КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2025 року місто Київ.

Справа № 369/1182/24

Апеляційне провадження № 22-ц/824/3219/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

судді-доповідача Желепи О. В.,

суддів: Поливач Л. Д., Шкоріної О. І.

за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справуза апеляційною скаргою ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 на ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської областівід 22 лютого 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача: ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу

ВСТАНОВИВ

Позивач в січні 2024 року звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача авансу 333929 грн., три проценти річних 16 493 грн. та інфляційні втрати 16 493 грн.

24.01.2024 року представником позивача до Києво-Святошинського районного суду Київської області подано заяву про забезпечення позову, в якій заявник просив забезпечити позов шляхом накладання арешту на земельну ділянку з кадастровим номером :01:011:5016 площею 0,0813 гектар, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_4 .

В обґрунтування заяви про забезпечення позову представник заявника зазначив, що 29 січня 2021 року між позивачем (далі - Покупець) та відповідачем (далі - Продавець) через його довірену особу було укладено Попередній договір про укладення договору купівлі-продажу квартири. Попередній договір засвідчено приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Квінікадзе О.Б. та зареєстровано в реєстрі під номером 64 (нотаріальний бланк НМК401046).

Всупереч умовам Попереднього договору, Продавець не передав у власність Покупця з укладенням договору купівлі-продажу вказану квартиру як до 30.03.2022 року, так і станом на день подання цієї заяви. Більш того, багатоквартирний житловий будинок, в якій має знаходитися вказана квартира, не побудований та не введений в експлуатацію досі.

Крім того, всупереч умовам Попереднього договору Продавцем не повернуто Покупцю одержану від нього суму авансу станом на день подання цієї заяви. При цьому розшукати Продавця для вручення вимоги про повернення авансу не вдається можливим, оскільки останній за місцем реєстрації не перебуває, на зв`язок не виходить, працівники офісу продажів відповідного житлового комплексу його контактів не надають.

Ціна позову складає 406602,74 гривень.

Невжиття заходів щодо забезпечення позову, на переконання представника заявника, може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Як зазначено вище продавець ухиляється від повернення одержаного авансу у розмірі 333929 гривень. При цьому ціна позову (з урахуванням річних та інфляційних втрат) є значною та складає більше 400 тисяч гривень, а покупець разом зі своєю родиною збирав її для покупки квартири протягом значної частини свого життя.

Враховуючи, що багатоквартирний житловий будинок (в т.ч. квартира АДРЕСА_1 ), про який йдеться в Попередньому договорі, не збудований і не введений в експлуатацію, позов слід забезпечити шляхом накладання арешту на інше наявне у продавця майно.

Як свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 355149545 від 20.11.2023 року, продавцю належить низка земельних ділянок та квартир у с. Софіївська Борщагівка.

У переліку власності продавця міститься земельна ділянка :01:011:5016, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24, площа 0.0813, розташована за адресою АДРЕСА_1 .

Отже, на переконання заявника доцільним заходом забезпечення позову буде накладання арешту на вказану земельну ділянку.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської областівід 22 лютого 2024 року заяву ОСОБА_3 про забезпечення позову задоволено.

Накладено арешт на земельну ділянку з кадастровим номером :01:011:5016 площею 0,0813 гектар, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24, яка належить на праві приватної власності ОСОБА_4 .

Не погоджуючись з таким судовим рішенням, представник третьої особи - ОСОБА_1 8 жовтня 2024 року подав засобами поштового зв`язку до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, якою просить скасувати оскаржувану ухвалу та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви.

Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що судом першої інстанції при постановленні ухвали не повно з`ясовано обставини справи, порушено норми процесуального права та не дотримано норми матеріального права.

Вказує, що відносно земельної ділянки, на яку судом накладено арешт, не має спору про право і вона не має відношення до цієї справи.

Зазначає, що суд першої інстанції помилково вважав, що незабезпечення позову в обраний спосіб ускладнить чи унеможливить виконання рішення суду за рахунок майна, яке не належить відповідачу. Звертає увагу, що дана земельна ділянка станом на час постановлення ухвали вже належала юридичній особі, яка не залучена до участі у розгляді справи, а саме Об`єднанню співвласників багатоквартирного будинку "Леменівська 11".

Заходи забезпечення позову, зазначені судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі, не є співмірними з заявленими позовними вимогами.

Київський апеляційний суд ухвалою від 17 грудня 2024 року відкрив апеляційне провадження за вказаною апеляційною скаргою.

27 грудня 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив представника позивача - ОСОБА_5 на апеляційну скаргу, яким просив ухвалу залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Звертає увагу, що на час постановлення оскаржуваної ухвали ОСОБА_2 не був учасником справи. І, оскільки питання про права, інтереси та свободи ОСОБА_2 порушено не було, апеляційне провадження підлягає закриттю.

В судовому засіданні представник ОСОБА_4 - ОСОБА_6 та представник ОСОБА_2 - ОСОБА_1 , беручи участь в засіданні в режимі відеоконференції, підтримали доводи апеляційної скарги. Представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи заяву позивача, суд першої інстанції вважав встановленим та доведеним, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду, а обраний вид забезпечення позову є співмірним з заявленими позовними вимогами.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій з боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Положеннями статті 150 ЦПК України встановлені види забезпечення позову, якими, зокрема, є накладення арешту на майно, заборона вчиняти певні дії, тощо.

Обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано вирішення заяви про забезпечення позову. Крім того, особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна довести відповідність (адекватність) засобу забезпечення позову.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб;

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

При вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; ймовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Отже, у розумінні зазначених положень обґрунтування необхідності забезпечення позову полягає у доказуванні обставин, з якими пов`язано позитивне вирішення питання про забезпечення позову. З урахуванням загальних вимог, передбачених ст. 83 ЦПК України, обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.

Забезпечення позову застосовується як гарантія задоволення законних вимог позивача.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду та наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Обранням належного заходу забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу забезпечення позову із вимогами позивача, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову та, як наслідок, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи.

Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову необхідно дотримуватися принципу їх співмірності із заявленими позивачем вимогами. Заходи щодо забезпечення позову можуть бути вжиті судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав інших осіб, не залучених до участі у справі. Під час вирішення питання про вжиття заходів щодо забезпечення позову слід враховувати, що такими заходами не повинні порушуватися права осіб, що не є учасниками справи, застосовуватися обмеження, не пов`язані з предметом спору.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі

№ 381/4019/18 (провадження № 14-729цс19) вказано, що: «співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам. […] Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів. […] Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі

№ 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що «умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача».

Предметом позову у даній справі є стягнення заборгованості, тобто позовні вимоги майнового характеру. Ціна позову становить 406 602 грн 74 коп. Відповідно до змісту позову позивач просить стягнути з відповідача сплачений аванс за Попереднім договором купівлі-продажу квартири, три проценти річних та інфляційні втрати. За вказаним Попереднім договором продавець (відповідач) зобов`язувався передати у власність покупця (позивача) квартиру АДРЕСА_1 в багатоквартирному житловому будинку, збудованому на земельних ділянках площею 0, 0300 га, кадастровий номер якої - :01:011:5011 та площею 0,0300 га.

У заяві ж про забезпечення позову, позивач просив накласти арешт на земельну ділянку :01:011:5016, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 24, площа 0.0813, розташована за адресою АДРЕСА_1 , обґрунтовуючи це тим, що багатоквартирний житловий будинок (в т.ч. квартира АДРЕСА_1 ), про який йдеться в Попередньому договорі, не збудований і не введений в експлуатацію, а також тим, що повернення авансу та виконання рішення суду буде неможливим, якщо не накласти арешт на майно відповідача.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно- земельна ділянку на яку накладено арешт має цільове призначення -«для будівництва ...»

Тобто, обравши для забезпечення позову іншу земельну ділянку , з цільовим призначенням для будівництва, позивач мав довести, що таке забезпечення позову не спричинить шкоди іншим власникам чи інвесторам, яким належать майнові права на нерухомість на такій ділянці, і що його право на забезпечення позову більш вагоме ніж можливе порушення прав інших осіб.

Крім того, суд першої інстанції забезпечив позов шляхом накладенням арешту на майно, що не належить відповідачеві. Відповідно до інформації, наявній у Державному реєстріречових прав на нерухоме майно 11.12.2023 року було зареєстровано право власності на арештовану земельну ділянку за ОСББ «Леменівська 11». Позивач же, подаючи заяву про забезпечення позову, надав суду першої інстанції витяг з Реєстру, який був сформований 20 листопада 2023 року, хоча сама заява подавалась 24 січня 2024 року.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів вважає, що накладення арешту на земельну ділянку Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, коли така юридична особа не є учасником справи, коли така земельна ділянка не є предметом спору може мати більш негативні наслідки, в тому числі і порушення прав інших осіб, ніж ризики невиконання рішення суду про стягнення заборгованості, в разі задоволення позову. Такий вид забезпечення позову щодо вказаної земельної ділянки є неспівмірними з заявленими позовними вимогами.

Посилання позивача на те, що оскаржуваною ухвалою права та інтереси ОСОБА_2 ніяк не порушені, а тому апеляційне провадження підлягає закриттю, колегія суддів відхиляє, з огляду на те, що ОСОБА_2 є третьою особою у даній справі і, відповідно до ст. 352, ст. 353 ЦПК України, має право на оскарження в апеляційному порядку даної ухвали окремо від рішення суду. Щодо посилання позивача на те, що ОСОБА_2 залучений третьою особою безпідставно з метою затягування процесу, а результат розгляду даного позову ніяк не впливає на його права та інтереси, колегія суддів звертає увагу, що оцінка апеляційним судом таких обставин є виходом за межі апеляційного розгляду оскаржуваної ухвали, а тому такі доводи не можуть бути прийняті судом.

Доводи апеляційної скарги дають підстави для висновку, що судове рішення

ухвалено без додержання норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання про забезпечення позову, що відповідно до вимог ст. 376 ЦПК України, є підставою для скасування такого судового рішення з постановленням нової ухвали про відмову в задоволенні заяви.

Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 382, 384 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , який діє в інтересах ОСОБА_2 - задовольнити.

Ухвалу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 лютого 2024 року - скасувати та постановити нову ухвалу про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_3 про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.3 ст. 389 ЦПК України, не підлягає.

Головуючий О.В. Желепа

Судді Л.Д. Поливач

О.І. Шкоріна