РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2025 року

м. Рівне

Справа № 569/12722/23

Провадження № 22-ц/4815/108/25

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Ковальчук Н. М.,

суддів: Хилевича С. В., Боймиструка С. В..

секретар судового засідання Андрошулік І.А.

учасники справи:

позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго»

відповідач ОСОБА_1

відповідач ОСОБА_2

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 17 жовтня 2024 року у складі судді Галінської В.В., постановлену в м. Рівне,

в с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання.

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 17 жовтня 2024 року прийнято відмову Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» від позову до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання. Провадження у справі в частині вимог до ОСОБА_1 закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову у цій частині. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» на користь ОСОБА_1 4650,60 грн.в якості понесених нею витрат на правничу допомогу та сплату судового збору.

Ухвала суду першої інстанції вмотивована положеннями ч. 5 ст. 142 ЦПК України, яка передбачає право відповідача у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Вважаючи ухвалу суду в частині стягнення судових витрат на користь відповідача ОСОБА_1 незаконною, необґрунтованою, постановленою з порушенням норм процесуального права, Товариство з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» оскаржило її в апеляційному порядку. В поданій апеляційній скарзі наголошує на тому, що позов до ОСОБА_1 виник внаслідок порушення нею обов`язку повідомлення виконавця комунальних послуг про зміну власника житла, а висновки суду про повідомлення споживачем виконавця комунальних послуг про зміну основного квартиронаймача (власника) житла на момент звернення з позовом до суду недоведені належними та допустимий доказами, а ґрунтуються на припущенні. Зазначає, що з огляду на порушення споживачем (відповідач у справі) п. 11 ч. 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» позивач не знав і не міг знати про те, що ОСОБА_1 є неналежним відповідачем. Зауважує, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» та відповідач ОСОБА_1 уклали договір від 01.04.2011 року, згідно якого позивач надавав відповідачу ОСОБА_1 послуги теплопостачання за вказаною в договорі адресою, а та, в свою чергу, за умовами договору зобов`язалася письмово повідомляти надавача послуг про зміну користувачів приміщення. Стверджує, що позивач обґрунтовано звернувся до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 , з якою на момент подачі позову до суду договір №68525 від 01.04.2011 року не був припинений. Додає, що позивач на момент звернення до суду з позовом не отримав інформацію від відповідачки ОСОБА_1 про нового наймача квартири ОСОБА_2 щодо зміни користувача кімнати гуртожитку АДРЕСА_1 . Звертає увагу на ч. 9. ст. 141 ЦПК України, яка передбачає, що якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору, та вважає, що споживач, будучи учасником цивільно-правових відносин з надання комунальних послуг теплопостачання, повинен розділяти відповідальність та наслідки зобов`язань, що стали підставою звернення з позовом до неналежного відповідача. Наголошує, що звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, є безумовним доступом до правосуддя, незалежно від обґрунтованості позову, що не враховує у своїх доводах відповідачка. З наведених міркувань просить скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині стягнення з нього на користь ОСОБА_1 судових витрат на правничу допомогу та сплату судового збору.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві представник ОСОБА_1 адвокат Суржук Людмила Миколаївна вважає ухвалу суду першої інстанції законною, обґрунтованою та просить залишити її без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення.

Дослідивши матеріали та обставини справи на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, апеляційний суд прийшов до висновку, що в її задоволенні слід відмовити, а оскаржувану ухвалу залишити без змін.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 знята з реєстраційного обліку у кімнаті гуртожитку АДРЕСА_1 , що підтверджується копією її паспорта та довідкою ОСББ «Фабрична, 20».

Факт зняття ОСОБА_1 з реєстрації за вказаною адресою підтверджується адресною карткою, яка надана позивачем Товариствомз обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» і у якій міститься інформація про те, що відповідач ОСОБА_1 знята з реєстрації 12.10.2018 року.

Як вбачається із листа Відділу по обліку та розподілу житла Виконавчого комітету Рівненської міської ради, кімната АДРЕСА_1 надана ОСОБА_2 відповідно до рішення Виконавчого комітету Рівненської міської ради від 18.12.2018 року № 126 та на підставі ордера від 28.12.2018 року.

У листі зазначено, що ця інформація була направлена у КАТП-1728 та ТОВ «Рівнетеплоенерго».

Наведені обставини спростовують покликання апелянта на те, що йому не було відомо про заміну користувача кімнати № НОМЕР_1 у гуртожитку по вул. Фабричній, 20 у м. Рівне та безсумнівно вказують на необґрунтованість заявлення ТОВ «Рівнетеплоенерго» позову до ОСОБА_1 , а відтак витрати, що були нею понесені у зв`язку із залученням до участі у справі в якості відповідача, підлягають компенсації за рахунок позивача.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з пунктом 12 частини третьої статті 2 ЦПК України основними засадами (принципами) цивільного судочинства є, зокрема, відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Таке відшкодування судових витрат повинно здійснюватися відповідно до умов, підстав та у порядку, передбаченому Главою 8 Розділу I ЦПК України.

Згідно зі статтею 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

Частинами першою-п`ятою статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Частиною п`ятою статті 142 ЦПК України визначено, що у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.

Отже, для компенсації на підставі частини п`ятої статті 142 ЦПК України здійснених витрат, пов`язаних з розглядом справи, саме відповідачу згідно з процесуальним обов`язком доказування необхідно довести, які саме необґрунтовані дії позивачем здійснені під час розгляду справи, зокрема, але не виключно: чи діяв позивач недобросовісно та пред`явив необґрунтований позов; чи систематично протидіяв правильному та швидкому вирішенню спору; чи недобросовісний позивач мав на меті протиправну мету - ущемлення прав та інтересів відповідача; чи були дії позивача умисні та який ступінь його вини й чим це підтверджується.

До подібних правових висновків дійшла і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 липня 2023 року (пункт 7.15) у справі №911/3312/21, провадження №12-43гс22.

Правнича допомога відповідачу ОСОБА_1 надавалась АО «Дірект» відповідно до Договору №23-02 від 23.02.2024 року про надання правової допомоги, Додаткової угоди до Договору про надання правової допомоги №23-02 від 23.02.2024 року від 29 березня 2024 року.

Пунктом 1 Додаткової угоди передбачено, що вартість робіт згідно п. 4 Договору (згідно акту виконаних робіт) становить 4000 гривень. Актом виконаних робіт від 29 березня 2024 року до Договору про надання правової допомоги №23-02 від 23 лютого 2024 року стверджується надання ОСОБА_1 правничої допомоги та її обсяг. Квитанціями до платіжної інструкції на переказ готівки №69032443 від 28 березня 2024 року на суму 2970 грн. та № 69102543 від 05 квітня 2024 року на суму 1030 грн стверджується сплата ОСОБА_1 коштів у сумі 4000 гривень за договором про надання правової допомоги.

Згідно квитанції до платіжної інструкції на переказ готівки №68763768 від 01 березня 2024 року, ОСОБА_1 сплачено судовий збір за подання нею заяви про перегляд заочного рішення в розмірі 605 грн. 60 коп..

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, у тому числі в рішенні від 28.11.2002 року «Лавентс проти Латвії» (Lavents v. Latvia) за заявою № 58442/00 щодо судових витрат, зазначено що за ст. 41 Конвенції суд відшкодовує лише витрати, стосовно яких було встановлено, що вони справді були необхідними і становлять розумну суму (рішення ЄСПЛ у справах «Ніколова проти Болгарії» та «Єчюс проти Литви», п.п. 79 і 112).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставіст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Так, у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим.

Тобто нормами процесуального законодавства передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

Оцінюючи встановлені обставини справи в сукупності із нормами закону, що їх регулює, беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, апеляційний суд приходить до переконання про обґрунтованість задоволення заяви відповідача ОСОБА_1 про стягнення з позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» на її користь судових витрат, понесених нею на правничу допомогу та сплату судового збору у зв`язку із захистом у справі та пред`явленням необґрунтованого позову до неї.

Процесуальне законодавство передбачає, що обставини цивільних справ з`ясовуються судом на засадах змагальності, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Щодо обов`язку доказування і подання доказів, то кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, будь-яких доказів, які б спростовували висновки суду першої інстанції, особою, яка подала апеляційну скаргу, не надано. Доводи апеляційної скарги апеляційним судом оцінюються критично, оскільки зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Рівнетеплоенерго» залишити без задоволення.

Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 17 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови буде складено 31 січня 2025 року.

Головуючий Ковальчук Н. М.

Судді: Хилевич С. В.

Боймиструк С. В.