технічної інвентарізації» ХМР надійшли копії витребуваних документів.

Ухвалою Київського районного суду м.Харкова від 29.01.2024 прийнято до розгляду заяву ОСОБА_1 про зміну позовних вимог від 29.01.2024.

28.08.2024 представником відповідача ОСОБА_2 , адвокатом Ніколаєвим В.О. подано клопотання про залишення уточненої позовної заяви без розгляду та повернення позивачу. Вказане клопотання розглянуто судом в судовому засіданні, в задоволенні -відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 , та його представник адвокат Петруніна К.О., в судове засідання в черговий раз не з`явились, про дату та час судового розгляду повідомлені належним чином. Від представник позивача до суду надійшла заява, в якій просила розгляд справи проводити за їх відсутності, просила задовольнити заявлені позовні вимоги в повному обсязі з підстав, вказаних у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_2 , та її представник адвокат Ніколаєв В.О., в судове засідання не з`явились, повідомлялись про час та місце слухання справи належним чином. Від представника відповідача до суду надійшла заява про відкладення розгляду справи. в судове засідання не з`явився, повідомлявся про час та місце слухання справи належним чином, причини неявки суду не відомі.

Враховуючи, подане клопотання представником відповідача, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 43 ЦПК України відповідач зобов`язаний добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки, що відповідно до принципу юридичної визначеності, як складової частини конституційного принципу верховенства права, зобов`язує відповідача самостійно цікавитися перебігом розгляду судом пред`явленого до нього позову. Тривала відсутність такого інтересу з боку відповідача свідчить про його небажання захищати свої процесуальні права.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи (ч.2 ст.372 ЦПК України).

Крім того, суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.

Крім того, відповідно дост. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ як джерело права Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини.

Згідно з ч. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 (надалі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

В поняття "розумний строк" розгляду справи, Європейський суд з прав людини включає: складність справи; поведінку заявника; поведінку органів державної влади; важливість справи для заявника.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі "Смірнова проти України").

Аналізуючи практику Європейського суду з прав людини, можна дійти висновку, що критерії оцінки розумності строку розгляду справи/заяви має формувати суд, який розглядає справу/заяву. Саме суддя має визначати тривалість вирішення спору, розгляду заяви, спираючись на здійснену ним оцінку розумності строку розгляду в кожній конкретній справі, враховуючи її складність, поведінку учасників процесу, можливість надання доказів тощо.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, держави (ст. 2 ЦПК України).

Тому, суд нагадує, що це роль національних судів організовувати судові провадження таким чином, щоб вони були без затримок та ефективними(рішення ЄСПЛ у справі "Шульга проти України"), тим паче, коли вони стосуються інтересів дитини.

Згідно ч.1ст.44 ЦПК Україниучасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Суд бере до уваги, що представником відповідача Ніколаєвим В.О. неодноразово подавались клопотання про відкладення судового розгляду, які були задоволені судом. Проте зважаючи на розумність строків розгляду справи, відсутність належних доказів на підтвердження поважності неявки сторони відповідача в судове засідання, суд розглядає справу за наявними матеріалами справи. При цьому суд зауважує, що відповідачу/представнику надавалось достатньо часу для висловлення своєї позиції щодо позовних вимог та надання доказів на їх спростування.

З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані позивачем докази, суд вважає що даний позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлені наступні обставини.

З 28.03.1992 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Київського районного суду м.Харкова від 07.04.2008 року у справі № 2-1201/08/05.

В період шлюбу 16.01.2004 року за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 зареєстровано право спільної сумісної власності на квартиру за адресою АДРЕСА_2 , згідно договору міни р №4253 від 27.12.2003, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Частиною першою статті 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (частина перша статті 5 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За правилами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Наведеною нормою матеріального права визначено право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20).

Судом встановлено, що під час перебування сторін у шлюбі за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 зареєстровано право спільної сумісної власності на квартиру за адресою АДРЕСА_2 , згідно договору міни р №4253 від 27.12.2003.Тобто співвласниками даної квартири є: позивач ОСОБА_1 , відповідач ОСОБА_2 , третя особа: ОСОБА_3 .

Згідно із частиною першою статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до частини другої статті 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.

У разі, якщо спірне майно учасниками справи набуто в період перебування в шлюбі, той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку в такому майні. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція викладена, зокрема, в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Верховного Суду від 07 лютого 2018 року у справі № 654/5243/14-ц (провадження № 61-524св18).

За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За змістом статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Таким чином, для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та має бути факт того, що внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.

З долученої до матеріалів заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 28.04.2023 подану ОСОБА_1 до Харківського районного управління поліції №1 ГУНП в Харківській області вбачається, що на переконання позивача, ОСОБА_2 чинить йому перешкоди у користуванні квартирою за адресою АДРЕСА_2 ., відмовляє у наданні комплектів ключів від вхідних дверей та у визначенні порядку користуванні житловим приміщенням.

На підтвердження факту вчинення відповідачем ОСОБА_2 перешкод у користуванні позивачем квартирою надано скриншот переписки у месенджері з « ОСОБА_4 » (а.с.38). Позивачем стверджується, що « ОСОБА_4 » є дівочим прізвищем відповідачки ОСОБА_2 .

Надаючи оцінку такому доказу суд зазначає, що роздруківки електронного листування не є ані письмовими доказами, ані електронними документами (копіями електронних документів) в розумінні частини першої статті 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», які могли б, з урахуванням інших наявних у справі доказів, достовірно підтвердити факти укладення між сторонами договорів та їх виконання у конкретних відносинах.

Відповідно до висновків викладених у Постанові ВП ВС від 21.06.2023 у справі № 916/3027/21 суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у статті 96 ГПК України, у подібних правовідносинах.

Доводи позивача щодо створення відповідачем ОСОБА_2 перешкод у користуванні ОСОБА_1 , на підтвердження чого надано до позову в якості доказів скріншоти з месенджерів де відображено листування з «Чхапелия», суд розцінює критично.

Суд зауважує, що на долученому скріншоті дійсно міститься переписка осіб, одна з яких записана як « ОСОБА_4 ». Однак, суд позбавлений можливості перевірити, чи дійсно під вказаними особою зареєстрована відповідач, а переписку здійснюють саме сторони у справі.

Надані позивачем скріншоти жодним чином не дають суду можливості ідентифікувати осіб, які зареєстровані у месенджері, оскільки неможливо з`ясувати, що під вказаним іменем зареєстрована саме відповідач.

Судом встановлено, що 28.04.2023 позивачем, на адресу ХРУП N? 1 ГУПН в Харківській області було відправлено заяву про вчинене кримінальне правопорушення в порядку статті 214 КПК України вчинення дій, що містять ознаки кримінального правопорушення,передбаченого статтею 356 Кримінального кодексу України відповідачем.

Згідно відповіді заступника начальника СМ Харківського РУП №1 ГУНП в Харківській області капітана поліції Кулькіної Я. від 18.05.2023, заява ОСОБА_1 , щодо протиправних дій з боку невідомих надійшла зареєстрована в Єдиному обліку заяв та повідомлень ХРУП №1 ГУНП в Харківській області та доручено для розгляду та прийняття рішення відповідно до Закону України «Про звернення громадян». На дату надання відповіді на запит рішення прийнято не було.

Згідно ухвали Київського районного суду м. Харкова від 26.05.2023 у задоволенні скарги адвоката Федорова Л.В., який діяв в інтересах ОСОБА_1 , на бездіяльність уповноважених осіб ХРУП №1 ГУНП в Харківській області відмовлено. Зі змісту вказаної ухвали вбачається, що у заяві про кримінальне правопорушення від 28 квітня 2023 року, яку додано до скарги, не зазначено обставин, які могли б об`єктивно свідчити про наявність ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України, з огляду на те, що викладені обставини вказують на наявність цивільного спору щодо визначення порядку користування житловим приміщенням - квартирою, що розташована за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідний спір про цивільне право повинен вирішуватися в порядку цивільного процесуального законодавства.

Суд зазначає, що подана заява про вчинення ОСОБА_2 кримінального правопорушення передбаченого ст. 356 КК України не свідчить про вчинення відповідачем перешкод у користуванні спірним майном, адже особа вважається невинуватою у вчиненні злочину чи адміністративного правопорушення і не може бути піддана покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено судовим рішенням. До суду також не надано остаточного рішення, яке було прийнято на підставі поданої ОСОБА_1 до правоохоронних органів заяви про вчинення злочину.

Будь яких інших доказів, що підтверджують факт наявності перешкод у користуванні квартирою позивачем ОСОБА_1 не надав.

Разом з тим, позивач не надав доказів на підтвердження тих обставин, що відповідачем замінено замки або відібрано у позивача ключі від замків на вхідних дверях спірної квартири.

У зв`язку із наведеним суд прийшов до висновку про те, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , а тому у позові необхідно відмовити повністю за недоведеністю.

У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позову відмовлено, а відтак сплачений позивачем судовий збір за подання позову до суду необхідно покласти на останнього.

Також, суд звертає увагу , що позивач у позові ставить питання про визначення порядку користування квартирою, яка є спільною власністю третьої особи, позивача та відповідача та просить визначити порядок користування із порушенням вимог ЦК України щодо третьої особи, яка не є відповідачем по даній справі( ОСОБА_3 ), що є порушенням права на захист цього співвласника майна і дані обставини також перешкоджають суду прийняттю законного та обґрунтованого рішення за даними позовними вимогами.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 17, 76-80, 81, 141, 259, 265, 273, 354, пунктом 3 розділу ХІІ «Прикінцеві положення» Цивільного процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , АДРЕСА_2 ), третя особа- ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , АДРЕСА_2 ) про встановлення порядку користування житловим приміщенням, усунення перешкод у користуванні квартирою, відшкодування судових витрат залишити без задоволення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

На рішення суду першої інстанції протягом 30 днів з дня його проголошення, може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Харківського апеляційного суду. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення, а у випадку проголошення в судовому засіданні лише вступної та резолютивної частини судового рішення строк для апеляційного оскарження обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя: