ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/949/25 Справа № 199/8799/23 Суддя у 1-й інстанції - Богун О. О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2025 року Дніпровський апеляційний суд у складі:

головуючого - судді Ткаченко І.Ю.

суддів - Макарова М.О., Пищиди М.М.

за участю секретаря Кошари О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу

за позовом Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Комунальне підприємство «Жилсервіс - 5» про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , ОСОБА_2

на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 липня 2024 року,-

В С Т А Н О В И В:

20 жовтня 2023 року Дніпровська міська рада звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням. Свої вимоги мотивує тим, що рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 13.06.2012 №657 «Про зміну правового режиму житлових приміщень №102, 103, 104, 105, 106, 107, 108, 109, 110, 111, 112, по АДРЕСА_1 , надати статус квартир, виключити їх зі складу гуртожитків комунальної власності територіальної громади міста, в особі Дніпропетровської міської ради, з видачею свідоцтв. Пунктом 3 зазначеного рішення було вирішено виконавчому комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпропетровську ради видати квартиронаймачем ордери для постійного проживання на квартири АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_12 по АДРЕСА_1 згідно з чинним законодавством. Вісім ордерів на житлову площу зазначених квартир виконкому було видано. КП «Жилсервіс - 5» ДМР прийняло зазначений будинок з балансу КП «Жилсервіс - 3» ДМР на свій баланс з 23.08.2012 на підставі рішення Дніпропетровської міської ради від 30.05.2012 №35/24 «Про припинення як юридичної особи КП «Жилсервіс - 3» та рішення міської ради від 02.03.11 №16/9, від 25.01.12 №27/20 від 24.02.10т №35/55 стосовно реорганізації комунальних житлово-експлуатаційних підприємств та балансоутримання житлового фонду». На момент прийняття вищевказаної будівлі гуртожитку реконструкція першого поверху гуртожитку під квартири була виконана на підставі декларації про початок виконання будівельних робіт від 22.11.2011 №ДП9 та декларації про готовність об`єкта до експлуатації від 24.05.2012 року №ДП0. Квартири АДРЕСА_2 , АДРЕСА_3 , АДРЕСА_4 , АДРЕСА_5 , АДРЕСА_6 , АДРЕСА_7 , АДРЕСА_8 , АДРЕСА_9 , АДРЕСА_10 , АДРЕСА_11 , АДРЕСА_13 , відповідно до чинного законодавства були введені в експлуатацію та зареєстровані за комунальною власністю територіальної громади м. Дніпра у 2016 році. За інформацією КП «Жилсервіс - 5» ДМР при передачі гуртожитку з балансу КП «Жилсервіс - 3» ДМР станом на 01.12.2012 був переданий особистий рахунок № НОМЕР_1 на оплату комунальних послуг на ім`я ОСОБА_1 на кімнату № НОМЕР_2 зазначеного гуртожитку на 2 (дві) особи. З 01.06.2017 року цей особистий рахунок був закритий за її власним бажанням. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду від 17.12.2014 року справа 199/5005/14-ц вирішено виселити з квартири АДРЕСА_14 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 без надання іншого житлового приміщення. Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.02.2015 прийняте рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду залишено без змін. Після чого вказана родина самоправно зайняла квартиру АДРЕСА_15 , переобладнавши зазначену квартиру з однокімнатної у двокімнатну, а квартиру АДРЕСА_8 з двокімнатної у однокімнатну шляхом утворення отвору проходу між квартирами та закладання проходу між кімнатами. В КП «Жилсервіс - 5» ДМР відсутні ордери або інші документи, які б підтверджували законність вселення сім`ї ОСОБА_1 та зайняття житлових приміщень кімнати АДРЕСА_16 , а також квартир АДРЕСА_7 та АДРЕСА_8 за зазначеною адресою. Компетентний орган не приймав рішення про видачу ордера на заняття вказаного житлового приміщення ОСОБА_1 . З 01.06.2017 року за заявою ОСОБА_1 підприємством було відкрито особовий рахунок № НОМЕР_3 на квартиру АДРЕСА_15 на 2 (дві) особи, у тому числі заявниця, ІНФОРМАЦІЯ_1 , та її син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а з 01.10.2017 року до площі квартири АДРЕСА_7 була додана частина квартири АДРЕСА_8 . Вказана обставина підтверджується листом департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради від 04.07.2023 року №1/9-388, та підтверджується та обставина, що відповідач використовує спірне житло за відсутності законних підстав на таке користування. Квартира АДРЕСА_7 та АДРЕСА_14 , перебувають у комунальній власності територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради. У зв`язку з вищевикладеним Дніпровська міська рада просить суду усунути перешкоди Дніпровській міській раді у користуванні комунальною власністю - квартирами АДРЕСА_17 , шляхом виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з квартир АДРЕСА_17 без надання іншого житлового приміщення та зобов`язати ОСОБА_1 привести квартири АДРЕСА_17 до первісного стану.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 липня 2024 року позовні вимоги Дніпровської міської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , третя особа: Комунальне підприємство «Жилсервіс - 5» про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення - задоволенні частково.

Усунуто перешкоди Дніпровській міській раді у користуванні комунальною власністю - квартирами АДРЕСА_17 , шляхом виселення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з квартир АДРЕСА_17 без надання іншого житлового приміщення.

Також вирішено питання щодо судових витрат (том 1 а.с.153-158).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просять скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі (том 1 а.с.186-202).

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Враховуючи, що апелянти фактично оскаржують рішення суду в частині задоволених позовних вимог, апеляційний суд перевіряє його законність та обґрунтованість саме в цих межах.

В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, а відповідно й апеляційним судом не перевіряється.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає за потрібне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом 1 інстанції встановлено, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду від 17.12.2014 року справа 199/5005/14-ц вирішено виселити з квартири АДРЕСА_14 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 без надання іншого житлового приміщення (а.с.16, 17).

Рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.02.2015 прийняте рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду залишено без змін.

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна власником квартир АДРЕСА_7 та АДРЕСА_8 є Територіальна громада міста Дніпра в особі Дніпропетровської міської ради.

Відповідно до листа Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради №1/9-388 від 07.04.2023 р. в КП «Жилсервіс - 5» ДМР відсутні ордери або інші документи, які б підтверджували законність вселення сім`ї ОСОБА_1 та зайняття житлових приміщень кімнати АДРЕСА_16 , а також квартир АДРЕСА_7 та АДРЕСА_8 за зазначеною адресою. Компетентний орган не приймав рішення про видачу ордера на заняття вказаного житлового приміщення ОСОБА_1 . З 01.06.2017 року за заявою ОСОБА_1 підприємством було відкрито особовий рахунок № НОМЕР_3 на квартиру АДРЕСА_15 на 2 (дві) особи, у тому числі заявниця, ІНФОРМАЦІЯ_1 , та її син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а з 01.10.2017 року до площі квартири АДРЕСА_7 була додана частина квартири АДРЕСА_8 , тобто відповідач використовує обєднане спірне житло за відсутності законних підстав на таке користування (том 1 а.с. 15).

Задовольняючи частково позовні вимоги суд 1 інстанції виходив з того, що матеріали справи не містять доказів правомірності користування відповідачами спірними житловими приміщеннями в гуртожитку, які перебувають у комунальній власності територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради.

Із вказаним висновком суду 1 інстанції колегія суддів погоджується, виходячи з наступного.

Так, відповідно до ч.1. ст. 4 Цивільно-процесуального кодексу України Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно до ст. 4 Житлового кодексу України передбачено, що жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території України, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає, зокрема, жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд).

Статтею 5 Житлового кодексу України визначено, що державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих рад (житловий фонд місцевих рад).

Як вбачається із матеріалів справи, квартири АДРЕСА_7 та АДРЕСА_14 перебувають у комунальній власності територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради.

Відповідно до ст.116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

При вирішенні спору щодо позбавлення особи права користування житловим приміщенням необхідно встановлювати характер спірних правовідносин, відрізняти норми, які регулюють різні за змістом відносини та застосовувати норми права, які регулюють саме цей вид правовідносин. У випадках коли спір стосується права користування державним чи комунальним житловим фондом, то ці правовідносини регулюються нормами ЖК Української РСР, а коли спір стосується права користування приватним житлом, то такі відносини регулюються також цивільним законодавством.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно із частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла.

Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, що її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом з тим Верховний Суд звертає увагу на те, що у спірних правовідносинах права позивача як власника спірного майна захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Згідно зі статтею 327 Цивільного кодексу України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Згідно з ч.1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування Україні» територіальним громадам міст належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, житловий фонд, та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності.

Частиною 8 передбачено, що право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів.

Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини 1 статті 3, статті 321 Цивільного кодексу України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Відповідно до частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Частиною 1 статті 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до частини 1 статті 345 Цивільного кодексу України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності; приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.

Частиною 1 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» встановлено, що приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд.

Відповідно до ст. 5 ЖК України державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд). В пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом, не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається необхідним у демократичному суспільстві. Будь-яка особа, якій загрожує виселення, повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

Крім того, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися згідно із законом, воно повинне мати легітимну мету та бути необхідним у демократичному суспільстві. Якраз необхідність у демократичному суспільстві і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути відповідними і достатніми; для такого втручання має бути нагальна суспільна потреба, а втручання - пропорційним законній меті.

Отже, у своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання справедливого балансу між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Тобто має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року, "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року).

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна зробити висновок, що втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, можливе, якщо воно переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції.

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду від 17.12.2014 року справа 199/5005/14-ц вирішено виселити з квартири АДРЕСА_14 , ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , та ОСОБА_3 без надання іншого житлового приміщення, а рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.02.2015 прийняте рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду залишено без змін.

В КП «Жилсервіс - 5» ДМР відсутні ордери або інші документи, які б підтверджували законність вселення сім`ї ОСОБА_1 та зайняття житлових приміщень кімнати № НОМЕР_2 , а також квартир АДРЕСА_7 та АДРЕСА_8 за зазначеною адресою.

Отже, матеріали справи не містять доказів правомірності користування відповідачами спірними житловими приміщеннями в гуртожитку, які перебувають у комунальній власності територіальної громади міста в особі Дніпровської міської ради.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновком якого погоджується апеляційний суд, враховуючи вказані норми матеріального права, правильно встановивши обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні кімнатами в гуртожитку шляхом виселення відповідачів без надання іншого житла.

Доводи апеляційної скарги про те, що ОСОБА_1 вселилася до спірного житла за погодженням із позивачем та третьою особою, тривалий час там проживає, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі твердження не спростовують неправомірність користування відповідачами спірним житлом на час розгляду справи, оскільки вищевказаними рішеннями відповідачів було виселено з вказаних квартир. Крім того, між сторонами немає договірних відносин з приводу цього житла, а саме по собі проживання відповідачів у спірній кімнаті та сплата комунальних послуг не свідчить про виникнення в них права користування цим житлом.

Враховуючи вищенаведене, суд 1 інстанції дійшов правильного висновку, що виселенням відповідачів зі спірних кімнат в гуртожитку не буде порушено баланс пропорційності втручання у право на повагу до приватного життя та житла у розумінні статті 8 Конвенції про захист людини і основоположних свобод, оскільки у цій конкретній справі превалює законне право позивача, що передбачене статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, та позивач має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном.

Інші доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки вони є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянтів, власним тлумаченням норм права, що має за мету задоволення апеляційних скарг, а не спростування висновків суду першої інстанції. Крім того, вказані доводи були предметом розгляду у суді першої інстанції та судом першої інстанції їм було надано обґрунтовану оцінку, а тому вони додатковому правовому аналізу не підлягають.

Крім того, апелянти не скористався наданими їм правами, не обґрунтували свої заперечення вимоги та доводи апеляційної скарги, не надали суду доказів на їх підтвердження, а згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволені позовних вимог.

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін в оскарженій частині, а апеляційна скарга без задоволення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31 липня 2024 року в оскарженій частині - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: