Справа № 161/5306/24 Головуючий у 1 інстанції: Крупінська С. С.
Провадження № 22-ц/802/103/25 Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Федонюк С. Ю.,

суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,

за участю:

секретаря судового засідання Губарик К. А.,

заявника ОСОБА_1 ,

представників заявника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представників заінтересованих осіб ОСОБА_4 , Стретович І. С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в місті Луцьку цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа Управління охорони здоров`я Луцької міської ради, про визнання особи недієздатною, встановлення опіки та призначення опікуна за апеляційною скаргою заявника ОСОБА_1 на рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 жовтня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання фізичної особи недієздатною, встановлення опіки і призначення опікуна.

Заява обґрунтована тим, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є батьком його дружини, з яким вони фактично проживають разом за однією адресою та пов`язані спільним побутом.

Заявник вказував, що ОСОБА_5 є інвалідом першої А групи довічно у зв`язку з психічним розладом та за рівнем життєдіяльності має обмеження здатності до орієнтації, здатності до спілкування, контролю своєї поведінки, що підтверджується висновком лікарської комісії медичного закладу. Також ОСОБА_5 з 1998 року звертається за медичною допомогою до лікаря-психіатра КП «Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька» з приводу психічного розладу та визнаний інвалідом з цього приводу. Заявник зазначав, що він здійснює постійний догляд за батьком його дружини ОСОБА_6 , оскільки вона доглядає малолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який постійно хворіє та потребує домашнього догляду. Також, враховуючи психічний стан ОСОБА_5 , останній для задоволення всіх природних потреб потребує сторонньої допомоги з необхідною для цього фізичною силою, щоб була можливість підійняти останнього, одягнути, покупати, що не може зробити його дочка, тому він повністю доглядає за батьком дружини.

Враховуючи вищенаведене, ОСОБА_1 просив суд визнати ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 недієздатним, встановити над ним опіку і призначити його опікуном над ОСОБА_5 .

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 жовтня 2024 року заяву задоволено частково.

Визнано ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , недієздатним.

Встановлено строк дії рішення суду два роки з моменту набрання рішенням законної сили.

В задоволенні решти вимог заяви відмовлено.

Не погодившись із даним рішенням суду, ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити нове рішення в частині призначення його опікуном ОСОБА_5 , в іншій частині рішення суду першої інстанції просив залишити без змін.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник зазначав, що, відмовляючи у призначенні його опікуном ОСОБА_5 , суд першої інстанції, оцінюючи докази та обставини справи, не навів вагомих і зрозумілих аргументів на користь прийнятого рішення. Посилання в рішенні суду на те, що у дружини недієздатного та його дочки наявний обов`язок, передбачений СК України, щодо опіки над хворим чоловіком та батьком, вважає безпідставним. Висновок суду про недоведеність у зазначених осіб неможливості здійснення ними повноцінного виконання обов`язків опікуна над недієздатним, відсутність належної мотивації в поданні органу опіки та піклування, чому саме ОСОБА_1 необхідно призначити опікуном, а не іншу особу, є невірним та суперечить наявним у справі доказам. Крім того, вважає, що мотиви суду першої інстанції про те, що він є військовозобов`язаним і в умовах перебування держави в стані війни існують обґрунтовані підстави для визначення в даному випадку домінування суспільного інтересу над приватним, суперечать вимогам закону.

Відзив на апеляційну скаргу станом на час розгляду справи не надходив.

Ураховуючи доводи апеляційної скарги та межі апеляційного перегляду справи, апеляційний суд здійснює перегляд справи лише в частині вимог заяви ОСОБА_1 , які не були задоволені судом; в іншій частині рішення суду першої інстанції не є предметом перегляду в суді апеляційної інстанції.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з таких підстав.

Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи заяву частково, суд першої інстанції виходив з того, що заява ОСОБА_1 у частині визнання ОСОБА_5 недієздатним підлягає задоволенню, оскільки судом встановлено факт психічного розладу у ОСОБА_5 , що позбавляє його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Враховуючи вид психічного захворювання, яким страждає ОСОБА_5 , суд вважав необхідним встановити дворічний строк дії рішення про визнання його недієздатним, який необхідно обчислювати з дня набрання рішенням законної сили. Водночас суд не знайшов підстав для задоволення заяви в частині призначення заявника опікуном над недієздатним ОСОБА_5 , а подання органу опіки та піклування щодо можливості призначення його опікуном оцінив як таке, що винесено передчасно, без повного дослідження всіх обставин щодо цього, та яке ґрунтується виключно на даних, отриманих від заявника.

З таким висновком суду колегія суддів апеляційного суду погоджується з наступних підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_5 , 1952 року народження, з 1998 року звертався за медичною допомогою до лікаря-психіатра КП «Волинська обласна психіатрична лікарня м. Луцька» з приводу психічного розладу та визнаний інвалідом І-А групи з цього приводу, що підтверджується довідкою, виданою 23.02.2024 року КП «Волинська обласна психіатрична лікарня міста Луцька» (а.с.21,22).

Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи № 205 від 17.07.2024 року ОСОБА_5 виявляє ознаки хронічного стійкого психічного розладу у вигляді деменції складного генезу (судинного травматичного) з вираженою емоційно-вольовою нестійкістю. За своїм психічним станом ОСОБА_5 не здатний усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с.68-69).

Родинні відносини ОСОБА_1 з ОСОБА_8 та її батьком ОСОБА_5 підтверджуються свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 та свідоцтвом про народження дружини заявника ОСОБА_9 ( ОСОБА_6 ) серії НОМЕР_2 .

ОСОБА_1 , який зареєстрований у АДРЕСА_2 , фактично проживає з дружиною ОСОБА_6 спільно за однією адресою з ОСОБА_5 в АДРЕСА_1 , та пов`язаний з ними спільним побутом, що підтверджено актом встановлення факту здійснення догляду №35 від 17 липня 2023 року.

06 травня 2024 року Управління охорони здоров`я Луцької міської ради подало суду подання органу опіки та піклування про призначення опікуна, в якому просить призначити ОСОБА_1 опікуном над ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до частин першої, другої статті 39 ЦК України фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними.

Порядок визнання фізичної особи недієздатною встановлюється ЦПК України.

Фізична особа визнається недієздатною з моменту набрання законної сили рішенням суду про це (частина перша статті 40 ЦК України).

Недієздатні особи є особливою категорією людей (фізичних осіб), які внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу тимчасово або постійно не можуть самостійно на власний розсуд реалізовувати майнові та особисті немайнові права, виконувати обов`язки й нести юридичну відповідальність за свої діяння; недієздатним особам мають надаватися правові можливості для задоволення індивідуальних потреб, реалізації та захисту їх прав і свобод (абзац третій підпункту 2.2 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 01 червня 2016 року № 2-рп/2016).

Згідно зі статтею 55 ЦК України опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки.

Відповідно до статті 58 ЦК України опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними.

Суд встановлює опіку над фізичною особою у разі визнання її недієздатною і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування (частина перша статі 60 ЦК України).

Згідно з частинами четвертою та п`ятою статті 63 ЦК України опікун або піклувальник призначаються переважно з осіб, які перебувають у сімейних, родинних відносинах з підопічним, з урахуванням особистих стосунків між ними, можливості особи виконувати обов`язки опікуна чи піклувальника. Фізичній особі може бути призначено одного або кількох опікунів чи піклувальників.

Відповідно до частини першої статті 67 ЦК України опікун зобов`язаний дбати про підопічного, про створення йому необхідних побутових умов, забезпечення його доглядом та лікуванням.

Як зазначено Верховним Судом у постанові від 07 квітня 2022 року у справі №712/10043/20, при призначенні опікуна важливі і обов`язково повинні враховуватися особисті приязні взаємини між опікуном і підопічним, що забезпечить нормальне життєзабезпечення підопічного. Можливість особи здійснювати повноваження опікуна перевіряються органом опіки та піклування, який висловлює пропозиції про доцільність призначення опікуна, що також указується і в Правилах опіки та піклування, затверджених наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України 26 травня 1999 року № 34/166/131/88.

Таке подання не є рішенням за процесуальним статусом та має для суду лише рекомендаційний характер, і при постановленні судом рішення у справі не має пріоритетного значення та може бути враховане на розсуд суду.

Опіка є особливою формою державної турботи про повнолітніх осіб, які потребують допомоги щодо забезпечення їхніх прав та інтересів. Значення опіки полягає в забезпеченні особистих немайнових і майнових прав та інтересів повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки. Опіка встановлюється для здійснення замість особи в її інтересах цивільних прав та виконання цивільних обов`язків її представниками.

У постановах Верховного Суду від 08 січня 2024 року у справі № 753/1905/22 та від 07.04.2022 у справі № 712/10043/20 зроблено висновок про те, що призначення опікуна недієздатної особи здійснюється за поданням органу опіки та піклування, яке повинне відповідати вимогам закону щодо його обґрунтованості та змісту, має бути подано в належній процесуальній формі згідно з вимогами ЦПК України. При внесенні подання орган опіки та піклування має врахувати якнайкращі інтереси особи, над якою встановлюється опіка.

Обов`язковою умовою призначення судом конкретної фізичної особи опікуном над недієздатною фізичною особою є наявність подання органу опіки та піклування щодо доцільності призначення саме цієї особи опікуном.

Такий висновок викладений в постановах Верховного Суду від 20 травня 2020 року в справі № 736/1508/17, від 28 лютого 2024 року в справі № 372/3474/21 .

Відповідно до п. 3.1 Правил опіки та піклування при призначенні опікуна (піклувальника) беруться до уваги його можливості виконувати опікунські обов`язки, стосунки між ним та підопічним. Опікун чи піклувальник призначається лише за його згодою і, як правило, з числа родичів чи близьких підопічному осіб.

Разом з тим, надаючи оцінку рішенню Управління охорони здоров`я Луцької міської ради щодо можливості призначення опікуном ОСОБА_1 , апеляційний суд вважає висновки суду першої інстанції правильними відносно того, що подання не містить обґрунтованих висновків про те, чому саме його, а не іншу особу, необхідно призначити опікуном, при наявності в недієздатного інших близьких родичів, які могли б виконувати обов`язки опікуна.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частин першої, п`ятої, шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Покликання апелянта на помилковість висновку суду першої інстанції щодо превалювання інтересів держави над приватними в контексті виконання заявником ОСОБА_1 свого конституційного обов`язку по захисту України, яка перебуває у стані війни, апеляційний суд не бере до уваги, оскільки суд правильно дійшов висновку з приводу цієї обставини.

Згідно із ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації надається опікунам осіб, визнаних судом недієздатними.

Отже, саме орган опіки та піклування на підставі звернення особи чоловічої статі призовного віку із заявою про призначення її опікуном недієздатної особи, враховуючи введений у державі воєнний стан та закріплений статтею 65 Конституції України обов`язок щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, повинен з`ясувати необхідність такого, уникаючи можливих зловживань у цьому напрямку та належним чином мотивувати свій висновок про можливість призначення особи опікуном недієздатної особи та, перш за все, необхідність такого.

При цьому, на переконання суду, конституційний обов`язок оборони незалежності та територіальної цілісності України має перевагу над бажанням заявника бути опікуном недієздатної особи за обставин існування в останньої інших членів сім`ї, які також можуть бути опікунами.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи апеляційної скарги щодо неврахування висновку органу опіки та піклування також були предметом дослідження судом, якому надано належну правову оцінку, тому апеляційний суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення судом першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому відповідно до ст.375 ЦПК України підстав для його зміни чи скасування не вбачає.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують і по своїй суті зводяться до незгоди з установленими обставинами справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки суду першої інстанції, який їх обґрунтовано спростував, та не впливають на законність оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заявника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 25 жовтня 2024 року в даній справі в оскаржуваній частині залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий

Судді