29.01.2025 Справа № 756/2455/23
Ун.№756/2455/23
Пр.№2/756/125/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2025 року Оболонський районний суд м. Києва, в складі:

головуючого судді Луценко О.М.,

за участю секретаря Колядінцева П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Н-Транс» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди та просив суд постановити рішення, яким поновити ОСОБА_1 на посаді начальника юридичного відділу Товариства з обмеженою відповідальністю «Н-Транс» з 24.01.2023року; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Н-Транс» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 23 780,00гривень, моральну шкоду в розмірі 55 000,00гривень та витрати на правничу допомогу в розмірі 25000,00гривень.

Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що 19.10.221 року на підставі наказу його було прийнято в Товариство з обмеженою відповідальністю «Н-Транс» на умовах безстрокового трудового договору на посаду начальника юридичного відділу.

Наказом №01/23-01-к/тр від 23.01.2023 його було звільнено з посади за угодою сторін згідно з пунктом 1 статті 36 КЗпП України з 23.01.2023 року.

Посилаючись на те що його звільнення є незаконним, не відповідає вимогам законів, звернувся до суду з даним позовом, в якому просив скасувати наказ про його звільнення, оскільки будь-якої угоди щодо умов звільнення фактично досягнуто не було.

У позовній заяві зазначає, що впродовж роботи у відповідача він не вчиняв жодних дисциплінарних проступків, не порушував трудової дисципліни, виконував свої посадові обов`язки у повному обсязі та належним чином.

Вважає що однією причиною його звільнення стала наступна обставина: 23.01.2023 генеральний директор та виконавчий директор в кінці робочого дня запросили позивача до службового кабінету на бесіду, в ході якої йому в ультимативній формі було запропоновано звільнитися з посади начальника юридичного відділу в зв`язку зі скаргами начальника відділу бухгалтерського обліку ОСОБА_2 . Позивач зазначає, що не зважаючи на те, що з боку керівництва вчинявся моральний тиск, позивач відмовився добровільно звільнятися з займаної посади.

24.01.2023 року на початку робочого дня, працівник відділу кадрів, телефоном повідомив позивача про звільнення за згодою сторін відповідно до п.1.ст.36 КЗпП України.

31.01.2023 по прибуттю в Товариство з обмеженою відповідальністю «Н-Транс» позивачу вручили копію наказу про звільнення №01/23-01-к/тр від 23.01.2023 за згодою сторін. У даному наказі підставою для звільнення була визначена заява ОСОБА_1 .

Крім того, вказав, що у зв`язку з незаконним звільненням йому було завдано моральних страждань, які виразились у постійному відчутті стресу, почутті неповаги до себе в зв`язку з незаконним звільненням.

На думку позивача відповідач повинен їй сплатити середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, що станом на момент звернення із позовною заявою становить 23780,00 грн.

Посилаючись на те, що він не подавав та не підписував жодних заяв, щодо звільнення його з посади начальника юридичного відділу ТОВ « Н-ТРАНС» за згодою сторін до п.1 ст.36 КЗпП України, тому, він фактично не давав свою згоду на звільнення, тому, звернувся до суду з даним позовом.

30.03.2023від ТОВ « Н-ТРАНС» надійшов відзив, відповідно до якого просили суд в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що 23 січня 2023 року позивач приніс заяву на звільнення за згодою сторін. У зв`язку з тим, що начальнику відділу кадрів на підставі наказу №05/31-12-к/тр від 31.12.2022 запроваджена дистанційна робота, власноруч написана заява на звільнення ОСОБА_3 була передана у погоджений спосіб на е-мейл. Після розгляду заяви ОСОБА_1 , начальник відділу кадрів відмітила, що ним було зазначено не коректну власну посаду, а саме юрисконсульт замість начальника юридичного відділу. Така звична неуважність позивача, призвела до того, що начальник відділу кадрів зв`язалася з позивачем з проханням переписати заяву, зазначивши правильну посаду. ОСОБА_4 не заперечував проти цього, та направив фото своєї заяви в один із месенжерів начальника відділу кадрів, а саме в телеграм, при цьому в заяві були зазначені ті самі дати, що і в попередній заяві. 24 січня 2023 року ОСОБА_1 працював віддалено, та наприкінці дня отримав розрахунки при звільнені. 31 січня позивач приїхав в офіс TOB «Н-ТРАНС», привіз оригінал заяви, який до цього був відправлений в телеграм начальнику відділу кадрів, підписав наказ про звільнення, що підтвердять факт самостійного та добровільного підпису ним наданих документів. При ознайомлені з наказом про звільненням, не зазначав застережень, в тому числі, що він не погоджується з виданим наказом. Запис в трудовій книжці позивача також датований 24 січня 2023 року з підставою п. 1. ст.36 КЗпП України. Позивач в журналі трудових книжок також розписався проставляючи дату 24 січня 2023 року, жодних застережень щодо недійсності запису в журналі не відобразив. Такі дії позивача свідчать про те, що він на час звільнення не мав жодних претензій до роботодавця щодо свого звільнення. В зв`язку з вищевикладеним просили суд в задоволенні позовних відмовити в повному обсязі.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позові.

Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у поданому до суду відзиві.

Заслухавши доводи і заперечення сторін по справі, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно наказу 19.10.221 року на підставі наказу його було прийнято в Товариство з обмеженою відповідальністю «Н-Транс» на умовах безстрокового трудового договору на посаду начальника юридичного відділу.

Наказом №01/23-01-к/тр від 23.01.2023 його було звільнено з посади за угодою сторін згідно з пунктом 1 статті 36 КЗпП України з 23.01.2023 року.

На наказі №01/23-01-к/тр від 23.01.2023 позивачем поставлено підпис про ознайомлення з наказом та отримання копії наказу (а.с.69).

Будь-яких застережень, зауважень чи написів про непогодження з наказом, підставами звільнення, чинення тиску тощо позивач на звороті наказу не зазначив.

Як повідомив у судовому засіданні позивач, впродовж періоду від дня звільнення до моменту звернення до суду із даною позовною заявою, він до відповідача з приводу незаконності його звільнення, чи до правоохоронних органів з приводу примушування до написання заяви про звільнення, не звертався.

Втім, вважаючи своє звільнення незаконним, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України передбачено, що однією з підстав припинення трудового договору є угода сторін.

У разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КпП України (за угодою сторін) договір припиняться в строк, визначений сторонами.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9 роз`яснено, що в разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст. 36 КЗпП (угода сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може відбуватися лише тоді, коли власник або уповноважений ним орган і працівник дійшли взаємної згоди.

Припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, але пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу.

За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.

Відповідно до Роз`яснень, пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за п.1 ст. 36 КЗпП можуть бути в письмовій або в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на п.1 ст. 36 КЗпП і раніше домовлена дата звільнення.

У конкретній справі встановлено, що позивач нібито подав власноручно підписану заяву про звільнення його за угодою сторін та зазначив дату його звільнення - 24 січня 2023 року.

28 липня 2023 було задоволено клопотання позивача про призначення судової почеркознавчої експертизи.

Згідно висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України № 22769/23-32 від 06.05.2024 встановлено, що рукописний текс у заяві про звільнення за згодою сторін від 23.01.2023, яка складена від імені ОСОБА_1 ,- виконана не ОСОБА_1 , а іншою особою. Підпис від імені ОСОБА_1 у заяві про звільнення за згодою сторін від 23.01.2023, яка складена від імені ОСОБА_1 ,- виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою( а.с.156-166).

У зв`язку з вищевикладеним суд прийшов до висновку, що позовна вимога про поновлення на роботі є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Вимогами ч. 2 ст. 235 КЗпП України визначено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Згідно роз`яснень, які містяться в п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06 листопада 1992 року №9, у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи.

Так, з урахуванням положень п.4 розділу ІІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08 лютого 1995 р. за №100, якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Суд прийшов до висновку, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу за період у розмірі 23780,00 грн. без вирахування податків, зборів та обов`язкових платежів.

За приписами ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Моральна шкода, відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України, може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 р. № 4 зі змінами і доповненнями, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру і обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) і з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін в його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час і зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості і справедливості.

Суд вважає, що вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню, оскільки в порушення вимог ст.81 ЦПК України позивачем не надано жодного доказу на підтвердження тих обставин, на які вона посилається як на підставу для відшкодування моральної шкоди.

З приводу відшкодування інших судових витрат, понесених позивачем у справі, суд зауважує, що відповідно до статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 зазначеного Закону).

Згідно зі статтею 11 ЦПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги (стаття 15 ЦПК України).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, щодо закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Згідно з частиною третьою статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, затраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Таким чином, склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмету доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Наведене узгоджується з правовою позицією Верховного суду викладеної у Постанові від 02 вересня 2020 року у справі 329/766/18.

Позивач відповідно до заяви просив суд стягнути з відповідача на свою користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 25000,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу надано до суду: договір про надання правової допомоги № 2023/02 від 01.02.2023, акт приймання - передачі надання послуг№1 від 23.02.2023 та детальним описом робіт від 23.02.2023.

Так, згідно пункту 2.4 договору отримання винагороди адвокатом за надання правової допомоги відбувається у формі гонорару.

Стороною відповідача заявлено про необґрунтованість та завищення розміру вказаних витрат на професійну правничу допомогу позивача.

Суд, з урахуванням заяви про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу доходить до висновку щодо часткове стягнення витрат на правничу допомогу, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» видами адвокатської діяльності є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; захист прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого, підсудного, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішується питання про їх застосування у кримінальному провадженні, особи, стосовно якої розглядається питання про видачу іноземній державі (екстрадицію), а також особи, яка притягається до адміністративної відповідальності під час розгляду справи про адміністративне правопорушення; надання правової допомоги свідку у кримінальному провадженні; представництво інтересів потерпілого під час розгляду справи про адміністративне правопорушення, прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб, держави, органів державної влади, органів місцевого самоврядування в іноземних, міжнародних судових органах, якщо інше не встановлено законодавством іноземних держав, статутними документами міжнародних судових органів та інших міжнародних організацій або міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; надання правової допомоги під час виконання та відбування кримінальних покарань; захист прав, свобод і законних інтересів викривача у зв`язку з повідомленням ним інформації про корупційне або пов`язане з корупцією правопорушення.

Разом із тим, чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

В питанні критеріїв, то у висновках Великої Палати у справі № 755/9215/15-ц суд наголосив, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Також, у пункті 154 рішення ЄСПЛ у справі Lavents v. Latvia (заява 58442/00) зазначено, що згідно зі статтею 41 Конвенції Суд відшкодовує лише ті витрати, які, як вважається, були фактично і обов`язково понесені та мають розумну суму (аналогічна правова позиція викладена Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у додаткових постановах від 20 травня 2019 у справі №916/2102/17, від 25 червня 2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 922/928/18, від 30 липня 2019 року у справі №911/739/15 та від 1 серпня 2019 року у справі № 915/237/18).

В постанові Великої Палати у справі № 910/12876/19, суд зауважив, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини. Разом з тим чинне процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. Відповідно, суд зазначив, що процесуальним законодавством передбачено такі основні критерії визначення та розподілу судових витрат, як їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін.

Важливими є також висновки у постановах Верховного Суду у справі № 905/1795/18 та у справі № 922/2685/19, де визначено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Отже, виходячи з обставин справи, які склалися у даному випадку, проаналізувавши вартість і обсяг наданих позивачу юридичних послуг та виконаних робіт у даній справі, зважаючи на її складність в контексті пред`явлених вимог та кількість поданих представниками процесуальних документів, категорії спору, обсягу фактично наданих позивачу послуг з правової допомоги та заперечень сторони відповідача в контексті положень частини п`ятої статті 137 ЦПК України, розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження, на переконання суду, стягнення судових витрат, понесених позивачем у вказаній справі у розмірі 25000,00 грн. є неспівмірним із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт в інтересах позивача, а також часом, витраченим на їх виконання, а тому не відповідає критеріям реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та справедливості розміру отриманих коштів.

Враховуючи наявність підстав для зменшення розміру суми судових витрат, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 5000,00 грн. в рахунок відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи, оскільки позовні вимоги задоволено частково.

Відповідно до ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути в дохід держави сплачений судовий збір у розмірі 1211,20 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 36 КЗпП України, ст.ст. 12, 13, 76-81, 89, 95, 229, 258, 259, 263-266, 268, 273, 352, 354 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Н-Транс» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на посаді начальника юридичного відділу Товариства з обмеженою відповідальністю «Н-Транс» () з 24.01.2023року.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Н-Транс» () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 23 780,00гривень та витрати на правничу допомогу в розмірі 5000,00гривень.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Н-Транс» () на користь держави судовий збір в сумі 1211,20 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складання його повного тексту до Київського апеляційного суду через Оболонський районний суд м. Києва.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О.М. Луценко