Унікальний номер справи 758/3338/23
Номер апеляційного провадження 22-ц/824/2115/2025
Головуючий у суді першої інстанції Н. М. Ларіонова
Суддя - доповідач у суді апеляційної інстанції Л. Д. Поливач
Постанова

Іменем України

22 січня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого Поливач Л. Д. (суддя - доповідач),

суддів Стрижеуса А. М., Шкоріної О. І.

секретар судового засідання Комар Л. А.

сторони

позивач ОСОБА_1

відповідач Приватне акціонерне товариство

«Страхова компанія «Універсальна»

відповідач Комунальне підприємство «Київпастранс»

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на рішення Подільського районного суду м. Києва від 09 липня 2024 року, ухвалене у складі судді Ларіонової Н. М, в примішенні Подільського районного суду м. Києва,

у с т а н о в и в :

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ПрАТ «Страхова компанія «Універсальна», КП «Київпастранс», третя особа: ОСОБА_3 , про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. В обгрунтування позовних вимог зазначив, що згідно вироку Святошинського районного суду м. Києва від 08.02.2019 у справі № 759/7088/18, зміненим 26.01.2021 ухвалою Київського апеляційного суду в частині стягнення на користь потерпілого матеріальної і моральної шкоди, водій, який перебував в трудових відносинах з КП «Київпастранс» ОСОБА_3 17.12.2017 близько 21 год 40 хв., керуючи технічно справним автомобілем марки «БОГДАН 144.5», номерний знак НОМЕР_1 , рухався у другій крайній лівій смузі із наявних двох смуг його напрямку руху по проїзній частині вулиці Стеценка в м. Києві, зі сторони вулиці Сирецько-Садової у напрямку вулиці Газопровідної, рухаючись у вказаному напрямку, він наближався до місця прилягання до проїзної частини вулиці Стеценка в`їзду до прилеглої території АЗС «УкрАвто», розташованої за адресою м. Київ, вулиця Академіка Туполева, 19. У цей час, у зустрічному з ним напрямку, у першій смузі (крайній правій) із наявних двох смуг його напрямку руху по проїзній частині вулиці Стеценка зі сторони вулиці Газопровідної у напрямку вулиці Сирецько-Садової, керуючи технічно справним автомобілем марки «ОРЕL VIVARO», номерний знак НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_1, рухався при наявності всіх ідентифікуючих документів водій ОСОБА_4 . Згідно висновку судової автотехнічної експертизи № 12-1/548 від 05.04.2018 в діях ОСОБА_3 , вбачаються невідповідності вимогам пунктів 10.1, 10.4 Правил дорожнього руху України. Таким чином, своїми діями, які виразились у вчиненні порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому ОСОБА_4 тяжке тілесне ушкодження, гр. ОСОБА_3 визнано винуватим у вчинені кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність КП «Київпастранс» застрахована в ПрАТ «Страхова компанія «Універсальна», відповідно до полісу №АК/7914304 від 27.11.2017 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності осіб під час експлуатації забезпеченого транспортного засобу «БОГДАН 144.5», номерний знак НОМЕР_3 , відповідно до якого ліміт відповідальності на одного потерпілого за шкоду заподіяну життю і здоров`ю - 200 000,00 грн, за шкоду, заподіяну майну 100 000,00 грн, розмір франшизи - 0 грн.

Враховуючи те, що потерпілий ОСОБА_4 не є власником автомобіля марки «ОРЕL VIVARO», д.н.з. НОМЕР_2 , який було пошкоджено внаслідок ДТП, судом відмовлено останньому в задоволенні позовної заяви в частині стягнення матеріального збитку у вигляді ринкової вартості КТЗ до моменту пошкодження у розмірі 247 612 грн, завданого власнику автомобіля марки «ОРЕL VIVARO», д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_1 . Згідно висновку експерта № 20 від 04.04.2018 за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи - розмір матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «ОРЕL VIVARO», номерний знак НОМЕР_2 , складає 247 612 грн 00 коп., що складає ціну позову в рамках даної справи.

Водій пошкодженого автомобіля ОСОБА_4 , після лікування в наслідок отриманих після ДТП пошкоджень, подав позовну заяву про відшкодування йому матеріальної шкоди заподіяної в результаті ДТП пошкодженням автомобіля, але заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва у справі № 759/18878/21, останньому було відмовлено у позові оскільки він не уповноважений на подання такого позову, а довіреність видана від власника пошкодженого автомобіля уповноважує останнього лише отримати такі кошти. Не погоджуючись з вказаним рішенням, ОСОБА_4 звернувся до суду апеляційної інстанції, який постановою від 14 червня 2022 року у справі № 759/18878/21, закрив провадження у справі, мотивуючи повторністю звернення та розглядом цього питання в рамках кримінального провадження. Після отримання даного рішення, на початку 2023 року про це було повідомлено позивача, який є громадянином Турецької Республіки та який не був учасником ДТП, а також стороною в кримінальному та/або цивільному провадженні.

Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд стягнути з ПАТ «Універсальна» матеріальні збитки, заподіяні в результаті ДТП пошкодженням його автомобіля у сумі 100 000, 00 грн, а з КП «Київпастранс» (працівником якого під час виконання своїх трудових обов`язків було порушено ПДР, що потягло за собою пошкодження транспортного засобу та заподіяння майнової шкоди) матеріальні збитки, заподіяні в результаті ДТП у сумі 147 612,00 грн. Позивач послався на те, що ним непропущено позовну давність, оскільки про порушення свого права він дізнався лише на початку 2023 року.

Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 09 липня 2024 року в позові громадянина Турецької Республіки ОСОБА_1 до ПрАТ «Страхова компанія «Універсальна», КП «Київпастранс», третя особа: ОСОБА_3 , про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з`ясування обставин справи, невідповідність висновків суду дійсним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позову у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову не вирішив клопотання про витребування доказів, не врахував, що позивач визнає факт фізичного знищення належного йому транспортного засобу у результаті ДТП, не врахував пропуск процесуального строку на подання відзиву на позовну заяву страховою компанією, не вирішив клопотання КП «Київпастранс» про проведення автотоварознавчої експертизи, не врахував, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку звернення до страхової компанії має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом позовної давності.

Вину водія, який перебував в трудових відносинах з КП «Київпастранс» ОСОБА_3 підтверджено вироком Святошинського районного суду м. Києва від 08.02.2019 у справі №759/7088/18, який змінено 26.01.2021 ухвалою Київського апеляційного суду, а отже з цього моменту апелянт набув право вимоги до винуватця ДТП про відшкодування шкоди.

На початку 2023 року апелянта, який є громадянином Турецької Республіки та не був учасником ДТП, а також стороною в кримінальному та/або цивільному проваджені, було повідомлено про відмову у відшкодуванні водію ОСОБА_4 матеріальної шкоди, заподіяної в результаті ДТП пошкодженням автомобіля яким він керував під час ДТП.

Отже, страхова компанія була обізнана про ДТП, була учасником цивільного та кримінального проваджень (стосовно встановлення винуватця ДТП та відшкодування матеріальної шкоди спричиненої здоров`ю водія), відшкодувала матеріальну шкоду спричинену здоров`ю ОСОБА_4 , який є постраждалим водієм при ДТП, але відмовляється виконати обов`язок щодо відшкодування матеріальної шкоди перед власником пошкодженного автомобіля (який є громадянином Турецької Республіки, тобто нерезидентом України, не був учасником ДТП, а також стороною в кримінальному та/або цивільному проваджені) за спричиненні йому збитки.

Апелянт вказує, що ані Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ані Цивільний кодекс України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілою особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності. З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 Цивільного кодексу України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі.

Апелянт визнає факт фізичного знищення належного йому транспортного засобу у результаті ДТП та погоджується передати залишки транспортного засобу особі, відповідальній за шкоду. З урахуванням вказаного вище, враховуючи добровільну та послідовну згоду апелянта передати залишки ТЗ особі відповідальній за шкоду, то ніякої мови «про безпідставне збагачення» апелянта йти не може, оскільки останній тільки отримує відшкодування за знищений автомобіль, а винна особа отримає залишки пошкодженого в наслідок ДТП транспортного засобу.

Судом першої інстанції не вирішено клопотання КП «Київпастранс» про проведення автотоварознавчої експертизи відносно визначення утилізаційної вартості автомобіля на дату ДТП. Проте матеріалами вищевказаної судової справи підтверджено вартість матеріальної шкоди, заподіяної пошкодженням автомобіля який належить ОСОБА_1 у розмірі 247 612, 00 грн., оскільки відновлювальний ремонт автомобіля є недоцільним, його вартість складає значно більшу суму ніж вартість автомобіля на час ДТП до його пошкодження. Отже, обов`язок по відшкодуванню потерпілому в частині страхової виплати має нести ПрАТ «Страхова компанія «Універсальна», в межах ліміту страхової відповідальності, а залишок суми стягується з роботодавця винуватця ДТП.

Судом першої інстанції не вирішено клопотання скаржника про витребування доказів, а саме: матеріалів справи № 759/7088/18 зі Святошинського районного суду м. Києва щодо притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_3 (винуватця ДТП, водія КП «Київпастранс») якого визнано винуватим у вчинені кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та вирішено питання щодо відшкодування шкоди здоров`ю потерпілому. Зазначені докази могли підтвердити наступні обставини: факт вчинення ДТП, стягнення матеріальних збитків заподіяних в результаті ДТП, пояснення і докази сторін, які становлять преюдицівні обставини для цієї справи, наявні експертні висновки (оригінали) щодо вартості матеріальної шкоди заподіяної позивачу.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник КП «Київпастранс» Розум О.В. заперечував проти задоволення апеляційної скарги, рішення суду просив залишити без змін як законне та обгрунтоване, посилаючись на викладені у відзиві на апеляційну скаргу доводи.

17.01.2025 представником ОСОБА_1 - адвокатом Морозовим Є. О. подано заяву про розгляд справи без участі представника позивача за наявними у справі матеріалами.

Відповідач ПрАТ СК «Універсальна» та третя особа ОСОБА_3 про час та дату розгляду справи повідомлені належним чином. У судове засідання суду апеляційної інстанції зазначені особі не з`явилися. Будь - яких заяв чи клопотань станом на день розгляду справи до апеляційного суду від Товариства та третьої особи не надходило.

Суд апеляційної інстанції вважав за можливе розглянути справу за відсутності зазначених осіб, з урахуванням вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання не унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи та не перешкоджає її розгляду.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника КП «Київпастранс» Розум О.В., перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах апеляційного оскарження, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ч.ч. 2, 4 ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 367 ЦПК Українисуд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Стаття 4 ЦПК України гарантує кожній особі право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Судом встановлено, що водій, який перебував в трудових відносинах з КП «Київпастранс» ОСОБА_3 17.12.2017 близько 21 год 40 хв., керуючи технічно справним автомобілем марки «БОГДАН 144.5», номерний знак НОМЕР_1 , рухався у другій крайній лівій смузі із наявних двох смуг його напрямку руху по проїзній частині вулиці Стеценка в м.Києві, зі сторони вулиці Сирецько-Садової у напрямку вулиці Газопровідної, рухаючись у вказаному напрямку, він наближався до місця прилягання до проїзної частини вулиці Стеценка в`їзду до прилеглої території АЗС «УкрАвто», розташованої адресою м. Київ, вулиця Академіка Туполева, 19. У цей час, у зустрічному з ним напрямку, у першій смузі (крайній правій) із наявних двох смуг його напрямку руху по проїзній частині вулиці Стеценка зі сторони вулиці Газопровідної у напрямку вулиці Сирецько-Садової, керуючи технічно справним автомобілем марки «ОРЕL VIVARO», номерний знак НОМЕР_2 , який належить гр-ну Туреччини ОСОБА_1, рухався при наявності всіх ідентифікуючих документів водій ОСОБА_4 . Таким чином, своїми діями, які виразились у вчиненні порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілому ОСОБА_4 тяжке тілесне ушкодження. ОСОБА_3 визнано винуватим у вчинені кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання.

Згідно висновку судової автотехнічної експертизи № 12-1/548 від 05.04.2018 в діях ОСОБА_3 , вбачаються невідповідності вимогам пунктів 10.1, 10.4 Правил дорожнього руху України.

Таким чином, вина ОСОБА_3 в порушенні ПДР, що потягло за собою пошкодження автомобіля позивача і у заподіянні йому майнової шкоди повністю доведена вироком суду.

Відповідно до висновку експерта № 20 від 04.04.2018 за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи - розмір матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «ОРЕL VIVARO», номерний знак НОМЕР_2 , складає 247 612 грн 00 коп.

Водій пошкодженого автомобіля «ОРЕL VIVARO», номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_4 , після лікування внаслідок отриманих після ДТП пошкоджень, подав позовну заяву про відшкодування матеріальної шкоди заподіяної в результаті ДТП.

Цивільно-правова відповідальність КП «Київпастранс» застрахована в ПрАТ «Страхова компанія «Універсальна» відповідно до полісу № АК/7914304 від 27.11.2017 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності осіб під час експлуатації забезпеченого транспортного засобу «БОГДАН 144.5», номерний знак НОМЕР_3 , відповідно до якого ліміт відповідальності на одного потерпілого за шкоду заподіяну життю і здоров`ю - 200 000,00 грн, за шкоду, заподіяну майну 100 000,00 грн, франшиза - 0,00 грн.

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 08.02.2019 у справі №759/7088/18, ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років без позбавлення права керувати транспортними засобами. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_3 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, встановлено йому іспитовий строк 3 (три) роки та на підставі ч.1 ст.76 КК України зобов`язано періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Цивільний позов ОСОБА_4 до КП «Київпастранс» АТП № 5, ПрАТ «Страхова компанія «Універсальна», третя особа ОСОБА_3 , про стягнення матеріальної та моральної шкоди, яка була завдана кримінальним правопорушенням (злочином) задоволено частково, стягнуто з ПрАТ «Страхова компанія «Універсальна» на користь ОСОБА_4 матеріальну шкоду у розмірі 38 650,00 грн та моральну шкоду у розмірі 5 000,00 грн.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26.01.2021 у справі № 759/7088/18, вирок Святошинського районного суду м. Києва від 8 лютого 2019 року щодо ОСОБА_3 в частині вирішення цивільного позову змінено та стягнуто з ПАТ «Страхова компанія «Універсальна» на користь ОСОБА_4 матеріальну шкоду у розмірі 38 650,00 грн та моральну шкоду у розмірі 1 932,50 грн.

З матеріалів справи вбачається, що потерпілий ОСОБА_4 не є власником автомобіля марки «ОРЕL VIVARO», д.н.з. НОМЕР_2 , який було пошкоджено внаслідок ДТП.

Власником автомобіля марки «ОРЕL VIVARO», д.н.з. НОМЕР_2 , є гр-н Туреччини ОСОБА_1, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу.

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва у справі № 759/18878/21 від 27.09.2021 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до КП «Київпастранс» АТП№5, третя особа: ОСОБА_3 , про відшкодування матеріальної шкоди заподіяної в результаті ДТПу вигляді ринкової вартості КТЗ до моменту пошкодження у розмірі 247 612,00 грн відмовлено, оскільки він не уповноважений на подання такого позову, а довіреність видана від власника пошкодженого автомобіля уповноважує його лише отримати такі кошти.

Постановою Київського апеляційного суду від 14.06.2022 рішення Святошинського районного суду міста Києва від 27 вересня 2021 року скасовано, провадження у справі за позовом ОСОБА_4 до КП «Київпастранс» АТП №5, третя особа: ОСОБА_3 , про відшкодування матеріальної шкоди закрито, оскільки дане питання було вирішено судом в межах кримінального провадження.

Звертаючись до суду із позовом про відшкодування матеріального збитку, позивач вказув на те, що страхова компанія була обізнана про ДТП, була учасником цивільного та кримінального проваджень стосовно встановлення винуватця ДТП та відшкодування матеріальної шкоди спричиненої здоров`ю водія позивача, відшкодувала матеріальну шкоду спричинену здоров`ю ОСОБА_4 , який є постраждалим водієм при ДТП, але відмовляється виконати обов`язок щодо відшкодування матеріальної шкоди перед власником автомобіля, який є громадянином Турецької Республіки, тобто нерезидентом України, не був учасником ДТП, а також стороною в кримінальному та/або цивільному проваджені, за спричиненні збитки. Позивач вважав, що набув право вимоги до винуватця ДТП про відшкодування шкоди 26.01.2021.

Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції дійшов висновку, що дорожньо-транспортна пригода настала 17.12.2017, а позовна заява про стягнення суми страхового відшкодування подана до суду 26.03.2023, що свідчить про сплив позовної давності. Крім того суд зазначив, що неподання заяви страховику про відшкодування шкоди протягом року є безумовною підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування. Стягнення матеріальної шкоди у розмірі 147 612,00 грн з КП «Київпастранс» є безпідставними та необґрунтованими, оскільки різницю між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування визначити неможливо, оскільки невідома вартість пошкодженого автомобіля після ДТП, а тому позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Проте з такими висновками суду першої інстанції повністю погодитися колегія суддів не може з огляду на наступне.

Так, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України).

Відповідно до статті 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно із статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно із Законом №1961-IV.

Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачений такий обов`язок.

Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Відповідно до статей 9, 22-31, 35, 36 Закону № 1961-IV настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.

З огляду на зазначені вище норми матеріального права, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.

Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176цс18.

Відповідно до статей 1166, 1187, 1188 ЦК України, з урахуванням установлених у цій справі обставин, обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у особи, яка її завдала, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.

Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37 цього Закону), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування.

Відповідно до пункту 6 частини першої статті 26 Закону України від 07 березня 1996 року№ 85/96-ВР «Про страхування» та пункту 6 частини першої статті991 ЦК України страховик має право відмовити у здійсненні страхових виплат або страхового відшкодування, зокрема за наявності інших підстав, встановлених законом.

Згідно з пунктом 1 статті 35.1 Закону № 1961-IV для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування.

Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Так, матеріалами справи підтверджено, що водій, який був за кермом автомобіля на момент ДТП та є потерпілим, звертався із відповідними вимогами у судовому порядку до страхової компанії щодо виплати матеріальної шкоди, завданої його здоров`ю, та матеріального збитку пошкодженого автомобіля «ОРЕL VIVARO», номерний знак НОМЕР_2 . У виплаті матеріального збитку, завданого пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася 17.12.2017, йому було відмовлено у зв`язку із тим, що водій не є власником пошкодженого транспортного засобу. ОСОБА_1, як власник пошкодженого автомобіля «ОРЕL VIVARO», номерний знак НОМЕР_2 , із заявою про виплату страхового відшкодування до страховика винної у ДПТ особи не звертався, позовні вимоги до страхової компанії заявив лише 26 березня 2023 року.

При цьому вину водія, який перебував в трудових відносинах з КП «Київпастранс» ОСОБА_3 встановлено вироком Святошинського районного суду м. Києва від 08.02.2019 у справі № 759/7088/18, який змінено ухвалою Київського апеляційного суду від 26.01.2021.

Отже, у цій справі позивач із заявою про виплату страхового відшкодування до страховика не звертався, протепро факт ДТП та настання страхового випадку ПрАТ «Страхова компанія «Універсальна» була повідомлена, брала участь у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_3 , відшкодувала потерпілому ОСОБА_4 матеріальну та моральну шкоду, завдану його здоров`ю.

Колегія суддів вважає, що позивачем належно реалізовано своє право на відшкодування шкоди, яка підлягала б стягненню зі страховика у межах страхового ліміту у розмірі 100 000,00 грн.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі №65/4621/16-к, зазначила, що у системному зв`язку зі статтею 36 положення підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права. Крім цього, у підпункті 37.1.3 пункту 37.1. статті 37 Закону № 1961-IV передбачено іншу підставу для відмови у відшкодуванні - невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на його отримання, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт ДТП, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди. Отже, у зазначеній нормі втілено загальний принцип недопустимості формального підходу до вирішення питання про здійснення або нездійснення компенсації і надання пріоритету зовнішній формі юридично значущих дій або бездіяльності над їх змістом і наслідками. Адже підставою для відмови у відшкодуванні визнаються не будь-які порушення регламентованої цим законом процедури, а лише ті, що призвели до неможливості встановлення обставин, які мають істотне значення для вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для здійснення виплат і визначення їх розміру.

У постанові Великої Палати Верховного Суд від 14 грудня 2021 року у справі №147/66/17, зазначено, що Закон № 1961-IV з огляду на принцип добросовісності визначає, що якщо потерпілий недобросовісно реалізовує право на отримання відшкодування завданої йому під час експлуатації наземного транспортного засобу шкоди, не виконує покладені на нього Законом № 1961-IVобов`язки, він має нести тягар негативних наслідків власної поведінки. Аналізуючи вказані норми законодавства, суд дійшов висновку, що законодавство у страхових правовідносинах передбачає здійснення прав та обов`язків з дотриманням принципу добросовісності всіма учасниками цих правовідносин і не дотримання цього принципу може мати наслідком відмову в захисті порушеного права, зокрема у праві на відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці особи взагалі, та звільняє страховика від обов`язку відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці винної особи та потерпілого. Разом з тим у порушення принципу пропорційності законом не встановлено механізму захисту права осіб (поновлення права), які добросовісно виконують покладені на них обов`язки, якщо шкода не відшкодована не з їхньої вини. Тому тлумачення права щодо відшкодування шкоди за наслідками страхового випадку за Законом № 1961-IV, має здійснюватися з огляду на добросовісне виконання зобов`язань та поведінки всіх учасників (добросовісна чи недобросовісна поведінка/дії) та пропорційність інтересів усіх учасників цих правовідносин.

Суд встановив, що водій пошкодженого автомобіля «ОРЕL VIVARO», номерний знак НОМЕР_2 , ОСОБА_4 , після лікування внаслідок отриманих після ДТП пошкоджень, подав позовну заяву про відшкодування матеріальної шкоди заподіяної в результаті ДТП, однак у відшкодуванні матеріальної шкоди, заподіяної в результаті ДТП у вигляді ринкової вартості КТЗ до моменту пошкодження у розмірі 247 612,00 грн йому було відмовлено, оскільки він не уповноважений на подання такого позову, а довіреність видана від власника пошкодженого автомобіля марки «ОРЕL VIVARO», д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_1 , уповноважувала його лише отримати такі кошти.

З наведеного вбачається, що з боку потерпілої особи вчинялися дії для встановлення обставин, які мають істотне значення для вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для здійснення виплат і визначення їх розміру.Із 17.12.2017 страхова компанія обізнана щодо факту ДТП, її учасників та наслідків.

Цивільним кодексом України передбачається також поновлення, зупинення, переривання позовної давності. Законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування.

Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 Цивільного кодексу України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми.

З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 Цивільного кодексу України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі.

Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 Цивільного кодексу України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 Цивільного кодексу України), Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.12.2021 у справі №147/66/17 з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності. Відтак, аналізуючи зазначене законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, слід дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності.

У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку.

Враховуючи обставини розгляду цивільного позову у кримінальній справі та присудження стягнення на користь потерпілого водія ОСОБА_4 відшкодування, завданої внаслідок ДТП матеріальної та моральної шкоди його здоров`ю, вироком, який надалі в частині цивільного позову змінено, ураховуючи відмову ОСОБА_4 у задоволенні позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди заподіяної в результаті ДТП у вигляді ринкової вартості КТЗ до моменту пошкодження у розмірі 247 612,00 грн, колегія суддів вважає відсутніми підстави вважати, що ОСОБА_1 втратив право вимоги до страхової компанії про отримання страхового відшкодування.

Неподання позивачем заяви про страхове відшкодування не призвело до неможливості страховика встановити факт ДТП, причини, обставини її настання та розмір заподіяної шкоди.

Крім того, суд не встановив недобросовісне виконання ОСОБА_1 зобов`язань та недобросовісну його поведінку.

У справі, що переглядається, позивач здійснив розумні заходи для отримання відшкодування за рахунок страховика.

Відповідно до висновку експерта № 20 від 04.04.2018 за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи - розмір матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «ОРЕL VIVARO», номерний знак НОМЕР_2 , складає 247 612 грн 00 коп.

Винним у вчиненні ДТП є водій КП «Київпастранс» ОСОБА_6 .

Цивільно-правова відповідальність КП «Київпастранс» на момент ДТП була застрахована в ПрАТ «Страхова компанія «Універсальна» відповідно до полісу № АК/7914304 від 27.11.2017 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності осіб під час експлуатації забезпеченого транспортного засобу «БОГДАН 144.5», номерний знак НОМЕР_3 , ліміт відповідальності на одного потерпілого за шкоду заподіяну життю і здоров`ю - 200 000,00 грн., за шкоду, заподіяну майну 100 000,00 грн, франшиза - 0,00 грн.

За встановлених обставин покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страховика не суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності, тому у ПрАТ «Страхова компанія «Універсальна» наявний обов`язок щодо відшкодування потерпілому страхового відшкодування в межах ліміту страхового відшкодування, що складає 100 000,00 грн.

Суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права та відмовив у позові про стягнення страхового відшкодування з тих підстав, що позивач не звернувся до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування, оскільки жодним законодавчим актом не передбачено обов`язку потерпілого звернутися попередньо до страховика, а незвернення до страховика не позбавляє права позивача звернутися до суду для стягнення страхового відшкодування.

При цьому, визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимогамЗакону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність»та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395 (з відповідним змінами).

Відтак помилковим є висновок суду першої інстанції щодо неможливсті встановити різницю між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування, оскільки у матеріалах справи наявні належні докази на підтвердження зазначеного.

Так, згідно висновку експерта № 20 від 04.04.2018, складеного за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи, ураховуючи положення п.п. 30.1, 30.2 ст.30 Закону України та п.п. 7.17 та 7.18 Методики, автомобіль «ОРЕL VIVARO», номерний знак НОМЕР_2 , є фізично знищеним, оскільки вартість відновлювального ремонту, з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу складників аварійного пошкодження КТЗ у сумі 572 032,05 грн перевищують його ринкову вартість до ДТП, яка складає 247 612,00 грн.

Крім того, відповідно до ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Оскільки ремонт пошкодженого автомобіля «ОРЕL VIVARO», номерний знак НОМЕР_2 , вважається економічно недоцільним, тому на підставі п. 30.2 ст. 30 Закону України позивачу має бути відшкодована різниця між вартістю зазначеного транспортного засобу до моменту ДТП і його вартістю після ДТП, яка складає 247 612,00 грн.

Під час розгляду справи судом першої інстанції не було враховано, що позивачем визнається факт фізичного знищення належного йому транспортного засобу у результаті ДТП та останній погоджується передати залишки транспортного засобу особі, відповідальній за шкоду, про що ОСОБА_1 повідомив суд у поданій 30.04.2023 відповіді на відзив КП «Київпастранс» на позовну заяву.

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 04 липня 2018 року у справі №755/18006/15-ц, від 03 жовтня 2018 року у справі №760/15471/15-ц неодноразово звертала увагу на те, що у справах про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної страхувальником за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів,у межах ліміту страхового відшкодування належним відповідачем буде страховик.

Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак у КП «Київпастранс» наявний обов`язок щодо відшкодування позивачу матеріальної шкоди у розмірі 147 612,00 грнта право на отримання залишків транспортного засобу «ОРЕL VIVARO», номерний знак НОМЕР_2 .

Доводи апеляційної скарги щодо нерозгляду клопотання позивача про витребування доказів спостровуються матеріалами справи.

Так, 02.04.2024 ухвалою, внесеною до протоколу судового засідання, суд відмовив позивачу у задоволенні клопотання про витребування доказів, ураховуючи, що таке витребування не передбачено ЦПК України.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги щодо несвоєчасного подання відповідачем КП «Київпастранс» відзиву на позовну заяву, оскільки ухвалою суду про відкриття провадження у справі від 03.04.2023 відповідачам було надано п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву з дня вручення ухвали про відкриття провадження. Однак, у матеріалах справи відсутні докази вручення КП «Київпастранс» ухвали про відкриття провадження у справі. При цьому відзив на позовну заяву направлено до суду 21.04.2023.

Хибними є твердження апелянта щодо нерозгляду судом клопотання КП «Київпастранс» про призначення автотоварознавчої експертизи, оскільки у судовому засіданні, яке відбулося 09.07.2024, представник КП «Київпастранс» Горбач Г.В. не підтримав подане клопотання, тому питання щодо призначення автотоварознавчої експертизи у справі не вирішувалося судом.

Разом з тим, КП «Київпастранс» і страховою компанією під час розгляду справи судом першої інстанції було подано клопотання про застосування позовної давності.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції у тому, що ОСОБА_1 пропущено строк звернення до суду із вказаними позовними вимогами, а тому у задоволенні позову слід відмовити саме через сплив позовної давності.

Так, відповідно достатті 256 ЦК Українипозовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частиною першоюстатті 261 ЦК Українипередбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом статей256, 261 ЦК Українипозовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу).

В частині четвертійстатті 267 ЦК Українипередбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права.

При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, перебіг позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», вжитих у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості й обов`язку особи знати про стан її майнових прав. Тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення його цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести те, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, а відповідач - що інформацію про порушення можна було отримати раніше.

Отже, позивач повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що випливає із загального правила, встановленого статтями12, 81 ЦПК України.

Відповідач, навпаки, повинен довести, що інформацію про порушення права можна було отримати раніше.

На правовідносини, які виникли між сторонами у справі, яка переглядається апеляційним судом, поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли ОСОБА_1 , як власник пошкодженого у ДТП автомобіля з вини іншого учасника ДТП, довідався або міг довідатися про порушення його прав і законних інтересів. У даному випадку такою датою є дата, коли сталася ДТП - 17.12.2017, про що ОСОБА_1 мав бути обізнаний.

При цьому, позивач помилково вважає, що набув право вимоги до винуватця ДТП про відшкодування шкоди саме з 26.01.2021 (з дати зміни ухвалою Київського апеляційного суду вироку Святошинського районного суду м. Києва від 08.02.2019 у справі № 759/7088/18), оскільки саме з 17.12.2017 розпочався перебіг позовної давності за вимогами власника транспортного засобу «ОРЕL VIVARO», номерний знак НОМЕР_2 , до страховика винної у ДТП особи та до самого винуватця ДТП про відшкодування матеріального збитку, завданого внаслідок дорожньо - транспортної пригоди.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано врахував доводи сторони відповідача про пропуск позивачем трирічної позовної давності та правильно виходив з того, щоДТП сталася 17.12.2017, проте із вказаним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду 26.03.2023, однак не довів суду, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права у межах позовної давності.

Колегія суддів зауважує, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Проте таких причин позивачем наведено не було.

Зважаючи на те, що позовні вимоги є обґрунтованими, однак позивач звернувся з цим позовом до суду лише 26.03.2023, у його задоволенні слід відмовити саме у зв`язку з пропуском ОСОБА_1 позовної давності.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно до приписів ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.

Виходячи з вищенаведеного, рішення суду першої інстанції не може вважатись повністю законним та обґрунтованим, і таким, що ухвалене з правильним застосуванням норм матеріального та з дотриманням норм процесуального права, у зв`язку з чим наявні підстави для його зміни в частині підстав відмови у задоволенні позову, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

Питання щодо розподілу судових витрат, пов`язаних із розглядом справи у суді апеляційної інстанції, суд вирішує відповідно до положень статті 141 ЦПК України. Суд не вбачає підстав для відшкодування позивачу судових витрат, оскільки резолютивну частину рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову фактично залишає без змін і змінює лише мотивувальну частину рішення.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 386, 389 ЦПК України

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , задовольнити частково.

Рішення Подільського районного суду м. Києва від 09 липня 2024 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.

В решті рішення Подільського районного суду м. Києва від 09 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повна постанова складена 10 лютого 2024 року.

Судді

Л. Д. Поливач

А. М. Стрижеус

О. І. Шкоріна