УХВАЛА

29 січня 2025 року

м. Київ

справа № 755/13078/23

провадження № 61-700ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Лобач Ігор Анатолійович, на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 квітня 2024 року, ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 07 травня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору удаваним та визнання укладеним договору доручення,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

В обґрунтування вимог позову зазначав, що 06 вересня 2021 року уклав з відповідачем договір позики, за умовами якого ОСОБА_2 отримав кошти в сумі 15 000 доларів США, які зобов`язався повернути не пізніше 31 грудня 2022 року.

Також, 06 вересня 2021 року між ним та відповідачем укладено угоду до договору позики від 06 вересня 2021 року. Відповідно до угоди фактично він прийняв рішення співпрацювати в інвестиційному проекті «Holland Park», який полягає в побудові і продажі житлового будинку. Жоден пункт договору позики сторонами не було змінено, а тому він вважає договір позики дійсним і таким, що зобов`язує відповідача повернути йому отримані ним грошові кошти у розмірі 15 000 доларів США не пізніше 31 грудня 2022 року згідно умов пункту 1 договору позики.

20 липня 2023 року на адресу відповідача ОСОБА_1 надіслав рекомендований лист з описом-вкладенням, у якому знаходилася вимога про надання належним чином засвідчених копій документів. На вказаний лист ним отримана відповідь про виконання відповідачем прийнятого на себе зобов`язання по здійсненню інвестування у будівництво в повному обсязі, а саме, шляхом укладення відповідного документа та передачі грошових коштів забудовнику ( ОСОБА_3 ) від імені позикодавця у проекті «Holland Park».

На теперішній час відповідач не виконав своїх зобов`язань за договором позики, тому просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за договором позики у розмірі 15 000 доларів США та 3 % річних у розмірі 295,89 доларів США, а всього 15 295,89 доларів США.

У жовтні 2023 року ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання договору удаваним та визнання укладеним договору доручення.

В обґрунтування вимог зустрічної позовної заяви зазначив, що насправді сторони не укладали договір позики і грошові кошти у борг йому не передавались. Справжня воля сторін правочину була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, що передбачені договором позики від 06 вересня 2021 року.

Договір позики від 06 вересня 2021 року фактично був гарантією того, що він належним чином виконає зобов`язання, щодо передачі грошових коштів з метою інвестиції у будівництво житлових будинку на підставі договору будівництва житлових будинків АДРЕСА_1 від 22 вересня 2021 року. Підтвердженням того, що він належним чином виконав свої зобов`язання є те, що він на претензію ОСОБА_1 про повернення грошових коштів за договором позики від 06 вересня 2021 року від 20 червня 2023 року та вимоги про надання належним чином засвідчених копій документів від 20 липня 2023 року, надав вичерпний перелік документів, на підтвердження того, що грошові кошти саме було передано на інвестиційний проект «Holland Park».

Вказував, що таким чином за договором позики від 06 вересня 2021 року був прихований інший правочин, який ОСОБА_1 з ним мали намір приховати, та який містив ознаки договору доручення та не передбачав прав і обов`язків, які були б характерними для договору позики.

Посилаючись на вказані обставини просив визнати договір позики від 06 вересня 2021 року та угоду до договору позики від 06 вересня 2021 року укладений між ОСОБА_1 та ним удаваним правочином, вчиненим з метою приховання договору доручення та визнати, що між ОСОБА_1 та ним фактично укладено договір доручення від 06 вересня 2021 року, щодо передання грошових коштів у розмірі 15 000 доларів США в інвестування проекту «Holland Park».

Дніпровський районний суд м. Києва рішенням від 17 квітня 2024 року у задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики відмовив.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору удаваним та визнання укладеним договору доручення відмовив.

Дніпровський районний суд м. Києва ухвалою від 07 травня 2024 року заяву представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 задовольнив частково. Стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000 грн. В решті вимог заяви відмовив.

Київський апеляційний суд постановою від 26 листопада 2024 року апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишив без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 квітня 2024 року та ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 07 травня 2024 року залишив без змін.

14 січня 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Лобач І. А., через засоби поштового зв`язку, подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 квітня 2024 року, ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 07 травня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року в частині вирішення первісного позову в указаній справі.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню.

Стаття 129 Конституції Українисеред основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексупозбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

22 листопада 2023 року Конституційний Суд України у рішенні у справі № 10-р(II)/2023 визнав пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України таким, що відповідає Конституції України (є конституційним).

Конституційний Суд України керувався тим, що у касаційному порядку може бути здійснений перегляд судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, проте лише у випадках, визначених ЦПК України(абзац четвертий пункту 7.5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023). Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Прожитковий мінімум для працездатних осіб вираховується станом на 01 січня календарного року, в якому подається скарга (частина дев`ята статті 19 ЦПК України).

Предметом первісного позову у цій справі є вимоги про стягнення заборгованості за договором позики, ціна позову у цій справі станом на 01 січня 2025 року не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028,00 грн х 250 = 757 000,00 грн) та становить 15 295,89 доларів США, що станом на 29 січня 2025 року за курсом НБУ еквівалентно - 641 284,78 грн.

Доводів щодо наявності підстав для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не наведено.

Верховним Судом досліджено та взято до уваги: предмет позову, складність справи, а також значення справи для сторін і суспільства й не встановлено передбачених законом підстав для перегляду оскаржуваних судових рішень в касаційному порядку.

Таким чином, обставин, за наявності яких судові рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягає касаційному оскарженню, Верховним Судом у цій справі не встановлено.

При цьому, застосування передбаченого законодавством порогу rаtione valoris(ціна позову) для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою вимогою, враховуючи саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості «Brualla Gomezde laTorre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії) від 19 грудня 1997 року, § 36.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «LevagesPrestations Servicesv. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «BruallaGomez dela Torrev. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії).

Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (пункт 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року.

За змістом пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судові рішення, що згідно положень ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Лобач Ігор Анатолійович, на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 17 квітня 2024 року, ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 07 травня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 26 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору удаваним та визнання укладеним договору доручення.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко