Справа 206/5275/24
Провадження 2/206/156/25
29 січня 2025 року Самарський районний суд м.Дніпропетровська у складі:
головуючого судді Кушнірчука Р.О.
при секретареві Глущенко Н.С..
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про припинення права власності та визнання права власності на земельну ділянку, -
за участю:
представника позивача - адвоката Боровик Л.О.,-
9 жовтня 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 , про припинення права власності та визнання права власності на земельну ділянку, який обґрунтував тим, що він є власником домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 . Вказане домоволодіння належить йому на підставі договору купівлі-продажу від 18.12.2004 р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Насобіною Г.О., за реєстровим номером 5229, зареєстрованого КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» за реєстраційним № 8630233. Договором купівлі-продажу питання щодо власності на земельну ділянку не вирішувалось. Він вирішив розпорядитися своїм домоволодінням за адресою АДРЕСА_1 , однак дізнався, що право власності на земельну ділянку площею 0,0795 га за адресою: АДРЕСА_2 ), зареєстровано за колишнім власником житлового будинку, що розташований на вказаній земельній ділянці, що унеможливлює здійснення ним прав щодо розпорядження майном на власний розсуд. У зв`язку з тим, що з моменту придбання домоволодіння він постійно користується земельною ділянкою під ним, він вважав земельну ділянку своєю власністю, оскільки домоволодіння та земельна ділянка під ним пов`язані нерозривно і придбання домоволодіння потягло за собою перехід права власності і на земельну ділянку. Вказані обставини стали підставою звернення до суду з вказаним позовом, в якому позивач просить припинити право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_3 , (на цей час АДРЕСА_1 ) площею 0,0795 гектарів, яке вона має відповідно до Державного акту серії ДП Д*№ 001577, код ДЗК 84140002 на право приватної власності на землю від 20.02.1997р., виданого на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської Ради народних депутатів від 15.10. 1996 року за № 1477, а також визнати за ним ОСОБА_1 , право власності на земельну ділянку, цільове призначення - для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,0795 га за адресою: АДРЕСА_2 ).
10 жовтня 2024 року ухвалою суду було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження, а також витребувано з відділу у місті Дніпро Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області інформацію про те, чи приватизована земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_3 ( АДРЕСА_4 ) та чи присвоювався кадастровий номер.
3 грудня 2024 року було отримано відповідь з відділу у місті Дніпро Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області про те, що надати витребовувану судом інформацію не має можливості, оскільки внаслідок пожежі, яка відбулась 04.08.2008 року у приміщенні, де зберігався місцевий фонд документації з землеустрою Управління земельних ресурсів м. Дніпропетровська, що посвідчують права на землю, було знищено.
19 грудня 2024 року ухвалою суду було закрито підготовче засідання та справу було призначено до розгляду по суті.
В судове засідання представник позивача Боровик Л.О. не з`явилась просила здійснювати розгляд справи без її участі, позов підтримала у повному обсязі та просили його задовольнити, проти заочного рішення не заперечувала, про що надала суду відповідну заяву.
Третя особа ОСОБА_3 в судові засідання також не з`явилась, причину неявки суду не повідомила, про розгляд справи повідомлялася належним чином.
Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилася, причину неявки суду не повідомила, відзив на позов до суду не надавала, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася належним чином.
Відповідно до ч.4ст.223 ЦПК Україниу разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
За ч.1ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Враховуючи наявність згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогамст.280 ЦПК України.
Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.
В судовому засіданні встановлено, що 15.07.1997 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу домоволодіння розташованого за адресою АДРЕСА_1 (на той час Рощинський тупик) , що розташований на земельній ділянці площею 795,00кв.м., який посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якушевою Г.С., зареєстрованого в Дніпропетровському міжміському бюро технічної інвентаризації 22.07.1997 р. записаного у реєстрову книгу № 604, за реєстровим номером № 56 ( а.с.18).
Домоволодіння належало ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Восьмою Дніпропетровською держнотконторою 04.10.1982 р. за реєстровим № 3082, зареєстрованого Дніпропетровським МБТІ 04.40.1982р. в реєстрову книгу № 31 за реєстровим № 100.
Відповідно до державного акта на право приватної власності на землю серії ДП Д* №001577, встановлено, що ОСОБА_2 на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської Ради народних депутатів № 1477 від 15.10.1996р., передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0795 гектарів в межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована на території АДРЕСА_3 . Землю передано для обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1577 (а.с. 20).
Право власності на земельну ділянку площею 0,0795 га за адресою: АДРЕСА_3 на цей час АДРЕСА_1 , зареєстровано за колишнім власником житлового будинку ОСОБА_2 , що розташований на вказаній земельній ділянці.
18 грудня 2004 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу домоволодіння розташованого за адресою АДРЕСА_1 (на той час тупик Рощинський) , що розташований на земельній ділянці площею 795,00кв.м. кв.м., який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Насобіною Г.О., за реєстровим номером 5229, зареєстрованого КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» за реєстраційним № 8630233 (а.с.13).
Відповідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Як передбачено ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.
Відповідно до частини першої ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Земельні відносини, які формуються з приводу переходу земельних прав при набутті майнових прав на об`єкти нерухомості, розташовані на конкретній земельній ділянці, регламентуються нормами ЗК України, які є спеціальними відносно до цивільно-правових норм, які є загальними.
Відповідно до частини першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
Згідно з ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття на підставі вчиненого правочину або у порядку спадкування права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці приватної власності, право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від попереднього власника таких об`єктів до набувача таких об`єктів, без зміни її цільового призначення.
Отже, аналіз вказаних норм права свідчить про те, що перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, що відповідає принципу "superficies solo cedit" - збудоване на землі слідує за нею.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносинпри переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.
Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлі чи споруди, або їх частини стає власником відповідної земельної ділянки, або її частини на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості (правова позиція Верховного Суду в постанові від 19 листопада 2020 року в справі N 686/9580/16-ц).
Правові норми, які визначали долі земельної ділянки, наданої у власність чи користування, в разі відчуження розташованих на ній будівель чи споруд неодноразово змінювалися.
Так, при відчуженні об`єктів нерухомого майна під час дії ст.30 ЗК України в редакції 1992 року закон передбачав автоматичний перехід права власності на земельну ділянку до набувача з необхідністю подальшого оформлення набувачем цього права.
За приписами ст. 120 ЗК України в редакції від 25 жовтня 2001 року (в період з 1 січня 2002 року до 20 червня 2007 року) при відчуженні об`єкта нерухомого майна, розташованого на відповідній ділянці, до набувача могло переходити право на цю земельну ділянку. Водночас автоматичний перехід права на земельну ділянку при відчуженні будівлі чи споруди передбачала ст. 377 ЦК України.
При застосуванні положень ст. 120 ЗК Україниу поєднанні з положеннями ст. 125 ЗК Україниу редакції, що була чинною, починаючи з 1 січня 2002 року, слід виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці.
Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності (правовий висновок Верховного Суду в постанові від 16 червня 2020 року в справі N 689/26/17).
Відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо єдиної правової долі земельної ділянки та розміщеного на ній об`єкта нерухомості» під № 1174-ІХ від 02.02.2021, частину першу статті 120 Земельного кодексу України викладено в такій редакції: у разі набуття на підставі вчиненого правочину або у порядку спадкування права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці приватної власності, право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від попереднього власника таких об`єктів до набувача таких об`єктів, без зміни її цільового призначення.
Згідно з частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свободкожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Таким чином, відповідно до вимог статті 388 ЦК України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свободта статті 6 вказаної Конвенції ніхто не може бути позбавлений своєї власності.
Встановлено, що хоча право власності на земельну ділянку у відповідача виникло на підставі витягів з Державного земельного кадастру і виникнення права власності у позивача на будинок розташований на вказаній земельній ділянці, з урахуванням викладених вимог Закону та принципу цілісності об`єкта нерухомості, коли збудоване на землі слідує за нею, з урахуванням обставин цієї справи, та того, що земельна ділянка оформлена як об`єкт права приватної власності, тому незалежно від часу його реєстрації повинна належати власнику будинку.
Суд вважає, що застосування принципу слідування землі за будівлею в цій справі, з урахуванням конкретних її обставин, є визначальним і покликано на визнання заявлених прав позивача на земельну ділянку під належним йому на праві приватної власності житловим будинком, яка нерозривно зв`язана із цим будинком та необхідна для його обслуговування, що повністю ґрунтується на викладених вище нормах Закону.
Відтак, враховуючи вказане, принцип слідування землі за будівлею, за позивачем, який є власником житлового будинку на підставі права приватної власності, слід визнати й право власності на земельну ділянку під ним згідно вимогст.120 ЗК Українитаст. 377 ЦК України.
Припинення реєстрації права власності за попереднім власником позивачу необхідне для належного оформлення права власності на вказану земельну ділянку, що є похідною вимогою в розумінні абзацу 2 ч. 1ст. 19 ЦПК України і є необхідним для повного захисту прав позивача та їх належного визнання.
Таким чином судом встановлено, що заявлене позивачем право підлягає визнанню, а позов задоволенню, тому суд вважає за необхідне припинити право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_3 , (на цей час АДРЕСА_1 ) площею 0,0795 гектарів, яке вона має відповідно до Державного акту серії ДП Д*№ 001577, код ДЗК 84140002 на право приватної власності на землю від 20.02.1997 р., виданого на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської Ради народних депутатів від 15.10. 1996 року за № 1477 та визнати за ОСОБА_1 право власності на земельну ділянку, цільове призначення - для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,0795 га за адресою: АДРЕСА_2 ).
Оскільки позивач не наполягає на стягненні судових витрат, а суд, користуючись принципом диспозитивності визначеним ч. 1 ст. 13 ЦПК України, не виходить за межі заявлених позовних вимог, тому підстав для стягнення судових витрат з відповідача на користь позивача не вбачається.
Керуючись ст. ст. 2, 5, 10, 141, 259, 263-265, 268 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа ОСОБА_3 про припинення права власності та визнання права власності на земельну ділянку- задовольнити.
Припинити право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_3 , (на цей час АДРЕСА_1 ) площею 0,0795 гектарів, яке вона має на підставі Державного акту серії ДП Д*№ 001577, код ДЗК 84140002 на право приватної власності на землю від 20.02.1997 року, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської Ради народних депутатів від 15.10. 1996 року за № 1477.
Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 ) право власності на земельну ділянку, цільове призначення - для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, площею 0,0795 га за адресою: АДРЕСА_2 ).
Судові витрати з розгялду справи покласти на сторону, яка їх понесла.

Заочне рішення може бути переглянуто Самарським районним судом м. Дніпропетровська за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України. Апеляційна скарга на рішення суду подається до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Головуючий суддя: Р.О. Кушнірчук