Єдиний унікальний номер справи № 756/9336/23
Провадження №22-ц/824/1354/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 01 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , Відкрите акціонерне товариство «Банк «БІГ ЕНЕРГІЯ», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та гарантія», Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Гровінг Стейт», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Горобинська Ганна Анатоліївна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гембарська Світлана Іванівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Мурська Наталія Василівна, про витребування майна з чужого незаконного володіння,

В С Т А Н О В И В:

У липні 2023 року позивач звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про витребування майна з чужого незаконного володіння.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що на підставі договору купівлі-продажу від 28 травня 2001 року вона є власником квартири АДРЕСА_1 .

11 жовтня 2006 року між позивачем та ВАТ «Банк «БІГ ЕНЕРГІЯ» укладено договір іпотеки, згідно якого в забезпечення кредитного договору № 11/02-10-2006 від 11 жовтня 2006 року позивач передала вказану квартиру в іпотеку.

28 січня 2014 року право вимоги за договором іпотеки було відступлено ТОВ «ФК «Довіра та гарантія». 20 липня 2016 право вимоги за договором іпотеки перейшло до ТОВ «ФК «Гровінг Стейт». 21 липня 2016 право вимоги за договором іпотеки від ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» перейшло до ОСОБА_3 , яка в свою чергу, 07 вересня 2016 року продала квартиру ОСОБА_4 . Останній 04 жовтня 2016 року продав квартиру ОСОБА_5 , яка в свою чергу 10 грудня 2021 року відчужила її ОСОБА_2 .

Позивач стверджує, що вищевказані правочини щодо відступлення права вимоги за договором іпотеки та продажу спірної квартири вчинені з порушенням ст. 35, 38 ЗУ «Про іпотеку», п. 6 Договору іпотеки. Зареєстрованим іпотекодержателем був ВАТ «Банк «БІГ ЕНЕРГІЯ», всі наступні кредитори не здійснювали державну реєстрацію зміни іпотекодержателя, що порушило ст. 210, 512, 514 ЦК України. Останнім кредитором за кредитним договором є ОСОБА_3 , яка в порушення ч. 1 ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» не надсилала позивачу жодної письмової вимоги про усунення порушень. Приватний нотаріус КМНО Гембарська С.І. прийняла рішення про реєстрацію права власності за ОСОБА_4 за відсутності письмового повідомлення про усунення порушень за кредитним та іпотечним договором , що суперечить вимогам ЗУ «Про іпотеку».

Також позивач вказує, що ОСОБА_3 здійснила відчуження іпотечного майна, яке на день продажу 07 вересня 2016 року перебувало під арештом в межах виконавчого провадження № 23785109, оскільки постанова про зняття арешту була прийнята лише 02 лютого 2017 року.

Позивач наголошує, що не знала про відчуження спірної квартири ОСОБА_5 відповідачу ОСОБА_2 , тому вважає, що квартира вибула поза волі ОСОБА_1 .

У зв`язку з викладеним позивач просила суд витребувати у ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_1 та стягнути судові витрати.

Рішенням Оболонського районного суду міста Києва від 01 травня 2024 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, 29 травня 2024 року позивач направила до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій зазначила, що оскаржуване рішення вважає незаконним та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та є помилковими. У зв`язку з цим апелянт просила апеляційний суд оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. ирішити питання щодо сплати судового збору.

19 листопада 2024 року на адресу суду від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу. Ухвалою Київського апеляційного суду від 25 листопада 2024 року поновлено відповідачу ОСОБА_2 строк на подання відзиву на апеляційну скаргу позивача.

02 грудня 2024 року на адресу суду надійшла відповідь позивача на відзив на апеляційну скаргу.

20 грудня 2024 року до суду від відповідача надійшло заперечення на відповідь проти відзиву на апеляційну скаргу.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 передана позивачем в іпотеку ВАТ «Банк «БІГ ЕНЕРГІЯ» на підставі договору іпотеки від 11 жовтня 2006 року в забезпечення виконання умов кредитного договору № 11/02-10-2006 від 11 жовтня 2006 року, укладеного між ОСОБА_1 та банком.

28 січня 2014 року право вимоги за Договором іпотеки відступлено від ВАТ «БІГ ЕНЕРГІЯ» до ТОВ «Фінансова компанія «Довіра та гарантія» на підставі договору про відступлення прав за договором іпотеки від 11 жовтня 2006 року.

На підставі договору про відступлення прав за договором іпотеки, зареєстрованим 20 липня 2016 року в реєстрі за № 595, право вимоги від ТОВ «ФК «Довіра та гарантія» перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Гровінг Стейт».

21 липня 2016 року право вимоги за Договором іпотеки відступлено ТОВ «ФК «Гровінг Стейт» до ОСОБА_3 на підставі договору про відступлення прав вимоги № 2107-2016.

Згідно із договором купівлі-продажу від 07 вересня 2016 року, ОСОБА_3 продала ОСОБА_4 спірну квартиру. У п. 1.3 договору купівлі-продажу зазначено, що право продажу у продавця ОСОБА_3 виникло у зв`язку з порушенням ОСОБА_1 умов кредитного договору № 11/02-10-2006 від 11 жовтня 2006 року укладеного між ВАТ «БІГ ЕНЕРГІЯ» та ОСОБА_1 , а також всіх договорів про внесення змін та доповнень до цього кредитного договору, право вимоги за яким набуте продавцем на підставі договору відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідченим 21 липня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І., за реєстровим № 604, а також на підставі положень ст.38 ЗУ «Про нотаріат», у тому числі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у п. 6.1.2 Договору іпотеки.

04 жовтня 2016 року ОСОБА_4 продав спірну квартиру ОСОБА_6 , відповідно до договору купівлі-продажу, зареєстрованому в реєстрі за № 815.

Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, зазначив, що не встановив обставин, що майно вибуло з володіння ОСОБА_7 із порушенням норм діючого законодавства, а тому відсутні підстави для витребування цього майна у добросовісного набувача. Крім того, встановив відсутність підстав для витребування майна з чужого незаконного володіння.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції.

Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію позивача, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (§§ 29-30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року в справі «Руїз Торія проти Іспанії», заява № 18390/91).

Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії», заява № 49684/99).

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:

«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.

Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»

Таким чином, апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Окремо суд звертає увагу на те, що частина доводів апеляційної скарги, зокрема щодо неналежного укладення договору щодо відступлення права вимоги фактично не були заявлені в якості підстави для позовних вимог, у зв`язку з чим суд першої інстанції обґрунтовано не надавав їм оцінку, так як вони виходили за межі предмету розгляду справи.

В апеляційні скарзі апелянт зазначає про те, що вважає таку позицію суду неналежною, посилаючись на принцип цивільного судочинства «jura novit curia» (суд знає закон).

Уданому випадку колегія суддів вбачає, що апелянтом неправильно розуміється суть вищевказаного принципу.

Як зазначено у правовому висновку ВП ВС від 04.12.2019 року (справа 917/1739/17) суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту.

Зважаючи на викладене, із застосуванням принципу «jura novit curia» суд може самостійно лише застосувати правові норми, які належно обґрунтовують позовні вимоги відповідно до фактично заявлених підстав позову, однак не обирати такі підстави, що належить до виключної компетенції позивача по справі. За таких умов доводи апеляційної скарги в цій частині не можуть бути прийняті судом.

Не можуть бути прийняті судом апеляційної інстанції і посилання апелянта на вчинення продажу спірного мана під час дії постанови про накладення на нього арешту та зняття такого обтяження майна вже після здійснення правочину як на підставу для задоволення позову.

Відповідно до ст.4 ЦПК України судовому захисту підлягають лише не визнані, оспорені та порушені права особи.

За своєю суттю накладення арешту на майно має не абсолютний характер, а є конкретною дією, направленою на забезпечення можливості реалізації своїх прав саме тією особою, в чиїх інтересах й було накладено арешт.

У даному випадку те обтяження, на яке посилається апелянт, було накладене з метою забезпечення можливості реалізації прав кредитора, а не позивача, яка є боржником у даному зобов`язанні. За таких умов вказаний арешт сам по собі не може вважатися належною підставою для оскарження боржником дій кредитора, направлених на задоволення його вимог. Іншими словами, жодного права позивача з даного приводу порушено не було, що в свою чергу обумовлює неможливість судового захисту такого непорушеного права.

Колегія суддів погоджується з доводами апелянта щодо неналежності тверджень суду щодо того, що квартира вибула з володіння позивача за її волею, оскільки звернення стягнення на іпотечне майно, навіть здійснене в позасудовому порядку, не може вважатися таким, що відбулося з волі власника майна. З приводу цього існує численна та усталена судова практика. У той же час дана обставина не має вирішального значення у цій справі, оскільки суд дійшов цілком обґрунтованого та належного висновку про відсутність решти підстав для витребування майна на користь позивача від його сьогоднішнього власника.

У ході розгляду справи суд належним чином дослідив та відхилив твердження позивача про не направлення їй іпотекодержателем вимоги про погашення заборгованості та попередження про наступне звернення стягнення в позасудовому порядку на іпотечне майно у разі непогашення заборгованості.

Дослідженню даної обставини суд приділив значну увагу, його висновки з цього приводу колегія суддів вважає належними, підстави для повторного їх наведення в даному випадку відсутні.

Решта доводів апелянта, яке уже зазначалось вище, фактично вже здобули належну та правову оцінку суду першої інстанції, з якою в повній мірі погоджується і колегія суддів.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 01 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько