КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження № 22-ц/824/4200/2025
П О С Т А Н О В А

Іменем України

27 січня 2025 року

м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Кашперської Т.Ц.,

суддів Фінагеєва В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Діденка А.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Бондарем Антоном Вікторовичем , на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва, постановлену у складі судді Макаренко І.О. в м. Київ 22 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу,

заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи,

в с т а н о в и в :

В грудні 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом, просила розірвати шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , зареєстрований 09 листопада 1979 року у Ленінградському відділі запису актів громадянського стану у м. Києві, актовий запис № 2283.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2024 року позов ОСОБА_1 залишено без розгляду.

Позивач ОСОБА_1 в особі представника Бондаря А.В. , не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просила скасувати ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2024 року.

Вказувала, що в провадженні Шевченківського районного суду м. Києва перебувала на розгляді справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу. Ухвалою суду від 18 вересня 2024 року було встановлено, що позовна заява відповідає вимогам ст. 175 - 177 ЦПК України, підстави, визначені статями 185 - 186 ЦПК України, для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження в справі відсутні, тому позовну заяву слід прийняти до розгляду та відкрити провадження в справі. Ухвалою суду від 18 вересня 2024 року було вирішено відкрити провадження в справі за участю сторін, розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику (повідомлення) сторін, а копію ухвали про відкриття провадження в справі надіслати позивачеві.

18 жовтня 2024 року секретар або помічник судді Макаренко І.О. повідомив представника позивача, що під час вивчення матеріалів справи було встановлено, що позовна заява підписана адвокатом Бондарем А.В., який діє від імені позивача на підставі ордеру, а ордер в матеріалах справи відсутній.

Дані обставини викликали у представника позивача здивування, оскільки актів про відсутність документів від суду він впродовж року не отримував, однак вирішив піти назустріч апарату суду і надіслати втрачені (загублені) документи. Тому ним 18 жовтня 2024 року було направлено на адресу суду клопотання про долучення доказів, в якому він просив долучити до матеріалів справи ордер та копію свідоцтва. Відповідно до квитанції від 18 жовтня 2024 року, рекомендований лист був вручений за довіреністю адресату 23 жовтня 2024 року.

Пізніше 24 жовтня 2024 року на сайті Єдиного державного реєстру судових рішень представником позивача виявлено ухвалу суду від 22 жовтня 2024 року про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без розгляду. Ухвала викликала у нього здивування, оскільки про який саме конверт мається на увазі в цій ухвалі, невідомо. Позовна заява була подана в інтересах ОСОБА_1 ще 18 грудня 2023 року разом із додатками, жодних актів про відсутність документів до 22 жовтня 2024 року не складалося.

Клопотання про долучення доказів від 18 жовтня 2024 року було вручене за довіреністю лише 23 жовтня 2024 року. Судом було складено акт та прийнято ухвалу без додержання вимог ЦПК України.

Наводила зміст ст. 4, 12, 81, 263 ЦПК України, ст. 15, 251, 255 ЦК України, положення постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення».

Від відповідача ОСОБА_3 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просив залишити апеляційну скаргу без задоволення. Наголошував на тому, що сторона позивача тривалий час не цікавилася розглядом власної справи, посилаючись на положення ч. 7 ст. 177, п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, вказував, що ухвала суду першої інстанції постановлена відповідно до вимог закону, оскільки позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи, і суд роз`яснив позивачу, що залишення позовної заяви без розгляду не перешкоджає повторному зверненню з такою заявою до суду.

Зауважував, що в апеляційній скарзі не зазначено, в чому полягає незаконність і (або) необґрунтованість ухвали, неповнота встановлення обставин, які мають значення для справи, та (або) неправильність установлення обставин, які мають значення для справи, внаслідок необґрунтованої відмови у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження чи оцінки, неподання доказів з поважних причин та (або) неправильне визначення відповідно до встановлених судом обставин правовідносин тощо); нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом першої інстанції.

Вважав, що ухвала суду першої інстанції є законною та переслідує легітимну мету, має розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями, зумовлена не свавільним небажанням суду розглядати заяву представника від імені позивача, а лише невиконанням ним вимог процесуального закону щодо форми та порядку подання позовної заяви, і такі дії суду не можуть свідчити про обмеження права позивача на судовий захист. Розгляд позовної заяви, яка складена без дотримання передбачених ЦПК України вимог, не передбачений положеннями процесуального законодавства.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвала суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що у вересні 2023 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, в додатках до якої зазначено наявність, зокрема, ордеру, копії посвідчення та свідоцтва. Позовна заява підписана адвокатом Бондарем А.В. як представником позивача (а. с. 5).

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21 грудня 2023 року, справу розподілено судді Макаренко І.О. (а. с. 11).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 вересня 2024 року про відкриття провадження встановлено, що позовна заява відповідає вимогам статей 175-177 ЦПК України. Підстави, визначені статтями 185-186 ЦПК України, для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження у справі відсутні, тому позовну заяву слід прийняти до розгляду та відкрити провадження у справі. З огляду на предмет позову дана справа підпадає під ознаки малозначної справи та не віднесена до категорії справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження. Обставини справи, що згідно частини третьої статті 274 ЦПК України, мають значення для вирішення питання про можливість розгляду справи в порядку спрощеного провадження, наразі також свідчать про наявність підстав для розгляду цієї справи в спрощеному порядку. На підставі викладеного, суд прийшов до висновку про те, що справа підлягає подальшому розгляду згідно ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалено відкрити провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про розірвання шлюбу, розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, без виклику (повідомлення) сторін (а. с. 15).

22 жовтня 2024 року за підписами ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 складено акт Шевченківського районного суду м. Києва № 98, затверджений керівником апарату Зборщік А.О., про те, що під час розкриття конверта (пакета), надісланого Бондарем А.В. , відсутній ордер, копія посвідчення і свідоцтва, які вказані у п. 6, 7 додатків до позовної заяви про розірвання шлюбу (а. с. 20).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2024 року встановлено, що ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18 вересня 2024 року відкрите провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) сторін. Під час вивчення матеріалів справи було встановлено, що позовна заява підписана адвокатом Бондарем А.В., який діє від імені позивача ОСОБА_1 на підставі ордеру. Відповідно до акту № 98, складеному Шевченківським районним судом м. Києва 22 жовтня 2024 року, при розкритті конверта, надісланого до суду Бондарем А.В., відсутні ордер, копія посвідчення і свідоцтва, які вказані у п. п. 6 та 7 додатків до позовної заяви, а отже повноваження на подачу та підписання позовної заяви від імені ОСОБА_1 адвокатом Бондарем А.В. не надано. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

Враховуючи викладене та те, що позовна заява подана та підписана особою, яка не має повноважень на ведення даної цивільної справи в суді, суд дійшов висновку, що позовну заяву слід залишити без розгляду (а. с. 21).

Апеляційний суд не погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголошує на тому, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із тим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (§ 59 рішення ЄСПЛ у справі «De Geouffre de la Pradelle v. France» від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).

У § 36 рішення у справі «Bellet v. France» від 04 грудня 1955 року, заява № 23805/94, ЄСПЛ зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

При цьому складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. ЄСПЛ зазначає, що сторони судового провадження повинні мати право очікувати застосування до їхньої справи чинних норм процесуального законодавства (рішення ЄСПЛ у справі «Дія 97 проти України» від 21 жовтня 2010 року).

Аналогічні правові висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах містяться в постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2019 року в справі № 361/161/13-ц (провадження № 61-37352сво18).

Відповідно до частини 2 статті 175 ЦПК України позовна заява подається до суду в письмовій формі і підписується позивачем або його представником, або іншою особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

Відповідно до частини 7 статті 177 ЦПК України до позовної заяви, підписаної представником позивача, додається довіреність чи інший документ, що підтверджує повноваження представника позивача.

Сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника (частина 1 статті 58 ЦПК України).

Згідно з частиною 1 статті 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Згідно з частиною 4 статті 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються одним з таких документів: 1) довіреністю; 2) ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; 3) дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги, виданим відповідно до Закону України «Про безоплатну правничу допомогу».

Апеляційний суд враховує, що відповідно до положень статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстави несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Крім цього, заява повертається у випадках, коли, зокрема, заяву подано особою, яка не має процесуальної дієздатності, не підписано або підписано особою, яка не має права її підписувати, або особою, посадове становище якої не вказано.

Системний аналіз матеріалів справи свідчить про те, що суд першої інстанції у разі виявлення факту, що позовну заяву було подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви мав постановити ухвалу про залишення такої позовної заяви без руху або повернути позовну заяву.

Разом з тим, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку для залишення позову без розгляду з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України після відкриття провадження в справі без надання позивачу строку для усунення можливих недоліків позовної заяви.

Апеляційний суд враховує обґрунтовані доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції спочатку в ухвалі від 18 вересня 2024 року відкрито провадження в справі було встановлено, що позовна заява відповідає вимогам статей 175-177 ЦПК України, підстави, визначені статтями 185-186 ЦПК України, для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви чи відмови у відкритті провадження у справі відсутні, тому позовну заяву слід прийняти до розгляду та відкрити провадження у справі, відтак процесуальна поведінка суду є непослідовною та не узгоджується з принципом правової визначеності.

Апеляційний суд приймає до уваги, що згідно 4 розділу ІІ Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20 серпня 2019 року № 814, відповідальний працівник суду у день надходження кореспонденції перевіряє цілісність конверта (пакета), відповідність адресування, із дотриманням правил безпеки розкриває конверт (пакет), перевіряє відповідність вкладень опису (наявність додатків до документа).

Згідно п. 6 розділу ІІ Інструкції, у разі одержання документів у пошкодженій упаковці, або якщо при відкритті конверта (пакета) виявлено відсутність будь-якого документа чи додатка до нього, про це складається акт (додаток 1) у двох примірниках, один з яких надсилається відправнику, а другий додається до вхідних документів.

З матеріалів справи вбачається, що в день реєстрації позовної заяви 21 грудня 2023 року, яка надійшла до Шевченківського районного суду м. Києва засобами поштового зв`язку, жодних актів про втрату документів або перепідшивання справи, відсутність вкладень або порушень цілісності, пошкодження конверта (паковання), відповідно до вимог Інструкції з діловодства в місцевих та апеляційних судах України, затвердженої наказом Державної судової адміністрації України від 20 серпня 2019 року № 814, складено не було, що свідчить про фактичне надання представником позивача зазначених в переліку додатків до супровідного листа документів, і що підтверджується висновками суду в ухвалі від 18 вересня 2024 року про відкриття провадження в справі.

Таким чином, висновки суду першої інстанції про залишення позовної заяви без розгляду були передчасними та помилковими і такими, що суперечать принципу юридичної визначеності.

Апеляційний суд зауважує, що застосування судом правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, повинно відбуватись із урахуванням обставин конкретної справи та забезпеченням ефективного захисту прав, свобод та законних інтересів. Формальний підхід суду до здійснення своїх повноважень вже на стадії звернення особи до суду може призвести до порушення права на справедливий судовий розгляд.

Так, у рішенні від 08 грудня 2016 року у справі «ТОВ «ФРІДА» проти України» (заява №24003/07) Європейський суд з прав людини зазначив, що право на доступ до суду не є абсолютним та може підлягати обмеженням. Проте встановлені обмеження не повинні обмежувати доступ, наданий особам, у такий спосіб або такою мірою, що підриватимуть саму суть цього права. Крім того, обмеження буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, та у разі відсутності розумного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та метою, якої прагнуть досягти (рішення від 17 січня 2012 року у справі «Станев проти Болгарії» (Stanev v. Bulgaria), заява №36760/06).

Відтак, згідно з практикою ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише формальний, але й фактичний. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

Аналізуючи фактичні обставини справи, вимоги процесуального права, апеляційний суд вважає, що підстави для залишення позову без розгляду були відсутні, доводи апеляційної скарги є обґрунтованими, суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про залишення позову без розгляду з підстав, передбачених п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України.

Відповідно до приписів п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

За таких обставин апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвала суду про залишення позову без розгляду - скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції відповідно до вимог ст. 379 ЦПК України, оскільки ухвала, що перешкоджає подальшому провадженню, постановлена із порушенням норм процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 379, 381, 382, 389 ЦПК України, суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником Бондарем Антоном Вікторовичем , задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 22 жовтня 2024 року скасувати і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 30 січня 2025 року.

Головуючий: Кашперська Т.Ц.

Судді: Фінагеєв В.О.

Яворський М.А.