ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2025 року

м. Київ

справа № 644/6614/20

провадження № 61-7992св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Коломієць Г. В. (суддя-доповідач), Гулька Б. І., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ,

відповідач - ОСОБА_2 ,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Вітера Геннадія Романовича на постанову Полтавського апеляційного суду від 27 липня 2023 року, прийняту у складі колегії суддів: Пилипчук Л. І., Дорош А. І., Дряниці Ю. В.,

ВСТАНОВИВ:

Описова частина

Короткий зміст позовних вимог

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики.

Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 20 грудня 2012 року ОСОБА_2 отримала від ОСОБА_3 в якості позики кошти у розмірі 16 775,00 дол. США, про що нею було складено та підписано розписку від 20 грудня 2012 року.

Відповідно до цієї розписки ОСОБА_2 зобов`язалася повернути ОСОБА_3 отримані нею кошти у позику, але термін повернення коштів сторонами не визначено.

Згодом ОСОБА_2 зникла та перестала відповідати на телефонні дзвінки.

07 липня 2020 року ОСОБА_3 надіслала ОСОБА_2 вимогу про повернення коштів за борговою розпискою, яка останньою була проігнорована.

09 липня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір відступлення права вимоги (цесії), відповідно до якого ОСОБА_1 набула від ОСОБА_3 право вимоги до ОСОБА_2 згідно з договором позики від 20 грудня 2012 року, на умовах розписки, складеної останньою.

28 липня 2020 року ОСОБА_3 направила ОСОБА_2 повідомлення про відступлення права вимоги від 10 липня 2020 року, договір відступлення права вимоги (цесії) від 09 липня 2020 року та вимогу про повернення коштів за борговою розпискою від 07 липня 2020 року.

Станом на час звернення до суду із позовом, ОСОБА_2 позичених згідно з розпискою від 20 грудня 2012 року коштів не повернула. Отже у ОСОБА_2 перед ОСОБА_1 виникла заборгованість, розмір якої складає 16 775,00 дол. США.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_1 просила суд стягнути з ОСОБА_2 на її користь заборгованість за договором позики від 20 грудня 2012 року в розмірі 16 775,00 дол. США.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 29 червня 2021 року, ухваленим у складі судді Матвієвської Г. В., у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_1 не доведено факт укладення договору позики, оскільки у борговій розписці відсутня фіксація факту передачі грошових коштів у якості позики, їх отримання ОСОБА_2 та зобов`язання про їх повернення.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Розпорядженням Голови Верховного Суду від 25 березня 2022 року № 14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду - Полтавському апеляційному суду.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 27 липня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 29 червня 2021 року скасовано.

Ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 16 775,00 дол. США у якості боргу за борговою розпискою від 20 грудня 2012 року.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції виходив із того, що за змістом оригіналу розписки від 20 грудня 2012 року ОСОБА_2 зобов`язалася повернути ОСОБА_2 16 775,00 дол. США, які вона заборгувала, дата та підпис. Тобто, розписка містить істотні умови договору позики - дату її складання, отримання коштів у визначеній конкретній сумі та зобов`язання щодо їх повернення.

У той же час, оскільки у борговому документі не зазначено дату повернення позики, вказана обставина свідчить про невизначеність сторонами договору строку повернення грошових коштів. Тому такий строк встановлюється відповідно до вимог абзацу 2 частини першої статі 1049 ЦК України, тобто протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги.

Висновки суду першої інстанції, що у борговій розписці відсутня фіксація факту передачі грошових коштів у якості позики та їх отримання відповідачем, не ґрунтуються на вимогах ЦК України, яким визначено, що боргова розписка посвідчує факт передання грошової суми позичальнику, тоді як власноручне складення ним розписки підтверджує їх отримання.

Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводів

У травні 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Вітер Г. Р. через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального й процесуального права, просив суд скасувати постанову Полтавського апеляційного суду від 27 липня 2023 року і залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Вітера Г. Р. мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не звернув увагу на те, що розписка не є доказом укладання між сторонами договору позики, оскільки не містить фіксацію факту передачі грошових коштів у позику, їх отримання та обов`язку повернення.

Крім того, судом апеляційної інстанції не враховано того, що позика в іноземній валюті на території України не може здійснюватися, а може бути лише за умови наявності у позичальника індивідуальної ліцензії Національного банку України, яка у сторін справи відсутня.

Також суд апеляційної інстанції розглянув справу у відсутність сторін, які не були належним чином повідомленні судом апеляційної інстанції про дату, час і місце судового засідання.

Підставою касаційного оскарження постанови Полтавського апеляційного суду від 27 липня 2023 року заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, а саме застосування норми права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 (провадження № 14-507цс18), від 06 лютого 2019 року у справі № 554/5323/14 (провадження № 14-605цс18), від 10 квітня 2019 року у справі № 461/10610/13-ц (провадження № 14-108цс19), від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17 (провадження № 12-280гс18) та у постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 295/5011/15-ц (провадження № 61-1125св17), від 20 червня 2018 року у справі № 127/2871/16-ц (провадження № 61-4668св18), від 02 червня 2020 року у справі № 910/177902/17, від 18 квітня 2022 року у справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21).

Відзив на касаційну скаргу від ОСОБА_1 не надходив.

Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 04 червня 2024 року касаційну скаргу залишено без руху та надано строк для усунення недоліків касаційної скарги.

У червні 2024 року заявником у встановлений судом строк усунуто недоліки касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 18 червня 2024 року поновлено представнику ОСОБА_2 - адвокату Вітеру Г. Р. процесуальний строк для подачі касаційної скарги, відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали цивільної справи із суду першої інстанції.

У липні 2024 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Відповідно до розписки від 20 грудня 2012 року ОСОБА_2 зобов`язалася повернути ОСОБА_2 16 775,00 дол. США, які вона заборгувала.

Дослівно зміст розписки наступний (мовою оригіналу):

«Расписка. Я, ОСОБА_4 , обязуюсь отдать ОСОБА_5 НОМЕР_1 долларов США, которую я должна. (підпис) 20.12.12» (а. с. 5).

07 липня 2020 року ОСОБА_3 направила ОСОБА_2 вимогу про повернення коштів за борговою розпискою, за змістом якої просить виплатити борг у розмірі 16 775,00 дол. США або її еквівалент у гривні станом на день отримання цієї вимоги. У разі відсутності відповіді на цю вимогу в семиденний термін або у разі відмови повернути їй, ОСОБА_3 , указану суму, отриману ОСОБА_2 , відповідно до розписки від 20 грудня 2012 року, вона буде вимушена звернутися до суду з відповідною позовною заявою та буде просити суд, крім основної суми боргу, відшкодувати також вартість наданої правової допомоги, інфляційні витрати та три відсотки річних.

09 липня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено договір відступлення права вимоги (цесії), за яким остання набула право вимоги за борговою розпискою від 20 грудня 2012 року на суму 16 775,00 дол. США, яка написана ОСОБА_2 , а також права, які забезпечують виконання зобов`язань та інші права, пов`язані із правами вимоги за зазначеним договором, у тому числі, у повному обсязі.

20 липня 2020 року ОСОБА_3 надіслала ОСОБА_2 повідомлення про відступлення права вимоги та копію такого договору.

Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що касаційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Вітера Г. Р. не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права

Статтею 400 ЦПК України встановлено межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Так, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Відповідно до частин першої, другої, четвертої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною першою статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менше як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовим ознаками у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, які встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лишефакту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальним, оплатним чи безоплатним договором, на підтвердження якого могла бути надана розписка.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Такий правовий висновок викладено Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказувався факт укладення договору позики і його умови. Такі правові висновки щодо застосування статей 1046, 1047 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17.

У справі, яка переглядається у касаційному порядку, судом апеляційної інстанції встановлено, що укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 письмовий договір позики від 20 грудня 2012 року підтверджує не лише факт його укладення, а й факт передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, що також підтверджується розпискою ОСОБА_2 від 20 грудня 2012 року, тому суд дійшов обґрунтованого висновку про виникнення між сторонами боргового зобов`язання.

У постанові від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17 (провадження № 14-53цс21) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на такі особливості виконання грошового зобов`язання: «Грошовою одиницею України є гривня (частина перша статті 99 Конституції України). Але Основний Закон не встановлює заборони використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Тобто гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на території України за номінальною вартістю (частина перша статті 192 ЦК України), тоді як обіг іноземної валюти регламентований законами України.

Приписи чинного законодавства, хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, у якому має бути виражене та виконане зобов`язання (частина перша статті 192, частина перша статті 524, частина перша статті 533 ЦК України), однак не забороняють вираження у договорі грошового зобов`язання в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на перерахунок грошового зобов`язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України щодо іноземної валюти.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (частина друга статі 524 ЦК України). Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (частина друга статті 533 ЦК України).

Як укладення, так і виконання договірних зобов`язань, зокрема позики, виражених через іноземну валюту, не суперечить законодавству України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику (частина перша статті 1046, частина перша статті 1049 ЦК України; див. також постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16)».

Таким чином, у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошей (суму позики), тобто таку ж суму грошових коштів в іноземній валюті, яку він отримав у позику.

Ураховуючи викладене, колегія суддів Верховного Суду погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що розписка від 20 грудня 2012 року містить істотні умови договору позики - дату її складання, отримання коштів у визначеній конкретній сумі та зобов`язання щодо їх повернення, тому між сторонами виникли боргові зобов`язання, які підлягають виконанню.

Колегія суддів Верховного Суду не приймає до уваги доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції розглянув справу без належного повідомлення учасників справи про дату, час та місце розгляду справи з огляду на таке.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 06 серпня 2021 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 29 червня 2021 року (а. с. 45).

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 01 вересня 2021 року справу призначено до розгляду на 16 грудня 2021 року (а. с. 52), про що повідомлено ОСОБА_2 , від якої повернулася ухвала про призначення справи до розгляду на 16 грудня 2021 року з відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою» (а. с. 56).

Відповідно до довідки Харківського апеляційного суду від 16 грудня 2021 року у зв`язку із перебуванням суддів у відрядженні, розгляд справи відкладено (а. с. 60).

Розпорядженням Верховного Суду від 25 березня 2022 року № 14/0/9-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність справ Харківського апеляційного суду - Полтавському апеляційному суду.

Ухвалою Полтавського апеляційного суду від 27 січня 2023 року справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 29 червня 2021 року прийнято до свого провадження та призначено її до розгляду на 27 квітня 2023 року (а. с. 62) про, що повідомлено ОСОБА_2 (а. с. 63).

Однак від ОСОБА_2 повернулася судова повістка-повідомлення про розгляд справи на 27 квітня 2023 року з відміткою поштового відділення «адресат відсутній за вказаною адресою» (а. с. 65).

Вказане свідчить про належне повідомлення сторони, оскільки ОСОБА_2 не повідомила суду іншу адресу свого проживання, ніж та, яка вказана у матеріалах справи, хоча це її процесуальним обов`язком.

Згідно з довідкою Полтавського апеляційного суду слухання справи, призначене на 27 квітня 2023 року, відкладено у зв`язку із перебуванням судді у відпустці, розгляд справи відкладено на 27 липня 2023 року (а. с. 66) про, що повідомлено ОСОБА_2 (а. с. 69).

Таким чином, у матеріалах справи відсутні докази порушення судом апеляційної інстанції вимог статей 128, 368, 372 ЦПК України та поважності неявки в судове засідання суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 .

Висновки суду апеляційної інстанції, з урахуванням встановлених у цій справі обставин, не суперечать висновку Верховного Суду, на які містяться посилання в касаційній скарзі.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до переоцінки доказів, що згідно з положеннями статті 400 ЦПК України не належить до повноважень суду касаційної інстанції. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що оскаржувана постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з додержанням норм матеріального та процесуального права і підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Вітера Геннадія Романовича залишити без задоволення.

Постанову Полтавського апеляційного суду від 27 липня 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: Г. В. Коломієць

Б. І. Гулько

Д. Д. Луспеник