З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Провадження № 2/638/1320/25
Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:
головуючої судді - Яковлевої В.М.,
за участю секретаря судового засідання - Сікорського А.С.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дзержинського районного суду м. Харкова в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів,
Позивач ОСОБА_1 , через систему «Електронний суд», звернувся до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 01.05.2024 року між позивачем - ОСОБА_1 та відповідачем Фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 було укладено Договір на виготовлення дверей згідно замовлення договір номер 12. Відповідно умов якого відповідач зобов`язалася виконати на Замовлення роботу із виготовлення дверей з усіма складовими та фурнітурою із власного матеріалу та власними засобами, а відповідач зобов`язався прийняти та оплатити виконану роботу.
Договір в частині виготовлення виробу є договором побутового підряду. Відповідно до п. 1.4. Договору узгодження поточних питань пов`язаних із виконанням умов Договору, відбувається шляхом обміну електронними листами та/або шляхом обміну повідомленнями за допомогою мобільних додатків «Viber», «WhatsApp», «Telegram» тощо за номером телефону вказаному позивачем у Бланку замовлення та/або телефоном.
Станом на дату написання даної позовної заяви позивач двері не отримав, жодних Актів приймання передачі не підписував. Договором передбачено, що у разі не виконання обов`язків ФОП ОСОБА_2 зобов`язується повернути передоплату у повному обсязі протягом 7 робочих днів на вказані реквізити позивача.
Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 вересня 2024 року вищевказану цивільну справу прийнято до свого провадження та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, передбаченого статтями 274 279 ЦПК України.
Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином. Разом з тим, 13.11.2024 року та 15.01.2025 року на адресу Дзержинського районного суду м. Харкова надійшла заява позивача про розгляд даної справи у його відсутності, заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд їх задовольнити.
Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання була повідомлена своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомила. Правом на подання відзиву на позовну заяву не скористалася.
Відповідно до частини 1 статті 14 ЦПК України у судах функціонує Єдина судова інформаційно - телекомунікаційна система.
Частиною 7 статті 14 ЦПК України визначено, що особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно - телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
Відповідно до пункту 2 частини 6 статті 272 ЦПК України днем вручення судового рішення є день отримання судом повідомлення про доставлення копії судового рішення до електронного кабінету особи.
Якщо судове рішення надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, судове рішення вважається врученим у робочий день, наступний за днем його відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про його доставлення (п. 5 ч. 6 ст. 272 ЦПК України).
Рішенням Вищої ради правосуддя №1845/0/15-21 від 17 серпня 2021 року затверджено Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно - телекомунікаційної системи (далі ЄСІТС), яке набуло чинності 05 жовтня 2021 року.

Пунктом 42 частини 2 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, встановлено, що засобами ЄСІТС в автоматичному режимі здійснюється перевірка наявності в особи зареєстрованого Електронного кабінету.

У разі наявності в особи Електронного кабінету засобами ЄСІТС забезпечується надсилання до автоматизованої системи діловодства підтвердження доставлення до Електронного кабінету користувача документа у справі.

В іншому випадку до автоматизованої системи діловодства надходить повідомлення про відсутність в особи зареєстрованого Електронного кабінету.

Як вбачається з матеріалів справи, в ній міститься довідка про доставку електронного документу, сформованої в автоматизованій системі діловодства КП «Д-3». Документ в електронному вигляді «Судова повістка про виклик до суду в справі цивільній, адміністративній, про адміністративне правопорушення, іншій» від 13 вересня 2024 року по справі № 638/15442/24 (суддя Яковлева В.М.), а також (за наявності) прикріплені до нього файли було надіслано одержувачу Фізична особа підприємець ОСОБА_2 . Документ доставлено до електронного кабінету відповідача 13 вересня 2024 року о 18:50:37 год., що з огляду на наведені вище положення закону, є датою вручення судової повістки.

Також в матеріалах справи міститься довідка про доставку електронного документу, сформованої в автоматизованій системі діловодства КП «Д-3». Документ в електронному вигляді «Судова повістка про виклик до суду в справі цивільній, адміністративній, про адміністративне правопорушення, іншій» від 19 листопада 2024 року по справі № 638/15442/24 (суддя Яковлева В.М.), а також (за наявності) прикріплені до нього файли було надіслано одержувачу Фізична особа підприємець ОСОБА_2 . Документ доставлено до електронного кабінету відповідача 19 листопада 2024 року о 23:35:20 год.

Згідно приписів ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи.

Якщо повістку надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про її доставлення.

Таким чином, відповідач про дату, час та місце судового засідання була повідомлена належним чином відповідно до вимог статті 128 ЦПК України.

Відповідачем у встановлений частиною сьомою статті 178 ЦПК України строк не подано до суду відзив на позовну заяву, а тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, що передбачено частиною восьмою статті 178 ЦПК України.

Відповідно до вимог статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи.

Таким чином, відповідач про дату, час і місце судового засідання була повідомлена належним чином, однак повторно у судове засідання не з`явилась, причини неявки суду не повідомила, відзиву на позовну заяву не подала.

У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться.

Якщо учасник судового процесу повідомляє суду номери телефонів і факсів, адресу електронної пошти або іншу аналогічну інформацію, він повинен поінформувати суд про їх зміну під час розгляду справи.

Положення частини першої цієї статті застосовуються також у разі відсутності заяви про зміну номерів телефонів і факсів, адреси електронної пошти, які учасник судового процесу повідомив суду.

Учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідач причини неявки суду не повідомила, правом на подання відзиву не скористалась.

Пунктами 6, 7 частини другої статті 43 ЦПК України встановлено, що учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строк та виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

Частиною першою статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Однак, відзиву на позовну заяву суду, ані жодних інших заяв та/або клопотань, в тому числі з процесуальних питань, під час розгляду справи, включно до моменту ухвалення ухвалення судового рішення, сторона відповідача суду не подала.

Таким чином, суд, під час судового розгляду, керувався, насамперед, принципом поваги до честі і гідності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом та судом.

Окрім того, слід зауважити, що Верховний Суд України Листом від 25.01.2006 № 1-5/45 визначив, що строк є розумним, якщо він передбачає час, достатній, з урахуванням обставин справи, для вчинення процесуальної дії, та відповідає завданню цивільного судочинства. Критеріями оцінювання розумності строку розгляду справи, які є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних) є, зокрема, складність справи; поведінка заявника тощо.

Частиною першою статті 129 Конституції України встановлено, що суддя, здійснюючи правосуддя, є незалежним та керується верховенством права.

Таким чином, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, та рівність учасників справи, задля всебічного та повного судового розгляду, повністю сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених чинним законодавством, з метою встановлення належним чином всіх фактичних обставин справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а також заперечення, ухвалення законного та обгрунтованого рішення.

Відповідно до частини 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

В силу положень частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, № 11681/85, § 35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року).

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 2 вересня 2010 року, «Смірнова проти України» від 8 листопада 2005 року, «Матіка проти Румунії» від 2 листопада 2006 року, «Літоселітіс проти Греції» від 5 лютого 2004 року та інші).

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України»).

При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

У справі було зібрано достатньо доказів, містяться достатні дані про права та взаємовідносини сторін.

При цьому матеріали справи достеменно свідчать, що сторони мали всі можливості для реалізації своїх процесуальних прав.

Водночас, суд керувався нормами цивільного процесуального законодавства, принципами верховенство права, поваги до честі і гідності, рівності усіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальності сторін, диспозитивності, розумності строку розгляду справи судом, взяв до уваги категорію та складність справи.

З метою недопущення надмірної тривалості судового провадження, правових підстав для подальшого відкладення розгляду справи суд не вбачає.

Відповідно до частини четвертої статті 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Згідно частини першої статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу (частина перша статті 281 ЦПК України).

Верховний Суд України, узагальнюючи судову практику, також вказав, що інститут заочного провадження відповідає положенням та спрямований на реалізацію Рекомендації № R (84) 5 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам стосовно принципів цивільного судочинства, що направлені на вдосконалення судової системи. Для досягнення цієї мети необхідно забезпечити доступ сторін до спрощених і більш оперативних форм судочинства та захистити їх від зловживань та затримок, зокрема, надавши суду повноваження здійснювати судочинства більш ефективно.

Враховуючи, що у справі маються достатні дані про права і взаємовідносини сторін, повідомлена належним чином про дату, час і місце розгляду справи відповідач в судове засідання не з`явилася, відзив на позовну заяву не подала, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності відповідача, та, зі згоди позивача, провести заочний розгляд справи, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України.

Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, як кожен окремо так і у їх сукупності, суд доходить таких висновків.

Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15 та частина перша статті 16 ЦК України).

Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини.

01.05.2024 року між ОСОБА_4 та Фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 було укладено Договір на виготовлення дверей згідно замовлення договір номер 12 (а.с. 6).

Відповідно до п. 1.1. Договору Виконавець зобов`язується виконати на замовлення Замовника роботу із виготовлення дверей з усіма складовими та фурнітурою із власного матеріалу та власними засобами (далі Виріб), а Замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір в частині виготовлення виробу є договором побутового підряду.

Відповідно до п. 1.4. Договору узгодження поточних питань пов`язаних із виконанням умов Договору, відбувається шляхом обміну електронними листами та/або шляхом обміну повідомленнями за допомогою мобільних додатків «Viber», «WhatsApp», «Telegram» тощо за номером телефону вказаному Замовником у Бланку замовлення та/або телефоном.

Пунктом 2.4. Договору передбачено, що вартість дверей за Договором становить 67249 (шістдесят сім тисяч двісті сорок дев`ять) грн. 00 коп.

Відповідно до п. 2.5. Договору, оплата Договору здійснюється у готівковій формі в національній валюті шляхом предплати у розмірі 20000 (двадцять тисяч) грн. 00 коп. на реквізити фабрики, що зазначається в графі «Передплата, форма розрахунку». Оплата залишку за двері у сумі 47249 (сорок сім тисяч двістя сорок дев`ять) грн. 00 коп. має бути здійснена Замовником при отриманні та огляді дверей.

01 травня 2024 року підписавши Договір він здійснив передоплату у готівковій формі відповідачу в розмірі 20000 (двадцять тисяч) грн. 00 коп.

Відповідачем у справі цей факт не заперечується та не спростовано.

Внесення даної суми передоплати та факт укладення вищезазначеного договору, внесення передоплати і виникнення зобов`язань перед позивачем щодо поставки дверей відповідач також не заперечує та не спростував. (а.с. 8-11).

Згідно з п. 3.4. Договору протягом трьох днів з дня повідомлення про готовність Виробу Замовник зобов`язаний здійснити остаточний розрахунок із Виконавцем, забрати чи прийняти доставку Виробу та підписати Акт приймання передачі.

Відповідно до п. 3.7. Договору термін виготовлення виробу становить 21-27 р.д. та на доставку 3-6 р.д. до м. Вишневе.

Тобто останнім днем поставки Виробу є 14 червня 2024 року.

Пунктом 6.4. Договору передбачено, що у разі не виконання обов`язків ФОП ОСОБА_2 зобов`язується повернути передоплату у повному обсязі протягом 7 робочих днів на вказані реквізити Замовника.

Починаючи з 09 липня 2024 року по 09 серпня 2024 року відповідача обіцяв доставити двері позивачу, проте двері не були доставлені.

Також представником відповідача було зазначено, що у випадку не поставки дверей буде повернена передоплата. 09 серпня 2024 року позивач шляхом листування у «Telegram» надіслав безпосередньо відповідачу фото листа повідомлення про повернення коштів (а.с. 14). В свою чергу, відповідач продовжувала теж обіцяти здійснити доставку дверей. Відповідач повідомила, що якщо не привезуть двері будуть повертати передоплату.

З листа ОСОБА_1 від 09 серпня 2024 року (а.с. 27) вбачається, що позивач звернувся до ФОП ОСОБА_2 з проханням повернути сплачену ним предоплату у розмірі 30 % від загальної суми договору, а саме 20000 (двадцять тисяч) грн. 00 коп. на зазначені ним в листі реквізити.

16 серпня 2024 року відповідачем на поточний рахунок позивача було здійснено повернення передоплати у розмірі 500 (п`ятсот) грн. 00 коп. Представник відповідача у листуванні у «Telegram» повідомила позивача, що це «пробний» платіж і пообіцяла до кінця дня повернути решту суми (а.с. 23 - 24).

Зважаючи на часткове повернення передоплати та враховуючи листування сторін у справі щодо повернення передоплати, суд доходить висновку, що позивачем був здійснений факт передоплати у готівковій формі в розмірі 20000 (двадцяти тисяч) грн. 00 коп. відповідно до п. 2.5 Договору на виготовлення дверей згідно замовлення договір номер 12 від 01.05.2024 року.

Як встановлено ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Згідно приписів ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Як зазначено в ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (ч. 1 ст. 632 ЦК України).

У відповідності до ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо).

Відповідно до приписів ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Статтею 640 ЦК України унормовано, що договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення.

Згідно положень ст. 641 ЦК України пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов`язаною у разі її прийняття. Пропозицією укласти договір є, зокрема, документи (інформація), розміщені у відкритому доступі в мережі Інтернет, які містять істотні умови договору і пропозицію укласти договір на зазначених умовах з кожним, хто звернеться, незалежно від наявності в таких документах (інформації) електронного підпису.

Положеннями ст. 642 ЦК України встановлено, що відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною. Якщо особа, яка одержала пропозицію укласти договір, у межах строку для відповіді вчинила дію відповідно до вказаних у пропозиції умов договору (відвантажила товари, надала послуги, виконала роботи, сплатила відповідну суму грошей тощо), яка засвідчує її бажання укласти договір, ця дія є прийняттям пропозиції, якщо інше не вказане в пропозиції укласти договір або не встановлено законом.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі - продажу (ч. 1 ст. 662 ЦК України).

Як зазначено у ст. 663 ЦК України продавець зобов`язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі - продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 698 ЦК України за договором роздрібної купівлі - продажу продавець, який здійснює підприємницьку діяльність з продажу товару, зобов`язується передати покупцеві товар, що звичайно призначається для особистого, домашнього або іншого використання, не пов`язаного з підприємницькою діяльністю, а покупець зобов`язується прийняти товар і оплатити його. Договір роздрібної купівлі - продажу є публічним.

Положеннями ч. 1 ст. 699 ЦК України унормовано, що пропозиція товару в рекламі, каталогах, а також інших описах товару, звернених до невизначеного кола осіб, є публічною пропозицією укласти договір, якщо вона містить усі істотні умови договору.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно зі статтею 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет).

Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, на яку накладено кваліфікований електронний підпис відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу.

Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом.

Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу.

Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.

Відповідно до частин першої, другої статті 5 Закону № 851-IV електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа. Склад та порядок розміщення обов`язкових реквізитів електронних документів визначається законодавством.

Згідно із частиною першою статті 7 Закону № 851-IV оригіналом електронного документа вважається електронний примірник документа з обов`язковими реквізитами, у тому числі з електронним підписом автора або підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги».

З наведених норм права вбачається, що процесуальний закон чітко регламентує можливість та порядок використання інформації в електронній формі (у тому числі текстових документів, фотографій тощо, які зберігаються на мобільних телефонах або на серверах, в мережі Інтернет) як доказу у судовій справі. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом, однак є однією з форм, у якій учасник справи має право подати електронний доказ (частина третя статті 100 ЦПК України), який, у свою чергу, є засобом встановлення даних, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (пункт 1 частини другої статті 76 ЦПК України).

Отже, подання електронного доказу в паперовій копії саме по собі не робить такий доказ недопустимим. Суд може не взяти до уваги копію (паперову копію) електронного доказу, у випадку якщо оригінал електронного доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу. Наведений висновок є усталеним у судовій практиці (наприклад, його наведено у постановах Верховного Суду від 29 січня 2021 року у справі № 922/51/20, від 15 липня 2022 року у справі № 914/1003/21), і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для того, щоб його змінювати.

Поняття електронного доказу є ширшим за поняття електронного документа. Електронний документ - документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов`язкові реквізити документа, в тому числі електронний підпис. Натомість електронний доказ - це будь-яка інформація в цифровій формі, що має значення для справи. Повідомлення (з додатками), відправлені електронною поштою чи через застосунки - месенджери, є електронним доказом, який розглядається та оцінюється судом відповідно до статті 89 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням у сукупності з іншими наявними у матеріалах справи доказами.

При цьому слід враховувати, що суд може розглядати електронне листування між особами у месенджері (як і будь-яке інше листування) як доказ у справі лише в тому випадку, якщо воно дає можливість суду встановити авторів цього листування та його зміст. Відповідні висновки щодо належності та допустимості таких доказів, а також обсяг обставин, які можливо встановити за їх допомогою, суд робить у кожному конкретному випадку із врахуванням всіх обставин справи за своїм внутрішнім переконанням, і така позиція суду в окремо взятій справі не може розцінюватися як загальний висновок про застосування норм права, наведених у статті 100 ЦПК України, у подібних правовідносинах.

Аналогічна позиція викладена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 червня 2023 року у справі №916/3027/21.

Визначаючи правову природу суми в розмірі 19500.00 грн, суд виходить з наступного.

Згідно позиції, викладеної у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Загальні підстави для виникнення зобов`язань у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Передбачений інститутом кондикції вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали.

Отже предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права (подібні висновки Великої Палати Верховного Суду викладені у постановах від 20.11.2018 у справі №922/3412/17 (провадження №12-182гс18) та від 13.02.2019 у справі №320/5877/17 (провадження №14-32цс19)).

Відповідно до статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Основна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, бо отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на цій підставі тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.

Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним.

Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, положення статті 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Для виникнення зобов`язання з безпідставного збагачення необхідна наявність наступних умов: 1) збільшення майна в однієї особи (вона набуває нові цінності, збільшує кількість та вартість належного їй майна або звертає майно, яке неминуче мало б вибути із її володіння); 2) втрата майна іншою особою, тобто збільшення або збереження майна в особи є наслідком втрати або недоотримання цього майна іншою особою; 3) причинний зв`язок меж збільшенням майна в однієї особи i відповідною втратою майна іншою особою; 4) відсутність достатньої правової підстави для збільшення майна в однієї особи за рахунок іншої особи, тобто обов`язковою умовою є збільшення майна однієї сторони (набувачем), з одночасним зменшенням його в іншої сторони (потерпілого), а також відсутність правової підстави (юридичного факту) для збагачення (відповідний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 01.06.2021 у справі № 916/2478/20, від 04.05.2022 у справі №903/359/21, від 05.10.2022 у справі №904/4046/20).

Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідносин і їх юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином (постанови Верховного Суду від 06.02.2020 у справі №910/13271/18, від 23.01.2020 у справі №910/3395/19, від 23.04.2019 у справі №918/47/18, від 01.04.2019 у справі №904/2444/18, від 16.09.2022 у справі №913/703/20).

Враховуючи відсутність обґрунтування відповідачем, на якій саме правовій підставі грошові кошти у сумі 19500.00 грн. знаходяться у неї, суд вважає, що грошова сума в розмірі 19500.00 грн. підлягає стягненню з відповідача на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України.

Щодо вимог про стягнення пені, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.

Якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Договором може бути встановлено обов`язок відшкодувати збитки лише в тій частині, в якій вони не покриті неустойкою.

Договором може бути встановлено стягнення неустойки без права на відшкодування збитків або можливість за вибором кредитора стягнення неустойки чи відшкодування збитків (стаття 624 ЦК України).

Разом із тим, статтею 625 ЦК України передбачено відповідальність за порушення грошового зобов`язання.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

що то умовами договору її не передбачено.

Інший розмір процентів, неустойки (штрафу, пені) умовами договору не встановлено.

Згідно позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.02.2024 року у справі № 910/3831/22, зобов`язання повернути безпідставно набуте майно виникає у особи безпосередньо з норми статті 1212 ЦК України на підставі факту набуття нею майна (коштів) без достатньої правової підстави або факту відпадіння підстави набуття цього майна (коштів) згодом. Це зобов`язання не виникає з рішення суду. Судове рішення в цьому випадку є механізмом примусового виконання відповідачем свого обов`язку з повернення безпідставно отриманих коштів, який він не виконує добровільно.

Отже, передбачений частиною другою статті 625 ЦК України обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми виникає виходячи з наявності самого факту прострочення, який у цій справі має місце з моменту безпідставного одержання відповідачем грошових коштів позивача.

При цьому, норма частини другої статті 530 ЦК України до недоговірних зобов`язань з повернення безпідставно набутого майна згідно зі статтею 1212 ЦК України не застосовуються.

Інфляційні нарахування на суму боргу, згідно зі ст. 625 ЦК України розраховуються шляхом множення суми заборгованості на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка виникла з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу виникла з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права від 17.07.2012 № 01-06/928/2012).

Розраховується за формулою:

[Інфляційні нарахування] = [Сума боргу] ? [Сукупний індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу]

Де: [Сума боргу] сума простроченого боргу. [Сукупний індекс інфляції] добуток щомісячних індексів за відповідний період.

РозрахунокСукупний індекс інфляціїІнфляційні нарахування
У період з 15.06.2024 року по 20.08.2024 року індексація на суму 19500.00 грн. [Сукупний індекс інфляції] = 102,20% ? 100,00% ? 100.60 % = 102.813 % (за період Червень 2024 - Серпень 2024) [Інфляційні нарахування] = 19500.00 грн (сума боргу) ? 102,813 % (сукупний індекс інфляції) / 100 % - 19500.00 грн. (сума боргу) = 548.57 грн.102.813 %548.57

Таблиця результату:

Період розрахункуВраховано індекси інфляції за періодСукупний індекс інфляціїСума боргуСума боргу з урахуванням інфляціїІнфляційні нарахування
15.06.2024 - 20.08.2024Червень 2024 - Серпень 2024102.813 %19 500,0020048.57548.57
Разом 548.57

Зведена таблиця індексів інфляції за розрахунковий період (червень 2024 року - серпень 2024 року) за офіційними даними Державного комітету статистики України додається.

Сума збитків від інфляції: 548.57 грн.

Висновок: станом на 20.08.2024 року загальна сума вимог дорівнює 20048.57 грн. та складається з: заборгованості за зобов`язаннями: 19500.00 грн., майнового відшкодування та санкції: 548.57 грн. (інфляція) = 548.57 грн.

Додаток.

Індекси інфляції за період прострочення.

Відповідні індекси розраховуються Державним комітетом статистики України (раніше - Міністерство статистики України), починаючи з серпня 1991 року щомісячно і публікуються, зокрема, у газеті «Урядовий кур`єр». Повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на Державний комітет статистики України ці показники згідно зі статтями 19, 21 і 22 Закону України «Про інформацію» є офіційними.

МісяцьІндекс інфляціїДжерело інформації
Червень 2024102,20%"УК" від 12.07.2024 р. №141
Липень 2024100,00%"УК" від 13.08.2024 р. №163
Серпень 2024100,60%"УК" від 14.09.2024 р. №187

Актуальні індекси інфляції (індекси споживчих цін) доступні за посиланням: https://calculator.in.ua/rates-inflation, «УК» - газета «Урядовий кур`єр».

Процентна ставка за користування коштами: 3% річних, згідно зі ст. 625 ЦК України, розраховується за формулою:

[Проценти] = [Сума боргу] ? [Процентна ставка (%)] / 100% ? [Кількість днів] / [Кількість днів у році]

Де: [Сума боргу] сума простроченого боргу; [Процентна ставка (%)] проценти річних; [Кількість днів] кількість днів прострочення зобов`язання; [Кількість днів у році] кількість днів у календарному році.

РозрахунокКількість днівПроценти
Період розрахунку: з 15.06.2024 року по 20.08.2024 року - 67 днів [Проценти] = 19500.00 грн. (сума боргу) ? 3.000 % (процентна ставка) / 100 % ? 67 (кількість днів) / 366 (днів у році) = 107.09 грн.67107.09

Таблиця результату:

Період розрахункуКількість днівСума боргуПроцентна ставкаПроценти
15.06.2024 - 20.08.0.003.000 %107.09
Разом67 107.09

Сума нарахованих процентів: 107.09 грн.

Висновок: станом на 20.08.2024 року загальна сума вимог дорівнює 19607.09 грн. та складається з: заборгованості за зобов`язаннями в сумі 19500.00 грн. та майнового відшкодування та санкції в сумі 107.09 грн. (проценти) = 107.09 грн.

Наведений розрахунок є правильним.

Вимоги позивача щодо стягнення пені задоволенню не підлягають з огляду на недоведеність.

Враховуючи принцип диспозитивності, в межах заявлених позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні збитки в розмірі 548.57 грн. та 3 % річних у розмірі 107.09 грн. від основної суми боргу.

Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Надані позивачем докази, суд визнає належними і допустимими. Відповідачем не надано суду доказів на підтвердження належного виконання нею зобов`язань за договором на виготовлення дверей згідно замовлення договір номер 12 від 01.05.2024 року, не надано докази, які підтверджують факт виконання замовлення із виготовлення дверей чи повернення позивачу суми передоплати в розмірі 19500.00 грн., як це передбачено п. 6.4. Договору.

Порушення боржником умов договору є цивільним правопорушенням, оскільки стаття 629 ЦК встановлює принцип обов`язковості виконання договору.

Виходячи з викладеного суд дійшов висновку про те, що, оскільки відповідач у встановлений договором строк не виконала взяті на себе зобов`язання за Договоромна виготовлення дверей згідно замовлення договір номер 12 від 01.05.2024 року, не виконала замовлення із виготовлення дверей та в разі не виконання взятих на себе обов`язків відповідно умов Договору не повернула позивачу суму передоплати в розмірі 19500.00 грн., як це передбачено п. 6.4. Договору, а повернула лише частково суму предоплати в розмірі 500.00 грн., то зазначена сума в розмірі 19500.00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Також за порушення грошового зобов`язання з відповідача необхідно стягнути суму інфляційних збитків в розмірі 548.57 грн. та 3 % річних у розмірі 107.09 грн. від основної суми боргу. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При поданні позовної заяви позивачем сплачений судовий збір в сумі 1211.20 грн., що документально підтверджено квитанцією № ТА4Н-41ЕР-4197-Р276 від 20 серпня 2024 року (а.с. 2).

Оскільки суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню, то відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню документально підтверджені судові витрати у виді судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 415 грн. 92 коп.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 4, 12, 13, 76-83, 264, 265, 268 ЦПК України, суд,

у х в а л и в:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів - задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 передоплату за Договором на виготовлення дверей згідно замовлення договір номер 12 від 01.05.2024 року в розмірі 19500 (дев`ятнадцять тисяч п`ятсот) грн. 00 коп., індекс інфляції в розмірі 548 (п`ятсот сорок вісім) грн. 57 коп. та 3% річних у розмірі 107 (сто сім) грн. 09 коп.

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму судового збору в розмірі 415 (чотириста п`ятнадцять) грн. 92 коп.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду протягом 30 днів з дня виготовлення повного тексту рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Відомості про учасників справи:

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , IBAN НОМЕР_2 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 .

Відповідач: Фізична особа підприємець ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ЄДРПОУ: НОМЕР_3 , адреса місцезнаходження: АДРЕСА_3 .

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо справи за вебадресою: http://dg.hr.court.gov.ua/sud2011/на Офіційному вебпорталі судової влади України.

Повний текст судового рішення складено 27 січня 2025 року.

У період з 28 січня 2025 року по 30 січня 2025 року суддя Яковлева В.М. перебувала у нарадчій кімнаті у кримінальному провадженні, у зв`язку із чим повний текст рішення надіслано до ЄДРСР 30 січня 2025 року.

Суддя В. М. Яковлева