КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2025 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 755/16897/24

провадження номер: 22-ц/824/5380/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Олешко Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Конюхова Євгена Андрійовича на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 08 листопада 2024 року у складі судді Гончарука В.П., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення матеріальної та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просив стягнути з відповідача на свою користь: майнову шкоду у розмірі 404 608 грн 70 коп.; витрати на проведення та складання звіту про оцінку у розмірі 4 500 грн 00 коп.; витрати на зняття/встановлення переднього бамперу, дефектування автомобіля та стоянку авто на товаристві з обмеженому відповідальністю «Інтерциклон» (збитки) у розмірі 4 870 грн 50 коп.; моральну шкоду у розмірі 5 000 грн 00 коп.

05 листопада 2004 року представник ОСОБА_2 - адвокат Ковалевська Д.С. звернулась до суду першої інстанції із заявою про забезпечення вказаного вище позову шляхом заборони відчуження майна, власником якого є ОСОБА_1 , а саме, квартири АДРЕСА_1 , в межах суми 413 979 грн 20 коп.

Заява мотивована тим, що 06 червня 2024 року у місті Києві по вул. Визволителів сталась дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю транспортного засобу «Тойота», державний номерний знак (далі - д.н.з.) НОМЕР_1 , під керуванням ОСОБА_1 та транспортного засобу «Шкода», д.н.з. НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_2 . Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 08 серпня 2024 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП. З моменту ДТП минуло майже пів року, проте відповідач не відшкодував позивачу матеріальний збиток. 26 серпня 2024 року адвокат Ковалевська Д.С. направила на адресу ОСОБА_1 досудову вимогу, яку останній отримав особисто 11 вересня 2024 року. Проте вказану вимогу відповідач не виконав.

Враховуючи, що з моменту ДТП пройшло багато часу, а позивач досі не відновив своє порушене право та через дії відповідача зазнає витрати на правову допомогу та неможливість користуватися власним майном, приймаючи до уваги, що заборона на відчуження квартири не є позбавленням відповідача права власності, не створить йому перешкод у користуванні своїм майном і є тимчасовим заходом впливу, та з огляду на поведінку відповідача, який ігнорує виконання власних зобов`язань, що створює обґрунтоване уявлення про його намагання за час затягування розгляду справи відчужити все майно з метою уникнення виконання рішення у справі в майбутньому, представник заявника просила заяву про забезпечення позову задовольнити.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 08 листопада 2024 року заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Ковалевської Д.С. про забезпечення позову задоволено частково.

Накладено арешт на все майно, власником якого є відповідач ОСОБА_1 , в межах суми позовних вимог, яка становить 413 979 грн 20 коп.

В решті вимог заяви відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Конюхов Є.А. подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви про забезпечення позову, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що саме лише посилання у заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви, а докази, які б свідчили про те, що ОСОБА_1 має намір вчинити дії, спрямовані на відчуження належного йому майна, відсутні. Вказує, що заява про накладення арешту містить лише посилання на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування, що в свою чергу не може бути достатньою підставою для її задоволення.

Зазначає, що суд не звернув увагу на те, що ОСОБА_1 під час судового розгляду адміністративної справи свою провину у скоєнні адміністративного правопорушення визнав, зазначені в протоколі обставини підтвердив, жодним чином не ухиляється від свого обов`язку щодо відшкодування реального розміру заподіяної шкоди. Також відповідач має регулярні надходження у вигляді пенсійних виплат за вислугу років у розмірі достатньому для виплати відшкодування, суму якого буде встановлено за результатами повного та об`єктивного розгляду справи.

Скаржник вказує, що накладений ухвалою суду першої інстанції арешт на все майно відповідача, у тому числі, кошти на банківських рахунках, грубо порушує його права та законні інтереси, є абсолютно неадекватним та суперечить принципу збалансованості інтересів сторін.

Крім того, суд першої інстанції, вирішуючи питання про накладення арешту, в повній мірі не дослідив докази, надані позивачем на підтвердження обгрунтованості та доведеності повних вимог й прийняв рішення, яке ґрунтується на недопустимих доказах.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Ковалевська Д.С. подала відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що доводи апеляційної скарги є необгрнутованими, а ухвала суду про забезпечення позову є законною та обґрунтованою, оскільки невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду.

