Справа № 373/1509/23
Номер провадження 2/373/26/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 січня 2025 р. м. Переяслав

Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого - судді Реви О. І.

за участю:

секретаря судових засідань Хоменко Н. І.

представника позивача - адвоката Нестеренка Є. А.

представника відповідача - адвоката Петренка П. І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,

встановив:

Позивачі 28.07.2023 звернулись до суду із позовом про стягнення солідарно з відповідачів на їх користь грошових коштів у розмірі 190 304,00 грн за договором позики від 07.06.2020 та судових витрат.

Ухвалою суду від 21.08.2023 справу прийнято до свого провадження та відкрито провадження по даній справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Відповідачам було запропоновано протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позовну заяву.

Ухвалу суду про відкриття провадження у справі та позовну заяву з копіями доданих до неї документів, судом було направлено 22.08.2023 відповідачу ОСОБА_3 за зареєстрованою адресою місця проживання: АДРЕСА_1 та відповідачу ОСОБА_5 за зареєстрованою адресою місця проживання: АДРЕСА_2 . Проте рекомендований лист повернувся на адресу суду без вручення відповідачу ОСОБА_3 , з відміткою працівника відділу зв`язку «Адресат відсутній за вказаною адресою».

У зв`язку з цим судом повторно 08.09.2023 було направлено ухвалу суду про відкриття провадження у справі від 21.08.2023 та позовну заяву з копіями доданих до неї документів відповідачу ОСОБА_3 за адресою його місця проживання зазначеною позивачами у позовній заяві: АДРЕСА_3 . Проте рекомендований лист повернувся на адресу суду без вручення відповідачу ОСОБА_3 , з відміткою працівника відділу зв`язку «За закінченням терміну зберігання».

Повторно, 23.10.2023 судом було направлено ухвалу суду про відкриття провадження у справі від 21.08.2023 та позовну заяву з копіями доданих до неї документів відповідачу ОСОБА_3 за зареєстрованою адресою його місця проживання: АДРЕСА_1 та за адресою, зазначеною особисто відповідачем у борговій розписці: АДРЕСА_4 .

Станом на 07.11.2023 відомості про вручення рекомендованих листів відповідачу ОСОБА_3 відсутні.

Також відсутні відомості про вручення рекомендованого листа відповідачу ОСОБА_5 , що підтверджено роздруківкою із сайту Укрпошти про перевірку статусу відстеження рекомендованого листа станом на 06.11.2023.

Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Зважаючи на дані обставини, 07.11.2023 суд постановив ухвалу про призначення справи до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін в судове засідання на 04.12.2023, повідомивши відповідачів про розгляд справи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України.

04.12.2023 відповідач ОСОБА_5 отримала безпосередньо в суді копію позовної заяви та додатки до неї, а також надала докази щодо свого прізвища, імені та по батькові (в частині зміни прізвища). За її клопотанням судове засідання було відкладене до 08.01.2024 для надання можливості ознайомитися із змістом позовних вимог та подати відзив на позов разом із доказами по справі.

У судовому засіданні 08.01.2024 суд постановив ухвалу про здійснення розгляду даної справи за правилами загального позовного провадження та розпочати розгляд справи зі стадії відкриття провадження у справі. Справу призначено до розгляду за загальними правилами позовного провадження в підготовче засідання 08.02.2024, оскільки у судовому засіданні 08.01.2024 було встановлено особу відповідача ОСОБА_5 - вірним її ім`ям є ОСОБА_4 . Відповідною ухвалою суду в протокольній формі було здійснено заміну особи такого відповідача.

Також відповідачі заявили про те, що пред`явлений позов не визнають, оскільки сума боргу була ними погашена шляхом часткового повернення коштів без отримання від позивачів розписок про їх одержання. Окрім того, позивач ОСОБА_1 звернув стягнення на належний відповідачу ОСОБА_3 житловий будинок в с. Дениси Бориспільського району, маючи в закладі правовстановлюючі документи на нього, а також здійснив реєстрацію його місця проживання в своєму будинку АДРЕСА_1 , куди направлялися судові повістки, які не були йому вручені в силу того, що він там ніколи не проживав.

Відповідно до ч. 6 ст. 277 ЦПК України суд вбачав за необхідне постановити ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та розпочати розгляд справи зі стадії відкриття провадження у справі, оскільки встановлення наявності чи відсутності зазначених відповідачами фактів можливе лише в підготовчому засіданні шляхом витребування чи забезпечення доказів.

23.01.2024 відповідачі подали відзив на позов у якому зазначили свої заперечення з приводу пред`явлених вимог та додали письмові докази.

08.02.2024 за клопотанням сторін підготовче засідання було відкладене для подання ними додаткових доказів з огляду на зміст позову та відзиву на позов.

22.02.2024 позивачі та відповідач ОСОБА_3 в підготовче засідання не з`явилися, у зв`язку з чим підготовче засідання було відкладене до 08.03.2024.

08.03.2024 підготовче засідання було відкладене в зв`язку з неявкою сторін, наявністю доказів хвороби відповідача ОСОБА_3

27.03.2024 за клопотанням відповідачів підготовче засідання було відкладене для надання можливості забезпечити участь їх представника - адвоката з яким укладено відповідну угоду.

11.04.2024 представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Петренко П. І. подав до суду клопотання про витребування доказів.

Ухвалою суду від 11.04.2024 клопотання представника відповідача адвоката Петренка П. І. про витребування доказів задоволено та витребувано від Київського обласного державного нотаріального архіву:

1)копію договору купівлі-продажу від 02.06.2021 будинку АДРЕСА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Переяслав-Хмельницького районного нотаріального округу Київської області Сокур Л. Ф., реєстр №928;

2)копії документів, що надавалися його сторонами для укладення та посвідчення такого договору.

24.04.2024 на виконання зазначеної ухвали суду від Київського обласного державного нотаріального архіву надійшли копії витребуваних доказів.

01.05.2024 у підготовчому засіданні було постановлено ухвалу про виклик свідків у справі за клопотанням представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Петренка П. І. та відкладено підготовче засідання за його клопотанням для подання додаткових доказів у зв`язку з виконанням ухвали суду від 11.04.2024.

03.06.2024 за клопотанням представника відповідача ОСОБА_3 адвоката Петренка П. І. до справи приєднані додаткові докази, а також за спільним клопотанням представників сторін підготовче засідання було відкладене для надання можливості укласти мирову угоду.

18.06.2024 представники сторін заявили про те, що домовленості між сторонами досягти не вдалося.

18.06.2024 судом, відповідно до приписів ст. 197 ЦПК України, представникам сторін було роз`яснено, які обставини входять до предмета доказування, які докази мають бути ними подані.

Ухвалою суду від 18.06.2024 підготовче провадження було закрите, справу призначено до судового розгляду.

07.08.2024 судове засідання не відбулося в зв`язку з неякою сторін по справі.

14.08.2024 судове засідання було відкладене в зв`язку з викликом свідків по справі.

28.08.2024 судове засідання не відбулося в зв`язку з неможливістю утворити склад суду.

11.09.2024 судове засідання було відкладене в зв`язку з неявкою свідків по справі.

01.10.2024 судове засідання було відкладене з тих самих причин.

23.10.2024 судове засідання не відбулося в зв`язку з неможливістю утворити склад суду.

19.11.2024 судове засідання було відкладене в зв`язку з неявкою свідків по справі.

19.12.2024 судове засідання було відкладене з тих самих причин.

Позивач ОСОБА_2 у судові засідання не з`являлася, завчасно подавши до суду заяву про підтримання позовних вимог та про розгляд справи у її відсутності.

У судовому засіданні представник позивача ОСОБА_6 адвокат Нестеренко Є. А. заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі та, окрім викладеного у позовній заяві, зазначив таке.

Позивачі 07.06.2019 надали відповідачам у борг 3000 доларів США під 3% в місяць. Відсотки повинні були сплачуватися щомісячно. Борг та відсотки відповідачі у встановлений строк (07.06.2020) не погасили, а тому мають сплатити суму основного боргу та нараховані відсотки. Позивачі надавали у позику грошові кошти у валюті, але просять стягнути суму боргу з нарахованими відсотками, в гривні. Суму заборгованості розрахували станом на 28.07.2023, як день подачі позову. Вважає, що строку позовної давності позивачі не пропустили, зважаючи на приписи п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, в редакції Закону станом на день пред`явлення позову.

Визнав, що позивачі отримали в заклад документи на домоволодіння АДРЕСА_4 , що належить відповідачу ОСОБА_3 .

Відповідач ОСОБА_4 в судові засідання не з`являлася.

Представник відповідача ОСОБА_3 адвокат Петренко П. І. в судовому засіданні зазначив про те, що відповідач позову не визнає з таких підстав. Дійсно, відповідачі не оспорюють факту укладення договору позики, але оспорюють факт не повернення ними боргу. В рахунок погашення боргу позивач ОСОБА_1 отримав грошові кошти за продане ним домоволодіння АДРЕСА_4 , що належить відповідачу ОСОБА_3 . Проте, суму виручених з продажу коштів ОСОБА_7 він не повідомив та їх не передав, а залишив собі в рахунок погашення боргу, розписки про отримання коштів відповідачам не видав. Підтвердженням такого факту є показання свідків. Окрім того, перед продажем будинку ОСОБА_1 зареєстрував місце проживання ОСОБА_3 у домоволодінні, що належить саме йому.

Відповідачі вважають, що коштів за проданий позивачем ОСОБА_1 будинок вистачило на погашення боргу з договором позики. Окрім того, зазначає про пропуск позовної давності за пред`явленим позовом.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні дав показання про те, що він знайомий із сім`ями сторін по справі. Відповідач ОСОБА_3 позичив у нього 500 доларів США, залишивши в заклад документи на будинок в с. Дениси. Згодом йому стало відомо про існування в ОСОБА_3 боргу перед ОСОБА_1 , оскільки ОСОБА_3 попросив повернути йому документи на будинок, з метою здійснення якоїсь угоди, і повідомив його про те, що документи на будинок він передав ОСОБА_1 . Борг ОСОБА_3 йому не повернув, а тому він зустрівся із ОСОБА_1 аби вирішити питання про погашення заборгованості. На пропозицію ОСОБА_3 вони погодилися продати його будинок для погашення його боргів.

Було вирішено отримати від ОСОБА_3 довіреність на право продажу його будинку для погашення боргу. Між ними було досягнуто такої домовленості і ОСОБА_3 видав йому та ОСОБА_1 нотаріально посвідчену довіреність на право розпорядитися його будинком в с. Дениси. Особисто він займався розміщенням в мережі Інтернет оголошення про продаж будинку, а ОСОБА_1 взяв на себе решту підготовчих робіт.

Знайшовши покупця, вони звернулися до нотаріуса для оформлення договору купівлі-продажу будинку ОСОБА_3 . Від імені ОСОБА_3 договір підписував ОСОБА_1 , він же отримав гроші від покупців. Суму угоди він не пам`ятає, але після її оформлення ОСОБА_1 передав йому лише 100 доларів США.

Із показань свідка ОСОБА_9 вбачається, що саме його дружина була покупцем за договором будинку ОСОБА_3 в с. Дениси. Оголошення про продаж цього будинку він знайшов в мережі Інтернет. Особу продавця він не пам`ятає. Знає, що за будинок розраховувалися готівкою, гроші продавцю передавала його дружина. Сума договору відповідає ціні, що у ньому зазначена; розрахунок проводився в гривнях.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні показала, що з мережі Інтернет вона з чоловіком дізналися про продаж будинку в с. Дениси і вирішили його придбати, оскільки мали нагальну потребу у житлі, як внутрішньо переміщені особи. При огляді будинку, перед купівлею, був присутній чоловік середнього віку. У нотаріуса, як продавці було двоє чоловіків: один старший за віком, інший - молодший (середнього віку). Візуально вона їх вже не пам`ятає. Продаж був вчинений за суму, що зазначена в договорі. Вона особисто передала гроші тому чоловіку, який підписав договір від імені продавця, це - чоловік старшого віку.

Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши та давши належну оцінку зібраним по справі доказам вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Одним способів захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов`язку в натурі (п. 5 ч. 2 ст. 16 ЦК України).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей.

Згідно з вимогами ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника, або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

За правилами ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.

Таким чином, заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику.

Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому, з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

З цього приводу Велика Палата Верховного Суду висловила правову позицію, яку викладено у постанові від 04.07.2018 в справі № 14-134цс18 вказавши, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні.

Як вбачається із правової позиції, що викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 по справі № 373/2054/16-ц, за змістом ч. 1 ст. 1046 ЦК України позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої якості. За правилами ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самі кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом.

Суд не вбачає підстав відступати від вищевикладеної правової позиції.

Із письмових доказів вбачається, що у тексті договору позики (розписці) міститься посилання на те, що 07.06.20219 ОСОБА_3 залишив в заклад правовстановлюючі документи на домоволодіння АДРЕСА_4 позивачам по справі в зв`язку з отриманою позикою.

20.05.2020 ОСОБА_3 видав довіреність ОСОБА_1 та ОСОБА_8 з правом продажу належного йому домоволодіння АДРЕСА_4 .

02.06.2021 ОСОБА_1 подав приватному нотаріусу Переяслав-Хмельницького районного нотаріального округу Сокур Л. Ф. письмову заяву про те, що у вищевказаному домоволодінні не зареєстровані, не проживають неповнолітні діти, недієздатні чи обмежено дієздатні особи, а також відсутні неповнолітні та малолітні діти, недієздатні чи обмежено дієздатні особи, що мають право користування вищевказаним майном.

Окрім того, подав довідку (форма 3) № 52 від 02.06.2019, що видана виконкомом Ташанської сільської ради про відсутність будь-якої зареєстрованої в даному житлі особи.

02.06.2021 ОСОБА_9 подав приватному нотаріусу Переяслав-Хмельницького районного нотаріального округу Сокур Л. Ф. письмову заяву про свою згоду на придбання його дружиною домоволодіння АДРЕСА_4 .

02.06.2021 приватний нотаріус Переяслав-Хмельницького районного нотаріального округу Сокур Л. Ф. посвідчила договір купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_4 . Від імені продавця ОСОБА_3 договір підписав ОСОБА_1 , котрий діяв на підставі довіреності від 20.05.2020, що нею ж була посвідчена. Покупцем за договором була ОСОБА_10 .

Із змісту договору вбачається, що ОСОБА_3 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . Дана обставина також підтверджена і відповідною відміткою про реєстрацію місця проживання в його паспорті та відповіддю Ташанської сільської ради та Переяславської міської ради на запит суду в порядку ст. 187 ЦПК України.

Судом із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 381176738 від 02.06.2024 установлено, що власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 є ОСОБА_11 , ймовірно пов`язана з позивачем ОСОБА_1 особа.

Сума договору купівлі-продажу, відповідно до Звіту про незалежну оцінку нерухомого майна, виконаного ФО-П ОСОБА_12 , склала 39 870 грн.

Пунктом 2.2. договору установлено, що 39 980 грн продавець за договором отримав від покупців до підписання цього договору.

Продавцем за договором є ОСОБА_3 , але від його імені діяв ОСОБА_1 . Факт передачі саме йому коштів підтвердили всі свідки, що допитані в судовому засіданні: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до частини 1 статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 2 статті 526 ЦК України передбачено, що виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін.

Статті 529 ЦК України передбачає, що кредитор має право не приймати від боржника виконання його обов`язку частинами, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства або не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.

Стаття 540 ЦК України указує на те, що якщо у зобов`язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов`язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Правова природа підтвердження виконання зобов`язання визначена статтею 545 ЦК України. Відповідно до норм цього Закону прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.

Позивач ОСОБА_1 , отримавши від ОСОБА_10 39 870 грн за проданий ним будинок, що належав відповідачу ОСОБА_3 , розписки про одержання часткового виконання зобов`язання боржником ОСОБА_3 не видав.

Окрім того, суд констатує, що ОСОБА_1 , діючи як представник за довіреністю вчинив дію від імені свого довірителя ОСОБА_3 , отримав належні ОСОБА_3 грошові кошти за його майно, і всупереч домовленостям про погашення наявного боргу у такий спосіб, присвоїв такі кошти. Про це свідчить як зміст його позовних вимог у яких відсутнє посилання на такі обставини погашення боргу так і встановлені на підставі письмових доказів та показань свідків фактичні обставини справи.

За приписами частини 3 статті 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом.

Статтею 1006 ЦК України визначені обов`язки повіреного, які фактично ОСОБА_1 не були виконані, що призвело до з`ясування судом додаткових обставин справи, що були приховані ОСОБА_1 .

Отже, зважаючи на вищевикладене, враховуючи, що в наданій позивачами розписці зазначена сума позики - 3 000 доларів США, розписка є дійсною.

Окрім того, розписка складена від імені двох фізичних осіб на користь двох інших. Тобто, два позикодавці і два позичальники за однією угодою.

Відповідно до загальних засад цивільного законодавства (ст. 3 ЦК України) однією із них є свобода договору.

Частиною 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 12 ЦК України визначено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

За приписами частини 2 та 4 статті 202 ЦК України правочини можуть бути дво- чи багатосторонніми (договори). Таким правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

ЦК України вимагає вчинення правочину у формі, встановленій законом (ч. 4 ст. 203 ЦК України). Частиною 3 статті 208 ЦК України визначено, що у письмовій формі належить вчиняти фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей.

Отже, у договорі позики є дві сторони: позикодавець і позичальник. Кількість учасників в складі кожної сторони не обмежена, хоча вона не може бути менше одного з кожної із сторін. Такий висновок суду відповідає приписам ст. 16 та 509 ЦК України та повністю узгоджується із нормою частини 2 статті 510 ЦК України відповідно до якої у зобов`язанні на стороні боржника або кредитора можуть бути одна або одночасно кілька осіб. Окрім того, статтею 541 ЦК України визначене поняття солідарного зобов`язання, яким є солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Отже, надана суду розписка від імені двох боржників на користь двох кредиторів приймається судом як належний доказ підстави виникнення грошового зобов`язання.

Проте, зміст такого документу (правочину) містить положення, котрі слід тлумачити в частині нарахування відсотків. Із заявою до суду про тлумачення договору чи судового рішення з цього приводу сторони не зверталися і копію відповідного судового рішення як доказу не надали.

Судом установлено, що відповідно до розписки від 07 червня 2019 року відповідачі отримали від позивачів 3 000 доларів США. Зобов`язувалися повернути позичені кошти позикодавцям до 07 червня 2020 року з процентами. Проте, із змісту такої розписки вбачається, що позика мала місце під 3%, без визначення періоду нарахування поза розумним сумнівом. Умова про повернення відсотків визначена чітко і не двозначно: щомісячно. Проте, повернення (сплата) відсотків щомісячно є строком сплати нарахованих відсотків, сума яких залежить від періоду їх нарахування: за день чи рік. Тобто, нараховані відсотки за день чи річні підлягають сплаті щомісячно.

Такі обставини можливо встановити із змісту складеної розписки, що може бути доказом укладення договору позики, виходячи з такого нормативного обґрунтування.

Дійсно, відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості проценти вплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Отже, порядок одержання процентів установлений як договором між сторонами, в тексті розписки, так і нормою частини першої статті 1048 ЦК України: щомісяця. Проте, розмір процентів умовами договору не встановлений. Дослівно, у розписці зазначено про «3 процентний відсоток», що є неправильною лексичною формою та не відповідає приписам ст. 536 ЦК України.

За такою нормою закону (ст. 536 ЦК України) передбачено, що за користування чужими грошима боржник зобов`язаний сплатити проценти. Термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - боржник до певного строку одержує можливість не повертати кошти. Тобто з дозволу кредитора він користується його грошовими коштами і вносить за це плату (проценти). Коли ж наступає строк повернення коштів, а боржник цього не робить, мова йде про неправомірне користування чужими грошима (постанова ВП ВС від 23.05.2018 р., справа №910/1238/17).

Правова природа відсотків за правомірне користування чужими коштами - це винагорода, отже ця плата має вноситись до закінчення строку, на який було надано грошові кошти. Якщо припиняється право користуватись коштами, обов`язок платити за це теж припиняється. Якщо боржник продовжує користуватись грошима після закінчення строку (неправомірне користування), кредитор також не позбавлений права на отримання процентів.

ВП ВС (справа №910/1238/17, постанова від 23.05.2018 р.) визначилася з тим, що плату за прострочення виконання зобов`язання врегульовано законодавством, а саме охоплено диспозицією ч. 2 ст. 625 ЦК України. Тобто ця норма конкретизує визначений у ст. 536 ЦК України обов`язок боржника сплачувати проценти за незаконне користування чужими грошовими коштами.

Стаття 536 ЦК України охоплює сплату процентів як за правомірне, так і за неправомірне користування чужими грошовими коштами. Порядок нарахування процентів як винагороди за правомірне користування детально визначено залежно від виду правовідносин нормами ЦК України (ст. 1048 ЦК України - позика). Після закінчення строку повернення коштів плата за користування ними трансформується у своєрідну компенсацію, гарантію належного виконання зобов`язання та охоплюється ст. 625 ЦК України.

Проценти за правомірне користування чужими коштами не сплачуються у випадку сплати процентів за неправомірне користування (постанова від 05.03.2019 р. у справі №5017/1987/2012). Ця позиція убезпечує від подвійного стягнення та намагання кредиторів заробити на недобросовісних боржниках.

Неповернення чужих коштів у строк дає кредитору (позивачам) право нараховувати проценти за ст. 536 та 625 ЦК України, тобто проценти річних. Однак, виявилося, що визначений сторонами в договорі порядок нарахування цих процентів може виключити застосування ст. 625 ЦК України та містить ознаки неоднозначного тлумачення.

Існують різні підходи до тлумачення та застосування ст. 536 ЦК України у разі визначення у договорі плати у відсотках за кожен день прострочки: в одному випадку таку умову договору трактують як пеню, оскільки пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України), в іншому - як міру відповідальності відповідно до ст. 625 ЦК України (три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом) .

Тобто, законодавець передбачив розмір процентів за кожен день прострочки чи три відсотки (або ж інший розмір) річних від простроченої суми. Із змісту позову та пояснень представника позивача, кредитори за даним зобов`язанням, які є позивачами по справі, стверджують про наявність домовленості про сплату трьох відсотків від суми зобов`язання щомісячно, що не відповідає приписам закону - ст. 536, 625 ЦК України та ч. 1 ст. 203 ЦК України, яка вказує на те, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Законодавець чітко обмежив порядок нарахування процентів за ст. 625 ЦК України: вони визначені саме у річних, а не будь-яким іншим способом, передбаченим договором, і тим самим обмежив свободу сторін на використання іншої методики нарахування процентів. Водночас обчислення процентів від суми боргу за кожен день за своєю правовою природою є пенею. Отже, проценти за користування чужими грошовими коштами, які за умовами договору нараховуються за кожен день прострочки, ураховуючи спосіб їх обчислення, підпадають під визначення пені.

Таким чином, керуючись принципами, що визначені ст. 2 ЦПК України, суд констатує, що нарахування позивачами щомісячних відсотків за користування відповідачами їх грошима не відповідає умовам укладеного між сторонами 07.06.2019 договору та вимогам закону.

Нарахування щоденних відсотків (денної процентної ставки), у даному випадку, також не могло і не може відбуватися на умовах і в порядку, передбаченому Законом України «Про споживче кредитування», оскільки цей Закон регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування, а також відносини, що виникають у зв`язку з врегулюванням простроченої заборгованості за договорами про споживчий кредит та іншими договорами, передбаченими частиною другою цієї статті.

Нарахування річних відсотків (річної процентної ставки) сторонами також не було узгоджено.

Позовних вимог про застосування наслідків порушення договору позичальниками, що передбачені частиною 1 статті 1050 ЦК України позивачі не заявляли.

Щодо пропуску позовної давності суд зауважує, що дійсно статтею 257 ЦК України визначена загальна позовна давність, що встановлюється тривалістю у три роки.

Проте, у відповідності до приписів п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, в редакції Закону на день пред`явлення позову (28.07.2023) у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Отже, позивачами позовна давність не була пропущена.

Таким чином, суд дійшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог з врахуванням часткового погашення боргу відповідачем ОСОБА_3 перед позивачем ОСОБА_1 на суму 39 870 грн. Зазначене твердження суду узгоджується із приписами частини 1 статті 542 ЦК України відповідно до якої у разі солідарної вимоги кредиторів (солідарних кредиторів) кожний із кредиторів має право пред`явити боржникові вимогу у повному обсязі. До пред`явлення вимоги одним із солідарних кредиторів боржник має право виконати свій обов`язок будь-кому із них на свій розсуд. Окрім того, частиною 2 статті 543 ЦК України передбачено, що кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі.

Оскільки погашення боргу відбулося в такий спосіб у гривні, а валютою зобов`язання є долари США, то суд застосовує зворотній спосіб, що визначений статтею 533 ЦК України та визначає, що 39 870 грн за офіційним курсом НБУ на день платежу 02.06.2021 становив 27,4381 грн за 1 долар США. Таким чином, 39 870 грн складали 1 453,5 долара США.

Отже, різниця (борг) складатиме 1 546,5 долара США (3000-1453,5), яка підлягає стягненню з відповідачів на користь позивачів.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат суд виходить із положень ст. 141 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У даній справі був сплачений судовий збір в розмірі 1 903 грн 40 коп., виходячи із визначеної позивачами ціни позову. Фактично судом прийнято рішення про часткове задоволення позову на суму 1 546,5 долара США, що в перерахунку на гривню за офіційний курсом НБУ на день постановлення рішення складає 64 906,60 грн. У відповідності до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» сума судового збору складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, 1% від 64 906,60 грн складатиме менше, ніж 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що є мінімальною сумою судового збору. Тому, суд дійшов висновку про те, що відповідачі мають відшкодувати позивачам суму судового збору величною 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що складає 1 221,40 грн. Така сума має бути стягнута із відповідачів на користь позивача ОСОБА_1 , що був платником судового збору у даній справі за позовом солідарних кредиторів, вимога яких не була пропорційною в розумінні ч. 7 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» та ст. 541, 542 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, на підставі ст. 3, 11, 12, 16, 192, 202, 208, 238, 509, 510, 524, 526, 529, 533, 536, 540, 541, 545, 625, 626, 1006, 1046-1050 та п. 19 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, згідно ст. 10, 12, 13, 19, 80, 81, 141, 211, 223, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд,

ухвалив:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 1 453 (одну тисячу чотириста п`ятдесят три) долари США 50 центів боргу за договором позики від 07 червня 2019 року.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 1 211 (одну тисячі двісті одинадцять) грн 20 коп. судових витрат.

У задоволенні інших вимог відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлений 03.02.2025.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 ;

позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ;

відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрований адреса місця проживання: АДРЕСА_6 , РНОКПП НОМЕР_3 ;

відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстрована адреса місця проживання: АДРЕСА_7 , РНОКПП НОМЕР_4 .

Суддя: О. І. Рева