ФАСТІВСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2025 року Фастівський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючого судді Соловей Г.В.,

з участю секретаря Гапонюк І.В.,

за участю позивача ОСОБА_1 ,

за участю представника позивача ОСОБА_2 ,

за участю відповідача ОСОБА_3 ,

за участю представника відповідача ОСОБА_4 ,

за участю представника органу опіки та піклування Гонзелінська В.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Фастів Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів,-

ВСТАНОВИВ:

07.03.2024 року до Фастівського міськрайонного суду Київської області звернувся ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_3 про позбавлення батьківських прав. В своєму позові посилається на те, що з ОСОБА_3 перебували у шлюбі з 2009 року по 2012 рік. Після припинення шлюбних відносин до цього часу донька проживає із позивачем за адресою: АДРЕСА_1 . Квартира за вказаною адресою належить позивачу та членам його сім`ї на праві приватної власності. Позивач має постійний дохід та працює у ТОВ «Інноваційні облікові системи». Донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 навчається у середній загальноосвітній школі № 166 м. Києва. Відповідачка ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток, навчанням, підготовкою до самостійного життя, зокрема - не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. Всі питання щодо виховання вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки з боку відповідачки вже на протязі майже 10 років. Дитина знаходиться на повному утриманні батька. Вищенаведені докази свідчать про ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків по відношенню до неповнолітньої ОСОБА_5 . Донька з матір`ю не спілкується. Отже мати фактично від виховання дитини самоусунулася.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2024 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження з викликом сторін в судове засідання.

23.05.2024 року через «Електронний суд» надійшло клопотання від представника позивача - адвоката Коровіної Н.Г., про участь в судовому засіданні в режимі відео конференції поза межами приміщення суду.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 23.05.2024 року клопотання адвоката Коровіної Н.Г. задоволено та прийнято забезпечити її участь в судових засіданнях в режимі відео конференції поза межами приміщення суду з використанням власних засобів зв`язку.

10 липня 2024 року від представника позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог - позбавити батьківських прав ОСОБА_3 та стягнути з ОСОБА_3 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі частини від заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подання позовної заяви до досягнення дитиною повноліття.

10.07.2024 року через електронну пошту надійшов Висновок Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації як органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 .

06.08.2024 року через канцелярію суду надійшов Відзив на позовну заяву в якому відповідач просила відмовити в задоволені позову.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24.09.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до розгляду по суті.

Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 24.09.2024 року витребувано у МОНО банку (АТ «Універсал банк») інформацію про відкриття банківського рахунку.

24.10.2024 року на виконання ухвали суду від АТ «Універсал банк» надійшла інформація про відкритий рахунок та рух коштів на рахунку.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав зазначених в позові.

В судовому засіданні відповідач проти позовних вимог заперечувала та зазначила, що дійсно на даний час вона проживає окремо від доньки але вона ніколи не відмовлялася від неї і по можливості спілкувалася та надавала їй допомогу. Донька перестала з нею спілкуватися з часу подачі позову і на даний час категорично відмовляється від спілкування.

В судовому засіданні представник відповідача вимоги позову не визнала та категорично проти них заперечила зазначивши, що позов необґрунтований та безпідставний. Підставою вказаного позову є війна в результаті якої оголошено мобілізацію і для того щоб позивача не призвали в армію це і стало підставою для звернення з даним позовом до суду. До цього часу відповідачка спілкувалася з донькою. Просила в задоволені позову відмовити.

Заслухавши учасників судового процесу, свідків, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України "Про охорону дитинства").

Частиною першою статті 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України "Про охорону дитинства").

Частиною сьомою статті 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності (частина перша статті 155 СК України).

При розгляді справи, судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , перебували у шлюбі з 2009 року по 2012 рік, який було розірвано рішенням Солом`янського районного суду м. Києва 02.10.2012 року.

Від спільного подружнього життя сторони мають доньку ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Як зазначено в позові та підтверджено в судовому засіданні ОСОБА_5 після розлучення батьків залишилася проживати з матір`ю ОСОБА_3 та проживала до навчання нею 3 класу. В подальшому перейшла проживати за місцем проживання батька ОСОБА_1 та бабусі ОСОБА_6 в АДРЕСА_1 .

Згідно Свідоцтва про право власності на житло від 22.10.2008 року виданого відділом приватизації державного житла Солом`янської районної у м. Києві державної адміністрації квартира АДРЕСА_2 належить на праві приватної спільної (сумісної або часткової) власності ОСОБА_6 та членам її сім`ї ОСОБА_7 , ОСОБА_1 , ОСОБА_8 в рівних частках.

Позивач працює у ТОВ «Інноваційні облікові системи» та отримує заробітну плату в середньому 47394 грн (Довідка доходів за 2023 рік ТОВ «Інноваційні облікові системи» №2201/ІОС/24/04 від 22.01.2024).

Згідно Довідки директора середньої загальноосвітньої школи № 158 м. Києва учениця 9-А класу ОСОБА_5 навчається в школі з першого класу. Регулярно відвідує заняття в школі. Дитина завжди охайна, доглянута. Батько дитини завжди відвідує батьківські збори, відгукується на індивідуальні зустрічі. Мати зв`язок зі школою не підтримує, із вчителями не контактує, батьківські збори не відвідує.

ОСОБА_3 , відповідач по справі, працює у ТОВ «ДВ ПРАЙД». На даний час перебуває у відпустці по догляду за дитиною.

Відповідач є матір`ю сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (Свідоцтво про народження Серії НОМЕР_1 видане Солом`янським відділом РАЦС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) від 20.03.2019) та дочки ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (Свідоцтво про народження Серії НОМЕР_2 видане Солом`янським відділом РАЦС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) від 02.03.2022)

Згідно відповіді на запит суду щодо надання відомостей про реєстрацію місця проживання та інші персональні дані, що містяться в реєстрі Кожанської територіальної громади Фастівського району Київської області ОСОБА_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно Довідки № 539 від 10.07.2024 року виданої лікарем Фасьтівської багатопрофільної лікарні ОСОБА_3 на обліку в наркологічному кабінеті не перебуває.

Згідно Довідки № 421 від 10.07.2024 року виданої лікарем Фасьтівської багатопрофільної лікарні ОСОБА_3 на обліку в психіатричному кабінеті не перебуває.

Відповідно до Листа Подільського Управління поліції НП ГУНП у м. Києві № від 09.07.2024 за фактичним місцем проживання за адресою: АДРЕСА_4 під час проведення перевірки встановлено, що скарг за місцем проживання на ОСОБА_3 не надходило, до адміністративної відповідальності не притягувалася.

Згідно Висновку органу опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації № 108-8358 від 08.07.2024 року виходячі з наявних матеріалів справи, враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини при Солом`янській районній в місті Києві державній адміністрації, Солом`янська районна в місті Києві державна адміністрація, як орган опіки та піклування, вважає за недоцільне позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно неповнолітньої ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно положень частини першої статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Відповідно до частини першої, другої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до частини третьої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

При розгляді справи судом було встановлено, що після розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 донька залишилися проживати з матір`ю ОСОБА_3 , а в подальшому за спільною згодою батьків перейшла проживати за місцем проживання батька ОСОБА_1 де і проживає на час розгляду справи.

Європейський суд з прав людини 11.07.2017 року у справі «М.С. проти України» виніс рішення де визначив «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками.

При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати 2 аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним.

Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків.

У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.

Саме такий Правовий висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16.

Позивач звертаючись до суду з даним позовом зазначає, що відповідач як матір дитини ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток, навчанням. Всі питання щодо виховання вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки з боку відповідачки. Дитина знаходиться на повному утриманні батька. Вважають вказані факти свідчать про ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків по відношенню до неповнолітньої ОСОБА_5 .

Згідно ч. 1 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.

Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно із ч.1 ст. 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом.

Частиною 4 ст. 155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ст.164 СК України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона/він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає змогу зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

У частині першій статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав та свобод людини та практику ЄСПЛ як джерело права.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20), зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). […] Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21), від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18 (провадження № 61-21461св19), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останньої батьківських прав, покладено на позивача.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач, як матір дитини намагається налагодити взаємозв`язок з дитиною, однак остання маючи образу не бажає на даний час спілкуватися.

Як зазначив Верховний Суд позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, при цьому, як вбачається з наданих доказів та пояснень відповідачки ОСОБА_3 та її представника, відповідач, заперечує проти позбавлення її батьківських прав та намагається налагодити стосунки з донькою, яка в свою чергу в зв`язку з війною в Україні та оголошеною мобілізацією та страхом позбутися батька не хоче спілкуватися з матір`ю.

В судовому засіданні неповнолітня ОСОБА_11 зазначила, що «не бажає спілкуватися з ОСОБА_12 (матір`ю). Зазначила, що після позбавлення батьківських прав ОСОБА_12 вони з батьком зможуть поїхати за межі України і батько не піде на війну».

До показань свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_13 суд відноситься критично, так вони є близькими особами позивача, а тому їх покази є суб"єктивними та упередженими.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, позивачем не було надано доказів які б підтверджували доведеність винної поведінки відповідача, а також інших конкретних обставин справи, що підтверджували нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов`язками суд вважає позов в частині позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно її неповнолітньої доньки ОСОБА_11 є необґрунтованим та безпідставним, а тому в цій частині позовні вимоги слід залишити без задоволення.

В ході розгляду справи позивачем були збільшені позовні вимоги щодо стягнення з відповідачки аліментів на утримання неповнолітньої доньки.

Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до частини 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Частиною 1 ст. 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів, суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

При розгляді справи судом встановлено, що неповнолітня ОСОБА_5 проживає з батьком позивачем по справі ОСОБА_1 та перебуває на його утриманні. Матір дитини та відповідач по справі має на утриманні двох малолітніх дітей ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . На час розгляду справи перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трьох років. Відповідач здійснювала перерахунок коштів на карту неповнолітньої ОСОБА_11 на її потреби.

Оцінюючи докази надані сторонами, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів підлягають зменшенню їх розміру та слід стягнути з відповідачки аліменти на користь позивача на утримання дочки в розмірі 1/6 частини від усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, щомісячно.

Відповідно до статті 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову.

За подання позову до суду про стягнення аліментів позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної вимог, у зв`язку з чим з відповідача підлягає стягненню судовий збір у дохід держави у розмірі 1211,20 гривень.

Рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місць суд допускає до негайного виконання відповідно до п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України.

Керуючись ст. 4,11,12,13,76-81,89,141,263,265,268 ЦПК України, на підставі ст.141,150,152,155,164-166, 181,182 СК України, ЗУ "Про охорону дитинства", суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , Третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ідент. номер: НОМЕР_3 місце реєстрації: АДРЕСА_3 , місце проживання: АДРЕСА_4 на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , ідент.номер: НОМЕР_4 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 аліменти на утримання неповнолітньої дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі 1/6 частини від усіх видів її заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, щомісячно, починаючи з 10.07.2024 року.

Рішення в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ідент. номер: НОМЕР_3 місце реєстрації: АДРЕСА_3 , місце проживання: АДРЕСА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 03.02.2025 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Головуючий суддя Г.В. Соловей