Що стосується виду забезпечення, який обраний судом першої інстанції, то зазначає, що сторона позивача у заяві про забезпечення позову просила вжити заходи забезпечення позову шляхом заборони відчуження належної відповідачу квартири в межах суми 413 979 грн 20 коп., однак суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність накласти арешт на все майно, власником якого є відповідач в межах суми позовних вимог, яка становить 413 979 грн 20 коп. Тому, якщо суд апеляційної інстанції дійде висновку, що накладення арешту на все майно відповідача є неспівмірним та суровим видом забезпечення позову, представник заявника просила звернути увагу на те, що заборона на відчуження квартири не є позбавленням відповідача права власності, не створить перешкод у користуванні своїм майном та є тимчасовим заходом впливу з метою недопущення ускладнення виконання рішення. З урахуванням викладеного, просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 08 листопада 2024 року залишити без змін.

Відповідно до положень ч.ч.1, 2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явились у судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції відповідає не в повному обсязі.

Задовольняючи частково вимоги заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на все майно відповідача в межах суми позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що заходи забезпечення позову, які просить вжити позивач, є співмірними із заявленими позовними вимогами та фактично реалізує мету його застосування, а тому невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позову.

Однак з такими висновками суду першої інстанції в повній мірі погодитись не можна з таких підстав.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Відповідно до пунктів 1,2 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та забороною вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч.3 ст.150 ЦПК України).

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, у тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Отже, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій з боку відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі з метою запобігання потенційним труднощам у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року № ETS № 005 (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до ст.6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

При цьому ЄСПЛ у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними.

Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження №14-729цс19) вказано, що співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії. Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу. Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

У постанові Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 909/835/18 зазначено, що повинен бути наявним зв`язок між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги. Обранням належного, відповідно до предмета спору, заходу до забезпечення позову дотримується принцип співвіднесення виду заходу до забезпечення позову із заявленими позивачем вимогами, чим врешті досягаються: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору, наслідок ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження при цьому прав та охоронюваних інтересів інших учасників провадження у справі або осіб, що не є учасниками цього судового процесу.

З матеріалів справи вбачається, що у вересні 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просив стягнути з відповідача на свою користь: майнову шкоду у розмірі 404 608 грн 70 коп.; витрати на проведення та складання звіту про оцінку у розмірі 4 500 грн 00 коп.; витрати на зняття/встановлення переднього бамперу, дефектування автомобіля та стоянку авто на товаристві з обмеженому відповідальністю «Інтерциклон» (збитки) у розмірі 4 870 грн 50 коп.; моральну шкоду у розмірі 5 000 грн 00 коп.

На обґрунтування заяви про забезпечення вказаного вище позову, представник позивача посилалася на те, що відповідач має перед позивачем грошове зобов`язання по відшкодування збитків, завданих внаслідок ДТП на загальну суму 413 979 грн 20 коп., а тому з метою недопущення ускладнення виконання можливого рішення суду та з огляду на поведінку відповідача, спрямовану на ігнорування виконання власних зобов`язань, існує обґрунтоване уявлення про намагання відповідача за час затягування розгляду справи відчужити все майно, що може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду у разі його задоволення.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для вжиття заходів забезпечення позову у даній справі.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції безпідставно та необґрунтовано забезпечив позов шляхом накладення арешту на все майно, власником якого є відповідач ОСОБА_1 , в межах суми позовних вимог, яка становить 413 979 грн 20 коп., виходячи із такого.

Верховний Суд у постанові від 19 лютого 2021 року у справі № 643/12369/19 (провадження № 61-21685св19) дійшов висновку, що арешт майна - це накладення заборони на право розпоряджатися майном з метою його збереження до визначення подальшої долі цього майна. Натомість заборона на відчуження об`єкта нерухомого майна - це перешкода у вільному розпорядженню майном.

Враховуючи мету застосування заходів забезпечення позову, їх вжиття щодо нерухомого майна не вимагає обмеження в користуванні ним, оскільки для найменшого порушення інтересів відповідача та збереження нерухомого майна обґрунтованою може бути визнана лише заборона відчуження такого нерухомого майна без позбавлення відповідача та інших осіб права користування ним.

Арешт майна і заборона на відчуження майна є самостійними видами (способами) забезпечення позову, обидва способи за правовою сутністю обмежують право відповідача розпоряджатися спірним майном, але вони є різними для виконання ухвали про забезпечення позову.

Колегія суддів враховує, що арешт майна є правовим механізмом, який використовується для забезпечення інтересів держави або третіх осіб, наприклад, кредиторів або жертв злочину. Метою арешту є перешкодити власнику розпорядитися майном або передати його іншій особі, оскільки це може завдати шкоди інтересам держави або третіх осіб.

Як зазначалося вище, відповідно до ч.1 ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Залежно від обставин справи суд може забезпечити позов повністю або частково (ч.6 ст.153 ЦПК України).

Таким чином суд має дискреційні повноваження на повне або часткове забезпечення позову, однак виключно на підставі та у межах вимог відповідної заяви учасника справи.

У заяві про забезпечення позову представник ОСОБА_2 - адвокат Ковалевська Д.С. просила вжити заходи забезпечення позов шляхом заборони відчуження майна, власником якого є ОСОБА_1 , а саме, квартири АДРЕСА_2 , в межах суми 413 979 грн 20 коп.

Однак, оскаржуваною ухвалою суд першої інстанції наклав арешт на все майно відповідача ОСОБА_1 в межах суми позовних вимог, яка становить 413 979 грн 20 коп.

Тобто, вжитий судом захід забезпечення позову виходить за межі вимог заяви про забезпечення позову щодо предмету обтяження.

Накладаючи арешт на все майно відповідача ОСОБА_1 в межах суми позовних вимог, яка становить 413 979 грн 20 коп., суд першої інстанції не перевірив обсяг та індивідуальні характеристики усього майна, власником якого є відповідач, що ставить під сумнів співмірність співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності суми компенсації з метою отримання якої ОСОБА_2 звернувся до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження №14-729цс19).

До того ж накладений судом першої інстанції арешт на все майно відповідача перешкоджає йому, як власнику у будь-якому розпорядженні своїм майном, а не лише забороняє його відчуження, що також свідчить про неспівмірність вжитих судом заходів забезпечення позову.

Проте суд першої інстанції, у порушення вимог ст.264 ЦПК України, наведеного вище не врахував, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про накладення арешту на все майно відповідача.

Колегія суддів вважає, що у даному випадку обґрунтованим та співмірним способом забезпечення позову є саме заборона відчуження квартири АДРЕСА_2 , та належить на праві приватної власності ОСОБА_1 .

Цей спосіб забезпечення позову шляхом заборони відчуження квартири відповідача не позбавляє його права володіння та користування майном, а лише обмежує право розпорядження вказаним майном до часу ухвалення судом рішення у даній справі, що є справедливим по відношенню до позивача.

Такий вид забезпечення позову не призведе до невиправданого обмеження майнових прав відповідача, як фізичної особи, оскільки спірне майно фактично перебуває у його володінні, а обмежується лише можливість розпоряджатися ним.

Що стосується вимоги заяви адвоката Ковалевської Д.С. про забезпечення позову в частині визначення суми ціни позову у розмірі 413 979 грн 20 коп., в межах якої забезпечується позов, то ці вимоги не підлягають задоволенню, оскільки чинним цивільним процесуальним законодавством не передбачено зазначення в резолютивній частини ухвали суду про забезпечення позову конкретної ціни позову, в межах якої вживаються заходи забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження недобросовісної поведінки відповідача та його намірів відчужити майно з метою ухилення від виконання грошового обов`язку перед позивачем, колегія суддів вважає, що вони не можуть бути підставою для відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, оскільки для забезпечення позову, необхідно лише достатні обґрунтовані припущення, що їхнє невжиття може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивачів, тому доводи апеляційної скарги в цій частині не приймаються апеляційним судом.

Інші доводи апеляційної скарги також не можуть бути підставою для відмови у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову частково.

Згідно ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Частиною 2 ст.376 ЦПК України визначено, що порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Колегія суддів вважає, що оскільки висновки суду першої інстанції в частині забезпечення позову шляхом накладення арешту на все майно відповідача не відповідають обставинам справи та наданим доказам, судом порушені норми процесуального права, що призвело до неправильного вирішення питання, тому ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволеннязаяви про забезпечення позову шляхом заборони відчуження належної відповідачу квартири АДРЕСА_2 . В іншій частині вимог заяви про забезпечення позову слід відмовити за необґрунтованістю.

З урахуванням наведеного, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Керуючись ст.ст.376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Конюхова Євгена Андрійовича задовольнити частково.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 08 листопада 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Заяву представника ОСОБА_2 - адвоката Ковалевської Дар`ї Сергіївни про забезпечення позову задовольнити частково.

Вжити заходів забезпечення позову шляхом заборони відчуження квартири, загальною площею 37,8 кв.м, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , та належить на праві приватної власності ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 ).

В іншій частині вимог заяви про забезпечення позову відмовити.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасники справи:

Стягувач: ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_4 , адреса: АДРЕСА_4 );

Боржник: ОСОБА_1 , ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_5 ).

Головуючий

Судді: