КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №201/2817/21 Головуючий у суді І інстанції: Аксьонова Н.М.
провадження №22-ц/824/3703/2025 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Болотова Є.В., Олійника В.І.,

секретар судового засідання: Дуб С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Абібулаєвої Тетяни Геннадіївни, яка представляє інтереси Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2024 року у справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором про надання банківських послуг №б/н від 27 березня 2012 року у розмірі 403113,19 грн та судові витрати у розмірі 6046,70 грн.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що відповідач ОСОБА_1 звернувся до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву №б/н від 27 березня 2012 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 10000 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами» складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язань за кредитним договором утворилася заборгованість, яка станом на 21 січня 2021 року становить 403113,19 грн, з яких 104840 грн - заборгованість за кредитом, 298273,19 грн - заборгованість за процентами за користування кредитом. А тому просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 403113,19 грн за кредитним договором №б/н від 27 березня 2012 року.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2024 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, адвокат Абібулаєва Т.Г., яка представляє інтереси АТ КБ «Приватбанк» подала апеляційну скаргу, в якій просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. Стягнути з відповідача судові витрати.

АТ КБ «ПриватБанк» не погоджується з рішенням суду першої інстанції, оскільки вважає, що воно винесене з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги представник апелянта посилалась нате, що суд першої інстанції повністю проігнорував такий доказ як банківська виписка по рахунку відповідача. В рішенні суду не зазначено та немає жодного аргументу в мотивувальній частині стосовно підстав не врахування виписки по рахунку з від`ємним сальдо, як доказу існування боргу відповідача перед банком.

Вважає, що надана банком виписка за рахунком відповідача підтверджує обставини видачі кредиту, його розмріу, а також заборгованість по кредиту, розмір якої відображено у детальному розрахунку та не спростовано будь-яких контррозрахунком відповідача. З наданої виписки за рахунком, вбачається, що відповдіач користувався кредитними коштами.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги в частині сплачених та нарахованих відсотків, вказувала на те, що відповідачем було акцептовано договірні відсотки шляхом вчинення дій з виконання договору в частині їх сплати. Розмір відсотків відповідач вочевидь бачив з виписки по договору, коли здійснював відповідні погашення.

З прийняттям пропозиції кредитування рахунку, відповідач прийняв й обов`язок зі сплати відсотків в розмірі і на умовах, які відображено у виписці по рахунку. Сплата відсотків протягом тривалого часу в обсязі і на умовах запропонованих Банком, за відсутності зі сторони відповідача дій, які б свідчили про непогодження ним розміру такої відсоткової ставки, як то звернення до Банку, ініціювання розірвання кредитного договору, визнання його недійсним тощо, свідчить на думку апелянта, про акцептування оплатності кредитного зобов`язання, в силу ч. 2 ст. 642 ЦК України.

Таким чином, факт сплати відповдіачем відсотків, який иможна побачити з виписки по рахунку та розрахунку заборгованості, є актом згоди на запропоновані Банком умови кредитування в частині розмру оплатності кредиту.

29 листопада 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника відповідача - адвоката Лосякова І.В. просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги вказував на те, що з матеріалів справи не вбачається, що 22.10.2010 року між скаржником та відповідачем був належним чином оформлений кредитний договір у спосіб та у формі передбачених ст.ст. 1055, 1054 ЦК України. Надані скаржником докази у справі не містять у собі встановлені законом реквізити необхідні для визнання кредитного договору укладеним, а сторони в письмовій формі не досягли згоди з усіх істотних умов, які визначають суть кредитних правовідносин.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що на підтвердження позовних вимог позивачем до позову додано копію анкети-заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг в Приватбанк від 22 жовтня 2010 року, підписану Торонджодзе Зазою, розрахунок заборгованості за договором №б/н від 27.03.2012, виписку за договором №б/н, довідку про зміну умов кредитування, довідку про видані кредитні картки. Проте із наданих до суду доказів неможлмво встановити, що між сторонами дійсно було укладено кредитний догоівр 27 березня 2012 року, за яким позивач просив стягнути з відповдіача заборгованість.

Однак такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Колегія суддів не може погодитися з висновком суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь банку заборгованості за простроченим тілом кредиту, виходячи з наступного.

Встановлено, що 22.10.2010 року між АТ КБ «ПриватБанк» та Торонджадзе Заза укладено кредитний договір б/н, шляхом підписання анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, відповідно до якої банк відкрив відповідачу зарплатну картку.

Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана анкета-заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, про що свідчить підпис відповідача у заяві (а.с. 19 зв.).

Згідно з умовами та правилами надання банківських послуг після отримання банком від клієнта необхідних документів, а також заяви, банк проводить перевірку наданих документів і приймає рішення про можливість встановлення кредитного ліміту на кредитну картку. Клієнт дає згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт. Підписання цього договору є пряма і безумовна згода клієнта відносно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту встановленого банком (п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 умов та правил надання банківських послуг).

Відповідно до п.п. 2.1.1.5.5 умов та правил надання банківських послуг клієнт зобов`язаний погашати заборгованість за кредитом, процентами за його користування, за переривання платіжного ліміту, а також оплачувати комісію на умовах, передбачених цим договором.

Відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов надання банківських послуг, - при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов`язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити Банк штраф в розмірі 500 грн. - 5% від суми позову.

Відповідно до довідки банку для користування картковим кредитним рахунком відповідачу було видано наступні кредитні картки (а.с. 18):

- 20.09.2013 року - кредитну картку № НОМЕР_1 з терміном дії до версня 2014 року;

- 20.09.2013 року - кредитну картку № НОМЕР_2 з терміном дії до вересня 2015 року.

Випискою по рахунку підтверджується зарахування коштів позивача на рахунки відповідача.

Відповідно до довідки виданої позивача про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки оформленої на ОСОБА_1 вбачається, що кредитний ліміт 02.10.2013 року встановлено у розмірі 75 000 грн, 03.10.2013 року кредитний ліміт збільшено до 100 000 грн, а 30.12.2014 року зменшено до 0,00 гривень (а.с. 10-16).

Із наданого позивачем розрахунку вбачається, що відповідач не виконав своїх зобов`язань за кредитним договором №б/н від 27.03.2012 року, у зв`язку з чистаном на 21.01.2021 року заборгованість за кредитом становить 403 113,19 грн, з яких: 104 840 грн - заборгованість за кредитом; 298 273,19 грн - заборгованість за процентами, в тому числі за несплачені проценти на строчену заборгованість (а.с.6-9).

Встановлено, що розрахунок заборгованості містить розмір відсоткової ставки, ставки пені, суми нарахувань за кожний окремий проміжок часу, у тому числі окремо по відсотках, пені, тілу кредиту, суму нарахувань по кожному з видів зобов`язань.

Відповідачем не спростовано наданий позивачем розрахунок заборгованості.

Відповідно до змісту статей 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язань або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч. 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 1 статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Звернувшись з вказаними вище позовними вимогами, позивач просив стягнути з відповідача, зокрема і фактично отриману ОСОБА_1 суму кредитних коштів в розмірі 104 840 грн, надавши на підтвердження їх отримання останнім розрахунок заборгованості, виписку з банківського рахунку, яка містить відомості про рух грошових коштів, довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на відповідача - ОСОБА_1 .

Відповідно до Переліку типових документів, затвердженого наказом Мін`юсту від 12.04.12 р. № 578/5 виписка з банківського рахунку - це документ, що видається фінансовою установою, в якому містяться відомості про рух грошових коштів. Банківська виписка має статус первинного документу.

Аналізуючи вказані докази у їх сукупності, апеляційний суд вважає їх належними, допустимими та такими, що достовірно вказують на факт отримання коштів відповідачем та їх використання у розмірі зазначеному позивачем.

Доказів повернення відповідачем, зазначеної позивачем суми коштів, матеріали справи не містять.

Проте на вказане суд першої інстанції уваги не звернув, внаслідок чого при вирішенні вимоги про стягнення заборгованості по тілу кредиту, допустив порушення норм матеріального та процесуального права, що відповідно до ст. 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду.

Виходячи із наявних у матеріалах справи доказів, і наведених норм законодавства, суд апеляційної інстанції вважає, що наявні всі підстави для стягнення заборгованості за тілом кредиту.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту у сумі 104 840 грн.

Відтак, судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права, що полягало у невірному тлумаченні статті 634 ЦК України.

Щодо стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитними коштами суд апеляційної інстанції доходить наступного.

Відповідно до статті 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Як вже встановлено з матеріалів справи 22.10.2010 року відповідач підписав анкету-заяву, при цьому підписана заява не містить даних, яку саме кредитну картку він отримав.

Крім того, позивачем не надано суду жодного доказу з якого можливо було б встановити тарифи кредитної картки.

Також, судом встановлено, що в наданих позивачем розрахунках заборгованості за договором б/н від 22.10.2010 року відсутні дані про те, за якою карткою зроблено розрахунок, а тому не можливо встановити відсоткову ставку за якою повинен був проводитись розрахунок.

Надана позивачем заява-анкета не підтверджує позовні вимоги щодо того, що сторонами було погоджено процентну ставку.

Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку відмовляючи у позові в частині стягнення процентів за користування кредитними коштами, оскільки з наданого позивачем розрахунку не вбачається, яку саме картку видано відповідачу, а тому не можливо вирахувати (тарифи картки) розмір відсоткової ставки за кредитом.

Відтак, доводи апеляційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» частково знайшли своє підтвердження у матеріалах цивільної справи.

Суд апеляційної інстанції вважає, що відповідач не виконав своїх зобов`язань перед позивачем АТ КБ «Приватбанк», що призвело до порушення прав останнього.

Суд апеляційної інстанції вважає, що при вирішенні даного спору суд першої інстанції мав виходити із того, що договір приєднання, як і публічний договір, є узагальненою категорією таких цивільно-правових договорів, в яких умови договору встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, і які укладаються лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого тексту. Друга сторона при цьому не може запропонувати свої умови договору, але саме вона вирішує та виявляє волевиявлення на укладення договору на запропонованих їй умовах. Таким чином, додержується принцип свободи договору. Чинним законодавством передбачено укладення договору лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованих умов у цілому.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції доходить висновку про помилковість висновку суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по тілу кредиту.

Крім того суд апеляційної інстанції вважає безпідставним фактичне звільнення боржника від сплати тіла кредиту судовим рішенням, з урахування того, що відповідачем не заявлялись позовні вимоги про визнання вказаного кредитного договору недійсним або нікчемним.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що майнове право позивача було порушено відповідачем.

При вирішенні даного спору суд першої інстанції мав виходити із положень ст.ст. 634, 1054 ЦК України.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Щодо судових витрат.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про скасування рішення суду з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову то за приписами ч. 13. ст. 141 ЦПК України розподіл судових витрат підлягає зміні.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, а саме щодо стягнення судового збору, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до п. п. 1.1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» розмір ставки судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру юридичною особою становить 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Обсяг вимог, які оскаржуються позивачем становить - 403 113,19 грн, від яких 1,5% сплаченого судового збору в суді першій інстанції мали становить 6046,70 грн.

У відповідності до положень Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви розмір судового збору становить 6046,70 грн. АТ КБ «ПРИВАТБАНК» сплачено судовий збір у відповідності до закону (а.с. 56).

Відповідно до вимог п. п. 1.6.1 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про судовий збір" розмір ставки судового збору за подання апеляційної скарги на рішення суду становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви.

Відповідно до вище вказаного положення Закону сума судового збору за подання апеляційної скарги становить 9070,05 грн (6046,70 грн х 150%).

Водночас, відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

З матеріалів справи вбачається, що позивач подав апеляційну скаргу через кабінет «Електронного суду», а тому при її поданні апелянт сплатив судовий збір з урахуванням коефіцієнту 0,8 відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір».

Отже сплачений апелянтом судовий збір за подання апеляційної скарги становить 7256,04 грн (9070,05 грн х 0,8) (а.с.146).

Враховуючи те, що апеляційний суд дійшов висновку про обгрутнованість стягнення з відповідача заборгованості за кредитом у загальному розмірі 104 840 гривень.

За таких обставин, з урахуванням принципу пропорційності при розподілі судових витрат між сторонами, апеляційний суд вважає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума у розмірі 3459,72 грн (104840 * 13302,74/ 403113,19).

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає, що доводи апеляційної скарги часткового заслуговують на увагу, висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні тіла кредита та судових витрат ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального, і порушенням норм процесуального права, і підлягає скасуванню в цій частині, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог у відповідності до ст. 376 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 376 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Абібулаєвої Тетяни Геннадіївни, яка представляє інтереси Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 02 жовтня 2024 року скасувати в частині відмови у задоволенні позову про стягнення заборгованості за тілом кредиту та судових витрат та ухвалити в цій частині нове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 27.03.2012 року у розмірі 104 840 (сто чотири тисячі вісімсот сорок) грн, яка складається з заборгованості за тілом кредиту.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» судовий збір у розмірі 3459,72 грн (три тисячі чотириста п`ятдесят дев`ять гривень 72 копійок).

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Реквізити сторін:

Позивач: Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк», , адреса: 01001, м. Київ, вул. Грушевського, буд. 1Д.

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса: АДРЕСА_1 .

Повний текст постанови складено «29» січня 2025 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Є.В. Болотов

В.І. Олійник