"31" січня 2025 р. Справа № 363/515/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2025 року Вишгородський районний суд Київської області у складі:

судді Олійник С.В.,

секретаря Онопрієнко І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Вишгородського районного суду Київської області заяву позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову,

встановив:

До Вишгородського районного суду Київської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів.

Разом із позовною заявою до Вишгородського районного суду Київської області надійшла заява позивача ОСОБА_1 про забезпечення позову, в якій остання просить вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони Акціонерному товариству Комерційний банк «Приватбанк» нараховувати будь-які обов`язкові щомісячні платежі, відсотки за користування кредитом, штрафи, пені, неустойки, річні, тощо на списані 12.11.2024 грошові кошти у загальній сумі 99998,60 грн (комісія банку 3395,08 грн), разом 103393,68 грн по рахунку ОСОБА_1 № НОМЕР_1 , угода SAMDNWFC96 від 12.11.2024.

В обґрунтування вказаної заяви зазначено, що 12.11.2024 невідомі особи, отримавши доступ до її особистого кабінету у мобільному за стосунку «Приват24» списали особисті грошові кошти з рахунку позивача у розмірі 58552,30 грн, а також оформили кредитну картку та списали кредитні кошти у розмірі 99998,60. 20.11.2024 позивач звернулася до відповідача із вимогою про повернення незаконно списаних кредитних та особистих коштів, однак їй було відмовлено. Зазначає, що є підстави вважати, доведеним факт неправомірної відмови відповідача в поверненні несанкціоновано списаних коштів позивача з її карткового рахунку та списання періодичних платежів в рахунок погашення заборгованості по кредиту, який позивач не оформлював та коштами по цьому кредиту не користувався.

Суд, дослідивши подану заяву, дійшов наступного висновку.

Статтею 124 Конституції України визначений принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення статей18,153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини другої статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, у тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову.

Відповідно до частини першої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з частиною другою статті 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Частиною третьою статті 150 ЦПК України передбачено, що заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Відповідно до пункту 4постанови Пленуму Верховного Суду України від22 грудня 2006 року № 9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» роз`яснено, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Таким чином, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має оцінити обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості та адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, які не є учасниками цього судового процесу.

Заходи забезпечення позову повинні бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Співмірність передбачає співвіднесення судом негативних наслідків від вжиття заходів до забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, та майнових наслідків заборони вчиняти певні дії.

Метою вжиття заходів щодо забезпечення позову є уникнення можливого порушення в майбутньому прав та охоронюваних законом інтересів позивача, а також можливість реального виконання рішення суду та уникнення будь-яких труднощів при виконанні у випадку задоволення позову.

Під час вирішення питання щодо забезпечення позову, обґрунтованість позову не досліджується, адже питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті і не вирішується ним під час розгляду заяви про забезпечення позову. Суд повинен лише пересвідчиться, що між сторонами виник спір.

Забезпечення позову є тимчасовим обмеженням і його значення полягає в тому, що ним захищаються законні інтереси позивача на той випадок, коли відповідач буде діяти недобросовісно або коли невжиття заходів забезпечення позову може потягти за собою неможливість виконання судового рішення. Крім цього, інститут забезпечення позову захищає в рівній мірі інтереси як позивача, так і відповідача.

Позивачкою не доведено обставин, які б вказували, що невжиття заходів забезпечення позову у виді заборони відповідачу вчиняти дії спрямовані на нарахування та стягнення будь-яких процентів та будь-яких інших платежів з карткових рахунків призведе до ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачки, за захистом яких вона звернулася до суду. Вжиття запропонованого позивакою заходу забезпечення позову фактично призведе до задоволення однієї з позовних вимог щодо припинення нарахування по картці/рахунку позивачки щомісячних платежів та процента за використання кредитного ліміту.

Заявницею не надано доказів на підтвердження наявності реальної загрози невиконання рішення суду або ефективному захисту її прав та інтересів за заявленими нею вимогами, а посилання на можливість звернення з окремими позовами про визнання незаконними дії чи рішення банку, понесення з цього приводу додаткових витрат, не відповідає меті забезпечення позову, що полягає у попередженні недобросовісних дій відповідача з приводу заявлених позовних вимог.

Застосування заходів забезпечення позову, в цьому випадку, фактично вирішує справу по суті предмету позову.

Слід врахувати, що задоволення позовних вимог, за достатніх для цього підстав, наслідком матиме встановлення відсутності обов`язку у позивача сплачувати, зокрема, відсотки за користування спірними коштами, інші встановлені договором про банківське обслуговування платежі, а також відповідальність, зокрема у виді неустойки.

Крім того, із наданих заявником доказів не вбачається нарахування відповідачем відсотків, штрафних санкцій на оспорювану суму позивачем.

При цьому суд звертає увагу на те, що вирішуючи питання щодо забезпечення позову, суд не з`ясовує фактичні обставин справи, а також не оцінює належності, допустимості і достовірності доказів щодо суті спору. Лише під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, які правовідносини випливають із встановлених обставин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що заходи забезпечення позову, про які просить заявник, не є необхідними для забезпечення виконання судового рішення, невжиття таких заходів не може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких позивач звернувся до суду.

З огляду на вказане, заява ОСОБА_1 про забезпечення позову задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 149, 151-153 ЦПК України, суд

постановив:

У задоволенні ОСОБА_2 про забезпечення позову відмовити.

Ухвала Вишгородського районного суду Київської області може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення. Учасник справи, якому ухвала суду не були вручена у день її проголошення або складення має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя С.В. Олійник