Справа №705/5900/24
2/705/948/25

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2025 року м. Умань

Уманський міськрайонний суд Черкаської області в складі:

головуючого судді Гудзенко В.Л.

при секретарі Юрченко А.І.

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в залі суду в м. Умань цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ земельної ділянки в натурі,

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про виділ земельної ділянки в натурі. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що він є власником 7/8 частин земельної ділянки, загальною площею 3,1312га, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Ропотуської сільської ради Уманського району Черкаської області, кадастровий номер :03:000:0116, а іншим співвласником 1/8 частки даної земельної ділянки є відповідачка ОСОБА_2 , яка фактично прийняла спадщину, проте юридично її не оформила. Вказану земельну ділянку вони набули після смерті їхньої матері. Після отримання земельної ділянки у власність, він звернувся до орендаря, який займається підприємницькою діяльністю на території Колодистенської сільської ради з метою укладення договору оренди земельної ділянки, проте, 25.09.2024 йому було відмовлено в укладенні договору оренди землі, оскільки даний договір можливо укласти та зареєструвати право оренди лише за бажанням та присутності всіх співвласників земельної ділянки. З даного приводу з відповідачкою вони не можуть порозумітися, тому за захистом своїх прав він вимушений звернутися з позовом до суду.

Позивач ОСОБА_1 в підготовче засідання не з`явився, надавши до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує, наполягає на їх задоволенні та просить справу розглядати у його відсутність.

Відповідач ОСОБА_2 в підготовче засідання не з`явилася, проте надіслала до суду відзив на позовну заяву, з якого вбачається, що вона не заперечує проти задоволення позовних вимог та прийняття рішення про задоволення позову у відповідності до вимог чинного законодавства, оскільки не має жодних претензій до відповідача.

Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.

Позивач ОСОБА_1 є власником 7/8 частин земельної ділянки, площею 3,1312га, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Ропотуської сільської ради Уманського району Черкаської області, кадастровий номер :03:000:0116, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом; Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі та Витягом з Державного реєстру речових прав.

Іншим співвласником 1/8 частки земельної ділянки площею 3,1312га, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Ропотуської сільської ради Уманського району Черкаської області, кадастровий номер :03:000:0116 - є відповідачка ОСОБА_2 , яка фактично прийняла спадщину, оскільки має обов`язкову частку у спадщині, проте юридично її не оформила. Вказане підтверджується змістом відзиву на позовну заяву, який відповідач надала до суду.

Після отримання земельної ділянки у власність, позивач ОСОБА_1 звернувся до орендаря, який займається підприємницькою діяльністю на території Колодистенської сільської ради з метою укладення договору оренди земельної ділянки, проте, 25.09.2024 йому було відмовлено в укладенні договору оренди землі, оскільки даний договір можливо укласти та зареєструвати право оренди лише за бажанням та присутності всіх співвласників земельної ділянки, що підтверджується Листом №76 від 18.10.2024 директора ПП «Пульс природи».

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Стаття 321 Цивільного кодексу України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Ця засада означає, що право власності є недоторканним, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно із статтею 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно), тобто право спільної власності - це право власності кількох суб`єктів на один об`єкт.

Відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до частин першої, другої статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Частиною третьою статті 358 ЦК України передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

За змістом наведених норм виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно, за загальним правилом, розміру його частки у праві спільної власності та припинення права спільної часткової власності на відповідне майно. Шляхом виділу частки у майні припиняється спільна часткова власність, і особа стає власником виокремленого майна.

Юридичне значення виділу частки полягає у тому, що учасник отримує в натурі майно, яке відповідає його частці, як самостійний об`єкт. Отже, виділ частки передбачає виокремлення частини об`єкта у самостійний об`єкт.

Частиною першою статті 86 ЗК України передбачено, що земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність).

Відповідно до частин першої, третьої статті 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, в добровільному порядку укласти договір не вдалось, оскільки відповідачка ОСОБА_2 не відреагувала на пропозицію. Більш того, вона юридично не оформила правовстановлюючі документи на отриману нею у спадщину частину земельної ділянки.

Відсутність правовстановлюючих документів на право володіння частиною земельної ділянки у відповідача взагалі унеможливлює укладення договору про виділ частини земельної ділянки в натурі.

Отже, при вирішенні спору про виділ в натурі земельної ділянки, визначаючи варіанти такого виділу, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку.

Позивачем надано Схему розподілу земельної ділянки з кадастровим номером :03:000:0116, за якою він просить виділити йому в натурі 7/8 часток вказаної земельної ділянки. З поданого відзиву на позовну заяву вбачається, що відповідачка ОСОБА_2 погоджується із наданою позивачем Схемою розподілу земельної ділянки.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша та друга статті 77 ЦПК України).

Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно зі статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частинами першою та другої статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, врахувавши принципи розумності, пропорційності та справедливості, а також Схему розподілу земельної ділянки, враховуючи відсутність заперечень з боку відповідачки, дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.12,13,76-89,95,258,259,263-265 ЦПК України, ст.ст. 317,319,321,355,356,358,364 ЦК України, Земельним Кодексом України, суд,

В И Р І Ш И В:

Позов - задовольнити.

Виділити в натурі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІПН НОМЕР_1 , 7/8 часток земельної ділянки, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Ропотуської сільської ради Уманського району Черкаської області, кадастровий номер :03:000:0116, площа якої складає 3,1312га, згідно Схеми розподілу ділянка №2, площа якої становить 2,7398га.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів, з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий суддя В.Л. Гудзенко