КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/3286/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2025 року місто Київ

справа № 754/129/24

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання -Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 )- ОСОБА_5 на додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 18 вересня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Буша Н.Д., у справі за позовом ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 )до ОСОБА_3 про стягнення боргу за розписками, трьох відсотків річних та інфляційних втрат,-

В С Т А Н О В И В:

В січні 2024 року позивач звернулася до Деснянського районного суду міста Києва з позовом до відповідача, в якому просила стягнути з ОСОБА_3 на її користь:

350 000 євро - основного боргу за розписками;

10 758,90 євро - 3% річних за період з 31 грудня 2022 року по 08 січня 2024 року;

15 400 євро - інфляційних втрат за період з січня 2022 року по листопад 2023 року.

Заочним рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 05 серпня 2024 року позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 ОСОБА_1 а) заборгованість у розмірі 350 000 євро - основного боргу, судовий збір у розмірі 15140 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 72000 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

20 серпня 2024 року через систему «Електронний суд» від представника позивача надійшла заява про ухвалення додаткового рішення, в якій останній просив ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних в розмірі 10758,90 євро.

В обґрунтування заяви посилався на те, що 05 серпня 2024 року Деснянський районний суд міста Києва ухвалив заочне рішення по справі №754/129/24, яким позов про стягнення боргу за договором позики задовольнив частково.

Вказував, що суд першої інстанції не вирішив питання про стягнення з відповідача 3% річних за весь час прострочення, про які було заявлено в позові, тобто з 31грудня 2022 року по 08січня 2024року (374 днів) в розмірі 10758,90 євро.

Додатковим рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 18 вересня 2024 року у задоволенні заяви представника позивача про ухвалення додаткового рішення відмовлено.

Не погоджуючись з додатковим рішенням суду першої інстанції, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, просив додаткове рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким заяву задовольнити.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилався на те, що в додатковому рішенні суд першої інстанції помилково зазначає, що як слідує з мотивувальної частини рішення, судом при ухваленні рішення питання щодо стягнення 3% річних було вирішено.

Вказував, що в мотивувальній частині рішення мова йде про стягнення інфляційних втрат і не міститься жодного обгрунтування щодо 3% річних.

Зазначав, що судом першої інстанції у рішенні помилково зазначені постанови Верховного Суду, на які позивач взагалі не посилався при подачі позовної заяви.

Вважає, що наявні підстави для стягнення на користь позивача 3% річних.

Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.

Сторони в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Відповідач повідомлялася про розгляд справи в тому числі і через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Представник позивача подав заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутність та відсутність позивача, вимоги апеляційної скарги просив задовольнити.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення якщо, стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення.

Як зазначила Велика Палата Верховного Судуу постанові від 05липня 2023 року у справі №904/8884/21 додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов'язані з порушенням вимог щодо його повноти. Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов'язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. Тобто, додаткове рішення є невід'ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач, звертаючись до суду з даним позовом заявляла вимоги про стягнення з відповідача суми боргу за розписками, трьох відсотків річних та інфляційних втрат.

Ухвалюючи заочне рішення Деснянського районного суду міста Києва від 05 серпня 2024 року про часткове задоволення позову та стягуючи з відповідача заборгованість за розписками у розмірі 350 000 євро, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач договірні зобов'язання не виконала, а тому за вимогою позивача суд вважав необхідним стягнути на її користь суму неповернутих грошових коштів переданих за договором позики, тобто 350 000 євро, що відповідатиме вимогам статті 1046 ЦК України і статті 533 ЦК України.

В іншій частині позову суд першої інстанції відмовив, посилаючись на ч.2 ст.625 ЦК України та виходячи з того, що умовами договору позики сторони визначили, що позичальник бере на себе зобов'язання повернути кошти в тому ж розмірі (еквівалент євро), а тому нарахована позивачем сума інфляційних втрат стягненню з відповідача не підлягає.

Ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції зазначив, що як слідує з мотивувальної частини рішення, судом при ухваленні рішення питання щодо стягнення з відповідача 3% річних було вирішено, позовні вимоги в цій частині залишені без задоволення.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки з рішення Деснянського районного суду міста Києва від 05 серпня 2024 року вбачається, що позовні вимоги ОСОБА_1(ОСОБА_1) були задоволені частково та стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1( ОСОБА_1 а) заборгованість у розмірі 350 000 євро основного боргу. В іншій частині позову відмовлено, тобто у стягненні як інфляційних втрат за період з січня 2022 року по листопад 2023 року у розмірі 15 400 євро, так і 3% річних за період з 31 грудня 2022 року по 08 січня 2024 року у розмірі 10 758,90 євро.

А відтак, посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції не вирішив питання про стягнення з відповідача 3% річних за весь час прострочення, про які було заявлено в позові, тобто з 31 грудня 2022 рокупо 08 січня 2024 року(374 днів) в розмірі 10758,90 євро є неспроможними.

Не мотивування рішення в частині відмови у задоволенні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних не є підставою для ухвалення додаткового рішення.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивач не скористалася своїм правом на апеляційне оскарження рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції щодо відсутності підстав для ухвалення додаткового рішення є законним і обґрунтованим, відповідає обставинам справи та положенням матеріального закону.

Керуючись ст.ст.367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 ( ОСОБА_1 )- ОСОБА_5 - залишити без задоволення.

Додаткове рішення Деснянського районного суду міста Києва від 18 вересня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий:

Судді: