Провадження № 2/761/3147/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2025 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого: судді - Притули Н.Г.

при секретарі: Габунії М.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,-

В С Т А Н О В И В:

01 жовтня 2024 року до суду надійшла зазначена позовна заява.

В позовних вимогах позивач просить: визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Вимоги позову обгрунтовані тим, що позивач є власником зазначеної кімнати на підставі Договору дарування частини квартири від 03.09.2024 року.

Як зазначає позивач, відповідач не є членом її сім`ї та був колишнім власником кімнати. Відповідач за вказаною адресою не проживає, не сплачує житлово-комунальні послуги. Також позивач вказує, що відповідно до ст.406 ЦК України у відповідача зникла підстава для встановлення сервітуту та він вважається таким, що втратив право користування квартирою.

У позові позивач зазначає, що вона намагалась зняти із зареєстрованого місця проживання відповідача, однак в цьому їй було відмовлено, так як відсутня згода всіх співвласників квартири. Так як позивач позбавлена можливості отримати згоду всіх співвласників, для захисту порушеного права звернулась до суду з цим позовом.

Позивачка в судове засідання не з`явилась, звернулась до суду із заявою в якій просила задовольнити її вимоги та проводити розгляд справи за її відсутності.

Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце слухання справи, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив, відзив на заявлені вимоги до суду не надійшов.

А тому на підставі положень статті 223 ЦПК України суд ухвалив про подальший розгляд справи у відсутність сторін, які не з`явились в судове засідання.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони.

Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником кімнати № 148 квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується копією договору дарування 3/100 часток квартири від 03.09.2024 року.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідач зареєстрований у кімнаті №148 квартири АДРЕСА_2 з 15.12.2011 року по даний час, що підтверджується відповідною довідкою з Єдиного державного демографічного реєстру.

В той же час, як встановлено в судовому засіданні, відповідач не проживає у зазначеній кімнаті, будь-які речі або майно, що свідчили б про його перебування за вказаною адресою - відсутнє.

Крім того, судом встановлено, що відповідач має на праві власності квартиру АДРЕСА_4 .

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Предметом позову у справі, є усунення позивачу, яка є власником кімнати, перешкод у користуванні власністю шляхом визнання відповідача таким що втратив право користування кімнатою.

Права позивача у спірних правовідносинах врегульовані статтями 317, 319, 383, 391 ЦК України.

Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Крім того, у спірних правовідносинах права позивача як власника квартири захищені і статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте, попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Пунктом 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), що затверджений постановою Кабінету міністрів України від 07.02.2022 №265 передбачено, що зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється, зокрема, на підставі: 2) рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується).

Згідно з ч. 2 ст. 89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Таким чином, з огляду на вказані положення закону, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи, що відповідач не є власником кімнати, факт реєстрації відповідача порушує права позивача, як власника кімнати в квартирі, оскільки це створює відповідні перешкоди у володінні, користуванні та розпорядженні власником своїм майном, відповідач не є членом сім`ї позивача, а тому втратив право користування квартирою, тому суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог та усунення перешкод у користуванні квартирою, шляхом позбавлення відповідача права користування кімнатою.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4, 77-83, 89, 95, 259, 263, 265 ЦПК України, ст. 41 Конституції України, ст. 317, 319, 321, 391 ЦК України, -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_5 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована адреса проживання: АДРЕСА_1 ) про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - задовольнити.

Позбавити ОСОБА_2 права користування кімнатою №148 квартири АДРЕСА_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту рішення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Н.Г.Притула