ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2752/25 Справа № 194/1956/24 Суддя у 1-й інстанції - Головін В. О. Суддя у 2-й інстанції - Єлізаренко І. А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді Єлізаренко І.А.

суддів Макаров М.О., Свистунової О.В.

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок професійного захворювання, -

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про відшкодування моральної шкоди завданої внаслідок професійного захворювання.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилалася на те, що вона перебуває на обліку в Головному управління Пенсійного фонду України у Дніпропетровській області та отримує страхові виплати у зв`язку з втратою працездатності, внаслідок трудового каліцтва. З 1989 року по 2006 рік працювала підземним робітником на шахтах ПрАТ ДТЕК Павлоградвугілля з повним робочим днем під землею. Має стаж роботи у шкідливих умовах більше 17 років. 25 березня 1998 року під час виконання трудових обов`язків вона отримала травму голови. 25 березня 2003 року їй первинно встановлено 20 % втрати професійної працездатності з повторним переоглядом 01 грудня 2004 року. Відповідно до Акту 26 форми Н-1 від 06 квітня 1998 року, нещасний випадок стався внаслідок несправності огородження по правій кліті нульового майданчика всього допоміжного стволу.Позивач вказує, з 06 червня 2003 року їй призначено щомісячні страхові виплати Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві. Випискою з акту огляду МСЕК від 21 лютого 2005 року їй повторно встановлено 20% втратити професійної працездатності та третя група інвалідності, з повторним переоглядом 01 грудня 2006 року. Позивач вказує, 05 квітня 2006 року, після встановлення їй втрати працездатності та третьої групи інвалідності, її було звільнено з роботи на підставі підставі ч.2 ст.40 КЗпП України у зв`язку із невідповідність займаній посаді за станом здоров`я. Внаслідок втрати професійної працездатності вважає, що їй завдана моральна шкода, оскільки вона втратила обсяг трудової діяльності, була змушена звільнитися, пройти курс лікування, переносити щоденний фізичний біль та моральні переживання, порушуються її нормальні життєві зв`язки, вона позбавлений можливості реалізовувати свої звички та бажання, обмежена життєва активність, що вимагає додаткових зусиль для організації її життя. Вона змушена тривалі роки проходити численні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури, лікування, у зв`язку з чим не може вести повноцінний спосіб життя, відчуває фізичні страждання, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, що негативно позначилося і позначається на її душевному та фізичному стані. Зазначає, що право на відшкодування моральної шкоди у неї виникло з дня первинного встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності, тобто з 25 березня 2003 року. З 01 січня 2023 року було ліквідовано Фонд соціального страхування відповідно до Закону України №2620-1Х Про внесення змін до закону України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування Законом передбачено припинення Фонду соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного Фонду України з 01 січня 2023 року. Таким чином Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень. Вважає, що обов`язок відшкодувати моральну шкоду покладається на Пенсійний фонд України та його територіальні органи. На підставі викладеного ОСОБА_1 просила суд стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду, завдану ушкодженням здоров`я у розмірі 80000 грн. без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2024 року частково задоволено позовні вимоги ОСОБА_1 . Стягнуто з Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я 40000 грн без відрахуванням податків та інших обов`язкових платежів. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі Головне управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області просить рішення суду від 17 грудня 2024 року скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування судом обставин у справі, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення судом норм матеріального права.

Відзив на апеляційну скаргу учасниками справи подано не було.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно з частини 1 статті 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно приписів ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до увагу ціну позову, розгляд справи здійснено в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення учасників справи.

Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ст.43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

Стаття 46 Конституції України передбачає, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Згідно зі ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

Страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, є одним із видів загальнообов`язкового державного соціального страхування (ст.4 Закону України від 14 січня 1998 року № 16/98-ВР Основи законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування), правове регулювання якого здійснювалося, зокрема Законом України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності від 23 вересня 1999 року, який набрав чинності з 01 квітня 2001 року.

Норми вказаного Закону від 23 вересня 1999 року в редакції, чинній з моменту прийняття цього Закону і до внесення змін Законом України від 23 лютого 2007 року №717-V, передбачали, що: відшкодування моральної шкоди застрахованим і членам їх сімей є завданням страхування від нещасного випадку (абзац 4 ст.1); у разі настання страхового випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні, грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому (підпункт «е» п.1 ч.1 ст.21); за наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому Фондом провадиться страхова виплата за моральну шкоду (ч.3 ст.28); моральна (немайнова) шкода, заподіяна умовами виробництва, яка не спричинила втрати потерпілим професійної працездатності, відшкодовується Фондом за заявою потерпілого з викладом характеру заподіяної моральної (немайнової) шкоди та за поданням відповідного висновку медичних органів. Відшкодування здійснюється у вигляді одноразової страхової виплати незалежно від інших видів страхових виплат (ч.3 ст.34).

З огляду на положення ст.ст.21, 28, 30, 34, 35 Закону України від 23 вересня 1999 року, право на отримання потерпілим страхових виплат у разі настання стійкої втрати працездатності, у тому числі виплати за моральну шкоду, виникає в особи з дня встановлення їй такої стійкої втрати працездатності вперше висновком МСЕК.

Відповідно до статті 4 Закону України Про охорону праці державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно до ч.2 ст. 13 Закону України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинили застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у статті 14 цього Закону, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг.

Згідно з підпунктом «е» пункту 1 частини першої статті 21 Закону України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування у редакції, чинній станом на час настання страхового випадку та первинного встановлення стійкої втрати професійної працездатності, у разі настання вказаного випадку Фонд зобов`язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду, заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров`я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні грошову суму за моральну шкоду за наявності факту заподіяння цієї шкоди потерпілому.

Отже, право потерпілого на відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, Закон України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування пов`язував з настанням страхового випадку.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 28 Закону України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, страховими виплатами є грошові суми, які згідно зі ст. 21 цього Закону Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. За наявності факту заподіяння моральної шкоди потерпілому провадиться страхова виплата за моральну шкоду.

20 березня 2007 року набрав чинності Закон України Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов`язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці від 23 лютого 2007 року (далі - Закон № 717-V), згідно з яким був виключений підпункт «е» пункту 1 частини першої статті 21 Закону № 1105-XIV, а також інші приписи, які кваліфікували відшкодування моральної шкоди як страхові виплати.

Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 мотивувальної частини рішення №20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року звернув увагу на те, що положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону України Про внесення змін до Закону України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності (надалі - Закон № 717-V) скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону № 1105-XIV. Проте зазначив, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 ЦК України тастаттею 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця).

Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (частини друга та третя статті 5 ЦК України).

Отже, у світлі рішення Конституційного Суду України від 08 жовтня 2008 року №20-рп/2008 у справі № 1-32/2008, Закон України від 23 лютого 2007 року №717-V Про внесення змін до Закону України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, що набрав чинності 20 березня 2007 року, не встановлював ретроспективно обов`язок роботодавця з відшкодування моральної шкоди, оскільки щодо юридичної відповідальності, зокрема й цивільно-правової, новий закон застосовується лише тоді, коли він пом`якшує або скасовує відповідальність особи.

З урахуванням вищезазначеного, застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, мали право на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків з моменту набрання чинності Законом України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, тобто з 01 квітня 2001 року до 01 січня 2006 року. Визначальною в цьому випадку для особи є дата встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності.

Тому, до спірних правовідносин слід застосовувати Закон № 1105-XIV у редакції, під час дії якої позивачеві була заподіяна моральна шкода у зв`язку з настанням страхового випадку та яка передбачала, що обов`язок відшкодувати таку шкоду покладається на Фонд.

Вищевикладене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 210/2104/16-ц (провадження № 14-597цс18) та від 20 листопада 2019 року у справі №210/3177/17 (провадження № 14-288цс19).

З 01 січня 2023 року було ліквідовано Фонд соціального страхування відповідно до Закону України №2620-1Х Про внесення змін до закону України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до пп. 2, 7 Прикінцевих та перехідних положень Закону України Про внесення змін до Закону України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування та Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 21 вересня 2022 року № 2620-ІХ, Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень. Стягнення та погашення заборгованості із страхових внесків на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими похованням, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, пенсійне страхування, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, у тому числі у судовому порядку, у справах про банкрутство, за виконавчими документами, провадження за якими відкрито до набрання чинності цим Законом, здійснюють територіальні органи Пенсійного фонду України.

Тобто, Законом передбачено припинення Фонду соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного Фонду України з 01 січня 2023 року.

Таким чином Пенсійний фонд України та його територіальні органи є правонаступниками Фонду соціального страхування України, його виконавчої дирекції, управлінь виконавчої дирекції Фонду та їх відділень.

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у тому числі у фізичному болю та стражданнях, яких зазнала особа у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.

Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом.

У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності.

Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 08 жовтня 2008 року №20-рп/2008, громадянам надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника, або уповноваженого ним органу (роботодавця).

У справі встановлено, позивач ОСОБА_1 з 1989 року по 2006 рік працювала підземним робітником на шахтах ПрАТ ДТЕК Павлоградвугілля з повним робочим днем під землею, має стаж роботи у шкідливих умовах більше 17 років (а.с.10, 11).

05 квітня 2006 року її було звільнено з роботи на підставі підставі ч.2 ст.40 КЗпП України у зв`язку із невідповідність займаній посаді за станом здоров`я (а.с.10, 11).

Відповідно до Акту 26 форми Н-1 від 06 квітня 1998 року про нещасний випадок 25 березня 1998 року під час спуску матеріалів в шахту по правій кліті на нульовому майданчику допоміжного стволу, стволова поверхні ОСОБА_1 відкрила огороджуючий бар`єр, який був деформований та під час відкриття заклинив за балку перекриття другого поверху. Стволова поверхні ОСОБА_1 здійснила зштовхування навантаженого майданчика в кліть, після чого підійшла до кліті щоб упевнитись в закритті стопорів в кліті. В цей момент заклинутий бар`єр вийшов з заціплення і вдарив ОСОБА_1 по касці. Внаслідок чого вона отримала травму голови. Удар відбувся внаслідок вільного ходу бар`єру (а.с.37-39).

Відповідно до п.13 вказаного акту, причиною нещасного випадку вказано несправності огородження по правій кліті нульового майданчика всього допоміжного стволу.

Також із вказаного акту вбачається, ОСОБА_1 , віком 28 років, на момент страхового випадку мала 11 років загального страхового стажу, з них 6 років працювала у шкідливих підземних умовах праці на виробничо - структурних підрозділах підприємства ПрАТ ДТЕК Павлоградвугілля з повним робочим днем під землею у шкідливих підземних умовах (а.с.37-39).

Випискою з акту огляду МСЕК від 16 квітня 2003 року позивачу ОСОБА_1 було первинно встановлено 20 % втрати професійної працездатності з 25 березня 2003 року, з повторним переоглядом 01 грудня 2004 року (а.с.14, 40).

Постановою №3735/1 від 06 червня 2003 року Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України позивачу ОСОБА_1 призначено щомісячні страхові виплати (а.с.41, 42).

Випискою з акту огляду МСЕК від 21 лютого 2005 року позивачу ОСОБА_1 повторно встановлено 20% втратити професійної працездатності та третя група інвалідності з 01 грудня 2004 року, з повторним переоглядом 01 грудня 2006 року (а.с.43).

Постановою №3735/3 від 05 березня 2005 року Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України позивачу ОСОБА_1 продовжено раніше призначені щомісячні страхові виплати Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві (а.с.44).

Випискою з акту огляду МСЕК від 18 січня 2007 року позивачу повторно встановлено 20% втратити професійної працездатності та третя група інвалідності, з повторним переоглядом 01 грудня 2008року (а.с.45).

Постановою №3735/6 від 25 січня 2007 року Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України позивачу ОСОБА_1 продовжено раніше призначені страхові виплати Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві (а.с.46).

Випискою з акту огляду МСЕК від 14 січня 2009 року позивачу ОСОБА_1 повторно встановлено 20% втратити професійної працездатності, група інвалідності не визначена, з повторним переоглядом 01 грудня 2010 року (а.с.47).

Постановою №0421/3735/3735/9 від 15 січня 2009 року Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України позивачу ОСОБА_1 продовжено раніше призначені страхові виплати Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві (а.с.48).

Випискою з акту огляду МСЕК від 17 березня 2011 року позивачу ОСОБА_1 повторно встановлено 20% втратити професійної працездатності, третя група інвалідності, з повторним переоглядом 01 грудня 2012 року (а.с.49).

Постановою №0421/3735/3735/33 від 04 квітня 2011 року Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України позивачу ОСОБА_1 продовжено раніше призначені страхові виплати Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві (а.с.50).

Випискою з акту огляду МСЕК від 10 грудня 2012 року позивачу ОСОБА_1 повторно встановлено 20% втратити професійної працездатності, група інвалідності не визначена, з повторним переоглядом 01 грудня 2013 року (а.с.51).

Постановою №0421/3735/3735/60 від 13 грудня 2012 року Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України позивачу ОСОБА_1 продовжено раніше призначені страхові виплати Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві (а.с.52).

Випискою з акту огляду МСЕК від 05 березня 2014 року позивачу ОСОБА_1 повторно встановлено 20% втратити професійної працездатності та третя група інвалідності, з повторним переоглядом 01 грудня 2016 року (а.с.53).

Постановою №0421/3735/3735/63 від 06 березня 2014 року Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України позивачу ОСОБА_1 продовжено раніше призначені страхові виплати Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві (а.с.54).

Випискою з акту огляду МСЕК від 25 січня 2017 року позивачу ОСОБА_1 повторно встановлено 20% втратити професійної працездатності та третя група інвалідності безстроково (а.с.55).

Постановою №0421/3735/3735/66 від 01 лютого 2017 року Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України позивачу ОСОБА_1 продовжено раніше призначені страхові виплати Фондом соціального страхування від нещасних випадків на виробництві з 01 грудня 2016 року безстроково (а.с.56).

В зв`язку з втратою професійної працездатності, позивач зазнала зменшення обсягу трудової діяльності, має інвалідність третьої групи , 20% втрати працездатності, була змушена звільнитися з роботи, пройти курс лікування, переносити щоденний фізичний біль та моральні переживання, позбавлена нормальних життєвих зв`язків, у зв`язку з тим, що наслідки отриманого трудового каліцтва обмежують життєву активність і вимагають від мене додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач змушена тривали роки проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури, лікування, у зв`язку з чим не може вести повноцінний образ життя, відчуває фізичні страждання, психологічний дискомфорт. Все це постійно і негативно позначалося і позначається сьогодні на душевному та фізичному станах. На теперішній період часу самопочуття позивача не поліпшується, негативні зміни у її житті є незворотними, усвідомлення чого, завдає позивачу душевного болю та страждань.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими у постанові Пленуму Верховного Суду України в п.13 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31 березня 1995 року № 4 з подальшими змінами та доповненнями, а також постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2019 року (провадження №14-288цс19).

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Матеріалами справи підтверджується, що позивачу первинно було встановлено втрату професійної працездатності 25 березня 2003 року.

Отже, позивач на підставі статей 21, 28 Закону України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності в редакції, яка була чинна на момент встановлення стійкої втрати працездатності, має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому в результаті втрати професійної працездатності, саме за рахунок відповідача.

Період встановлення МСЕК стійкої втрати професійної працездатності позивача припадає саме з 01 квітня 2001 року до 01 січня 2006 року та відповідальність за відшкодування моральної шкоди, яка не є страховою виплатою за своєю правовою природою, покладена саме на відповідача, як правонаступника Фонду, у відповідності до Закону України Про внесення змін до Закону України Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування та Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування від 21 вересня 2022 року №2620-ІХ, який набрав чинності 01 січня 2023 року та за яким припинено Фонд соціального страхування України та управління виконавчої дирекції Фонду, реорганізувавши їх шляхом приєднання до Пенсійного фонду України з 01 січня 2023 року.

23 травня 2020 року набрали чинності зміни до Податкового кодексу України щодо оподаткування доходів податком на доходи фізичних осіб, внесені Законом України від 16 січня 2020 року 466-ІХ Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві.

Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (стаття 164 ПК України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного доходу (стаття 165 ПК України).

Згідно з підпунктом «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України визначено, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю.

Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України, податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 ПК України.

Відповідно до підпункту 14.1.180 пункту 14.1 статті 14 ПК України податковий агент щодо податку на доходи фізичних осіб юридична особа (її філія, відділення, інший відокремлений підрозділ), самозайнята особа, представництво нерезидента юридичної особи, інвестор (оператор) за угодою про розподіл продукції, які незалежно від організаційно-правового статусу та способу оподаткування іншими податками та/або форми нарахування (виплати, надання) доходу (у грошовій або негрошовій формі) зобов`язані нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV ПК України, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються такій особі, вести податковий облік, подавати податкову звітність контролюючим органам та нести відповідальність за порушення його норм в порядку, передбаченому статтею 18 та розділом IV ПК України.

Отже, чинним податковим законодавством передбачено, що суми відшкодування немайнової (моральної) шкоди, стягнуті на підставі судового рішенням, включаються до оподатковуваного доходу платника податку, відповідно підлягають оподаткуванню, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Право позивача на відшкодування моральної шкоди відповідачем виникло з дня первинного встановлення йому висновком МСЕК стійкої втрати працездатності - 25 березня 2003 року, тобто до набрання чинності нової редакції ст.164.2.14 Податкового кодексу України, а тому вказані зміни не поширюються на оподаткування сум (моральна шкода), що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування шкоди позивачеві у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок професійного захворювання та сума моральної шкоди, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, має бути стягнута без відрахування податків на інших обовязкових платежів.

Вирішуючи питання щодо розміру відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції обґрунтовано виходив з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, тяжкості наслідків, які настали у здоров`ї позивача, незворотності таких наслідків, розміру втрати працездатності (20%), з встановленням 3 групи інвалідності, відсутності покращення стану позивача, постійний характер страждань позивача, який переносить постійний фізичний дискомфорт, обмежена в можливості звичайних повсякденних занять та активному спілкуванні, що вносить істотні вимушені зміни у життєвих стосунках.

Визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди у 40000 грн, зважаючи на стан здоров`я, ступінь втрати професійної працездатності позивача, її часткову можливість вести активний спосіб життя, у зв`язку з чим їй були спричинені моральні страждання, правомірно застосував принцип розумності, виваженості та справедливості, не є завищеним та не призведе до збагачення позивача, ставлячи відповідача у скрутне матеріальне становище.

Доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування моральної шкоди є необґрунтованими.

Доводи апеляційної скарги стосовно неповного з`ясування судом обставин у справі незаконності та необґрунтованості рішення суду є безпідставними.

Приведені в апеляційній скарзі інші доводи зводяться до тлумачення діючого законодавства, незгоди з рішенням суду, переоцінки висновків рішення суду та не спростовують правильність рішення суду першої інстанції.

Будь-яких інших доказів, що спростовують правильність рішення суду в апеляційній скарзі не наведено, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області залишити без задоволення.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 30 січня 2025 року.

Головуючий суддя І.А.Єлізаренко

Судді М.О.Макаров

О.В.Свистунова