Справа № 366/3708/24
Провадження № 2/366/320/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.01.2025 селище Іванків

Іванківський районний суд Київської області у складі головуючого судді Мовчана В.В., за участю секретаря судового засідання Іванової Л.В., розглянувши в порядку загального позовного провадження матеріали справи

за позовом ОСОБА_1

до: 1) Іванківської селищної ради Вишгородського району Київської області

2) ОСОБА_2

3) ОСОБА_3

про визнання права власності на нерухоме майно.

Представники учасників справи:

від позивача: не з`явився;

від відповідача-1: не з`явився;

від відповідача-2: не з`явився;

від відповідача-3: не з`явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Іванківського районного суду Київської області з позовом до Іванківської селищної ради (далі відповідач-1), ОСОБА_2 (далі відповідач-2) та ОСОБА_3 (далі відповідач-3), у якому просив визнати за ним право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 (основна частина в технічному паспорті під літерою «А»), загальною площею 112,5 м2, з яких 76,7 м2 житлова (основна), 28,9 м2 допоміжна (підсобна) та 6,9 м2 літніх, неопалювальних приміщень з верандою «а1», ганками «а2», «а3», а також за господарськими будівлями та спорудами: сараями (в технічному паспорті під літерами «Б», «В»); вбиральнею («Г»); погребом («Д»); літньою кухнею («Е»); гаражем («З»); навісом («И»); альтанкою («Й»); хвірткою (№4); воротами (№№ 5, 8); огорожею (№№ 6,7,9) та басейном («І»).

Позов мотивований тим, що позивач є володільцем житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 (далі спірний будинок). За твердженнями позивача, у спірний будинок він вселився разом зі своєю сім`єю ІНФОРМАЦІЯ_1 , цей будинок йому переданий у власність, однак право власності на нього не оформлене. З метою реєстрації права власності на спірний будинок за собою, позивач звернувся до державного реєстратора прав на нерухоме майно Іванківської селищної ради, однак у державній реєстрації права власності на спірний будинок відмовлено у зв`язку з розбіжностями відомостей про спірний будинок в документації та відсутності документів на завершення будівництва гаражу, який розташований на одній земельній ділянці з будинком.

Позивач стверджує, що він є повноцінним власником спірного будинку, отримав його у власність на законних підставах, значний час проживає в ньому, утримує його, ремонтує, а відсутність державної реєстрації права власності на спірний будинок позбавляє його прав як власника майна. Також позивач зазначає, що відомостей про власника в Державному реєстрі прав на нерухоме майно на спірний будинок немає, тому звернення в суд з позовом про визнання права власності є ефективним способом відновлення невизнаного права. За таких обставин, позивач просив визнати за ним право власності на спірний будинок, оскільки таке право є невизнаним.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.12.2024 головуючим у справі визначено суддю Мовчана В.В.

Ухвалою Іванківського районного суду Київської області від 25.12.2024 відкрито провадження у справі. Справу вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 22.01.2025.

30.12.2024 від відповідача-2 та відповідача-3 до суду надійшли звернення про те, що вони копію ухвали про відкриття провадження у справі разом з копіями позовної заяви з додатками отримали та повідомлені про те, що підготовче судове засідання призначено на 22.01.2025.

07.01.2025 від відповідача-2 та відповідача-3 до суду надійшли заяви, у яких вони просили провести підготовче судове засідання без їх участі, позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити.

21.01.2025 від представника відповідача-1 до суду надійшло клопотання, у якому представник відповідача-1 просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги визнав в повному обсязі.

Відповідно до ч. 4 ст. 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення.

Згідно з ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

15.01.1991 виконавчим комітетом Іванківської ради народних депутатів міста Іванків позивачу видано ордер № 521 на поселення в будинку АДРЕСА_2 . Ордер видано на підставі рішення виконкому Іванківської ради народних депутатів міста Іванків № 5 від 15.01.1991.

Згаданий ордер видано на позивача, ОСОБА_2 (відповідача-2, дружина) та ОСОБА_3 (відповідач-3, син).

01.11.1991 Іванківський виробничий рибкомбінат Виробничого державно-кооперативного об`єднання рибного господарства «Укррибгосп» Державного агропромислового комітету Української РСР звернувся листом за № 483 до Іванківської районної ради народних депутатів, у якому просив перерахувати кошти за куплені будинки для переселенців зони відчуження с. Ладижичі Чорнобильського району, зокрема, за будинок АДРЕСА_2 .

Згідно з довідкою Іванківського виробничого рибкомбінату Головного управління рибного господарства внутрішніх водойм УРСР від 01.11.1991 № 483, будинок в АДРЕСА_2 куплений рибкомбінатом у ОСОБА_4 та виділений для проживання сім`ї переселенців з с. Ладижичі Чорнобильського району.

Відповідно до копії акта про передачу жилого будинку садибного типу з надвірними будівлями згідно з постановою Ради Міністрів УРСР № 149 від 30.06.1990 та наказу Іванківського рибкомбінату № 176 від 23.12.1991, Іванківський рибкомбінат передав в особисту власність позивачу будинок з 4 кімнат загальною площею 53,5 кв. м. в АДРЕСА_2 . За цим актом дім, сарай та погріб побудовані в 1985 році.

З довідки архівного сектору Іванківської районної державної адміністрації № 05-03/84 від 14.03.2019 вбачається, що рішенням виконавчого комітету Ладижицької сільської ради народних депутатів № 59 від 25.12.1991 здійснено перереєстрацію нумерації жилих будинків по АДРЕСА_3 , у зв`язку з чим будинку, в якому господарем визначений позивач, присвоєно № 14.

З довідок Іванківської селищної ради Вишгородського району Київської області від 25.07.2022 № 850, та від 18.08.2022 за № 947, 948 вбачається, що згідно записів погосподарського обліку, позивач проживає в АДРЕСА_1 в будинку, який має орієнтовну площу 112 кв.м, який розташований на земельній ділянці орієнтовною площею 0,25 га (земельна ділянка не приватизована).

За таких обставин, суд приходить до висновку, що будинок, в який заселився позивач зі своєю сім`єю у 1991 році зазнавав реєстраційних змін, зокрема в будинку змінився порядковий номер (нумерація), назва вулиці та району Київської області, а відтак позивач проживає в будинку АДРЕСА_1 , за яким просить суд визнати за ним право власності.

Рішенням Іванківської селищної ради Вишгородського району Київської області від 18.02.2022 №VIII-26/3882 позивачу надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність орієнтовною площею 0,6000 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Іванківської селищної ради по АДРЕСА_1 за рахунок земель сільськогосподарського призначення комунальної форми власності.

Згідно з технічним паспортом на спірне домоволодіння, останнє розташоване за адресою: АДРЕСА_1 та складається із: житлового будинку (основна частина в технічному паспорті під літерою «А», рік побудови 1988), загальною площею 112,5 м2, з яких 76,7 м2 житлова (основна), 28,9 м2 допоміжна (підсобна) та 6,9 м2 літніх, неопалювальних приміщень з верандою «а1» (1988), ганками «а2», «а3» (2018), а також з господарських будівель та споруд: сараїв (в технічному паспорті під літерами «Б», «В» (1985)); вбиральні («Г», 1985); погреба («Д», 1985); літньої кухні («Е», 1985); гаражу («З», 2016); навісу («И», 2016); альтанки («Й», 2018); хвіртки (№4, 2002); воріт (№№ 5 (2002), 8 (2018)); огорожі (№№ 6 (2017),7,9 (2002)) та басейна («І», 2017).

Відповідно до витягу з реєстру будівельної діяльності щодо інформації про технічні інвентаризації Єдиної державної електронної системи у сфері будівництва від 19.03.2019 № 658, такі господарські будівлі та споруди як: сараї «Б», «В»; вбиральня «Г»; погріб «Д»; літня кухня «Е»; гараж «З»; навіс «И»; альтанка «Й»; хвіртка №4; ворота №№ 5,8; огорожа №№ 6,7,9 та басейн «І» є приналежними речами до головної речі, а саме до спірного будинку.

Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Іванківської селищної ради Київської області № 64428428 від 09.08.2022 позивачу відмовлено у державній реєстрації права власності за приватною формою власності на спірний житловий будинок. Рішення про відмову мотивоване тим, що: в заявника відсутні документи, визначені ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»; в поданих заявником документах існують розбіжності, а саме в технічному паспорті вказано рік побудови будинку як 1988, а в акті про передачу житлового будинку від 23.12.1991 № 176 як 1985; згідно з технічним паспортом на спірний будинок та довідки КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» вказано гараж під літерою «З» 2016 року побудови, на який заявником не подано дозвільних документів на завершення будівництва.

Згідно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, відомості про державну реєстрацію права власності за будь-якою особою на спірний будинок, відсутні.

У зв?язку з вищенаведеним, позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання права власності на нерухоме майно.

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з такого.

Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ст. 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 81, 82 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Щодо обраного позивачем способу захисту невизнаного права та кола відповідачів.

Велика палата Верховного Суду у постанові від 19.05.2020 у справі № 916/1608/18 зазначила, що майнова вимога про визнання права власності юридичною особою подається за правилами господарського судочинства (а у випадку, коли позивач фізична особа, така вимога повинна заявлятися за правилами цивільного судочинства).

Державний реєстратор не є належним відповідачем у такому спорі.

Велика палата ВС у цій постанові підкреслює, що якщо право на будівлю чи споруду ще не зареєстровано за жодним суб`єктом в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, то правильним способом захисту порушеного права буде подання позову про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України. Відповідачем у такому позові слід зазначати власника земельної ділянки, на якій спірна будівля чи споруда розташована.

Щодо перебування спірного будинку в комунальній власності Іванківської селищної ради, суд приходить до такого.

Згідно з довідкою Іванківської селищної ради від 25.07.2022 № 850, земельна ділянка, на якій розташований спірний житловий будинок, має орієнтовну площу 0,25 га та є не приватизованою.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 83 Земельного кодексу України у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

Оскільки земельна ділянка під спірним майном не приватизована, тому вона має перебувати у комунальній власності Іванківської селищної ради в силу прямої вказівки закону.

Крім цього, рішенням Іванківської селищної ради від 18.02.2022 позивачу надано дозвіл на розробку проекту землеустрою на земельну ділянку, яка розташована на території Іванківської селищної ради, відтак згадана рада є її розпорядником.

Таким чином, судом встановлено, що відомості про спірне домоволодіння та земельну ділянка, на якій воно розташоване не зареєстровані за жодним суб`єктом, спірний будинок розташований на земельній ділянці, яка в силу прямої вказівки закону перебуває у власності Іванківської селищної ради, тому обраний позивачем спосіб захисту невизнаного права шляхом визнання права власності обраний вірно та є належним способом захисту.

Щодо визнання права власності на спірний будинок з господарськими будівлями та спорудами

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

Відповідно до ст. 345 Цивільного кодексу України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності.

Згідно з ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Зі змісту статті 392 ЦК України вбачається, що вона містить дві диспозиції, за яких власник майна може звернутися з позовом про визнання права власності: 1) якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою; 2) у разі втрати власником документа, який засвідчує право власності.

Суб`єктом вимог про визнання права власності може бути будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів у третіх осіб або претензіями третіх осіб чи необхідністю отримати правовстановлюючі документи.

Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів.

Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб.

У теорії цивілістики під майновими правами розуміється: 1) у широкому значенні речового права суб`єктивне цивільне право як таке, що стосується майнових цінностей і має грошову оцінку, наприклад, право власності на похідні права, зобов`язальні права (права з договорів, що укладаються з приводу передання майна у власність або користування), майнові права інтелектуальної власності, корпоративні права, тощо; 2) у вузькому значенні - як суб`єктивне право, яке здатне бути самостійним об`єктом обороту; тобто у разі передання майнового права набувач отримує його як можливість претендування на майно або вчинення власних дій відносно майна.

Крім того, це питання було предметом дослідження як у рішеннях ЄСПЛ, так і Верховного Суду України та Верховного Суду.

Згідно з статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві: певні інші права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном» (пункт 98 рішення ЄСПЛ щодо прийнятності заяви у справі «Броньовські проти Польщі», заява № 31443/96; пункт 22 рішення ЄСПЛ від 10 березня 2011 року у справі «Сук проти України», заява № 10972/05; пункт 74 рішення ЄСПЛ «Фон Мальтцан та інші проти Німеччини» від 02 березня 2005 року, заяви № 71916/01, 71917/01 та 10260/02).

У контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції об`єктами права власності можуть бути, у тому числі, «легітимні очікування» та «майнові права» (рішення ЄСПЛ від 23 жовтня 1991 року у справі «Пайн Велі Девелопмент Лтд. та інші проти Ірландії», заява № 12742/87; ухвала ЄСПЛ від 13 грудня 1984 року щодо прийнятності заяви S. v. the United Kingdom, № 10741/84).

Відповідно до пунктів 21, 24 рішення від 01.06.2006 у справі «Федоренко проти України» (№ 25921/02) ЄСПЛ зазначив, що право власності може бути «існуючим майном» або «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності чи «законними сподіваннями» отримання права власності. Аналогічна правова позиція сформульована ЄСПЛ і в справі «Стреч проти Сполучного Королівства», заява № 44277/98).

В іншій справі «Н.К.М. проти Угорщини» (NKM v. Hungary, скарга № 66529/11) у рішенні від 14.05.2013 ЄСПЛ зазначив, що «правомірні очікування» підлягають захисту як власне майно і майнові права.

У постанові від 30.01.2013 у справі № 6-168цс12 Верховний Суд України визначив майнове право як «право очікування», яке є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав.

Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно в майбутньому.

Визначення майнового права як права очікування та повноваження власника таких прав надано у висновках Верховного Суду України, викладених у постановах від 30.01.2013 у справі № 6-168цс12, від 15.05.2013 у справі № 6-36цс13, від 04.09.2013 у справі № 6-51цс13, від 24.06.2015 у справі № 6-318цс15, від 04.11.2015 у справі № 6-1920цс15, від 18.11.2015 у справі № 6-1858цс15, від 02.12.2015 у справах № 6-1502цс15 та № 6-1732цс15, від 10.02.2016 у справі № 6-2124цс15, від 16.03.2016 у справі № 6-290цс16, від 23.03.2016 у справі № 6-289цс16, від 30.03.2016 у справах № 6-3129цс15 та № 6-265цс16, від 20.04.2016 у справі № 6-2994цс15, від 25.05.2016 у справі № 6-503цс16, від 07.12.2016 у справі № 6-1111цс16.

Наведене свідчить про те, що громадяни мають бути впевненими у своїх законних очікуваннях, а також у тому, що набуте ними на законних підставах право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.

Частиною першою статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Надаючи оцінку законності набуття позивачем права власності на спірний житловий будинок, суд враховує, що такий будинок переданий позивачу та його сім`ї Іванківським рибкомбінатом на підставі акту про передачу жилого будинку садибного типу з надвірними будівлями згідно з вимогами постанови Ради Міністрів УРСР № 149 від 30.06.1990 та наказу Іванківського рибкомбінату № 176 від 23.12.1991.

Пунктом 1 постанови Ради Міністрів УРСР № 149 від 30.06.1990 «Про передачу громадянам, які переселені з територій, що зазнали радіоактивного забруднення в результаті аварії на Чорнобильській АЕС, жилих будинків в особисту власність», яка була чинною станом на час передачі спірного будинку позивачу та його сім`ї (втратила чинність 16.12.1992 на підставі постанови КМУ від 16.12.1992 № 706) було вирішено встановити, що жилі будинки садибного типу з надвірними будівлями державного або громадського житлового фонду, в які переселені в 1986-1990 роках чи переселятимуться громадяни з територій, що зазнали радіоактивного забруднення в результаті аварії на Чорнобильській АЕС, передаються їм безкоштовно в особисту власність.

Вартість переданого житла, що збудоване чи куплене підприємствами й організаціями, колгоспами і радгоспами, компенсується за рахунок коштів, передбачених на ліквідацію наслідків аварії на Чорнобильській АЕС.

Відтак, Іванківський рибкомбінат передав безкоштовно в особисту власність позивачу спірний будинок з господарськими будівлями та спорудами у спосіб, що відповідав вимогам чинного на той час законодавства, при цьому рибкомбінату положеннями законодавства передбачалась компенсація за рахунок держави коштів на придбання такого будинку.

Тому, позивач отримав у власність спірний будинок на підставі, що передбачена законом.

Щодо реєстрації права власності позивача на спірний будинок, суд зазначає, що державна реєстрація прав власності на приватизоване житло проводиться відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Відповідно до ст. 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються:

1)виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою;

2)документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким об`єктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав.

Для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені об`єкти документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким об`єктом, може також вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність.

Для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених об`єктів нерухомості є необов`язковим.

Судом встановлено, що спірний житловий будинок споруджений до 1992 року, тому, проведення державної реєстрації прав власності та проведення технічної інвентаризації спірного домоволодіння не є обов`язковим.

Суд враховує, що позивач, як власник спірного будинку не може зареєструвати за собою право власності на спірний будинок у зв`язку з розбіжностями, які містяться в документації на будинок, що позбавляє його можливості реалізувати свої права як власника будинку. При цьому, позивачем доведено наявність права власності на спірний будинок та набуття такого права в законний спосіб.

Щодо визнання за позивачем права власності на господарські будівлі та споруди, суд враховує, що такі господарські будівлі та споруди як: сараї (в технічному паспорті під літерами «Б», «В»); вбиральня «Г»; погріб «Д»; літня кухня «Е»; гараж «З»; навіс «И»; альтанка «Й»; хвіртка №4; ворота №№ 5,8; огорожа №№ 6,7,9 та басейн «І» є приналежними речами до головної речі, а саме до спірного будинку.

Як зазначено у постанові КЦС ВС від 04.12.2019 у справі № 187/1177/15-ц, господарсько-побутові будівлі, які розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначенні для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю до головної речі і не є самостійними нерухомими речами, у зв`язку з чим право власності на такі будівлі як окремі об`єкти визнаватися не може, а так само вони не можуть вважатись самочинним будівництвом.

Тому, оскільки згадані господарські будівлі та споруди є приналежністю до головної речі (спірного будинку) і позивачем заявлена позовна вимога про визнання за ними права власності одночасно з визнанням права власності на спірний будинок, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в цій частині та визнання за позивачем права на господарські будівлі та споруди разом з визнанням права власності на спірний будинок.

З огляду на викладене, а також те, що відповідачі у справі визнали позовні вимоги, встановивши, що спірне домоволодіння передане безоплатно у приватну власність позивачу як переселенцю з Чорнобильської зони відчуження, у якому він проживає з 1991 року і по даний час, позивачем обрано ефективний спосіб невизнаного права, вірно визначене коло учасників справи та доведено підстави, за яких він фактично набув право власності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та визнання за позивачем права власності на спірне домоволодіння.

У частині другій статті 331 ЦК України чітко визначено, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Такі висновки наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2021 у справі № 344/16879/15-ц.

Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17).

Також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 та від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 зроблено висновок про те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.

З огляду на викладене, суд вважає за необхідне роз`яснити позивачу, що рішення суду про визнання права власності не є підставою для виникнення права власності, оскільки таке право виникає з моменту державної реєстрації.

Щодо розподілу витрат, які складаються зі сплати судового збору

При зверненні в суд з позовом, позивач сплатив судовий збір у розмірі 1 211, 20 грн. та просив судові витрати залишити за ним, тому суд, керуючись положеннями ст. 13 ЦПК України приходить до висновку про залишення судових витрат за позивачем, у зв`язку з чим питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись ст. 12, 13, 81, 141, 200, 211, 223, 247, 259, 263 265, 268, 273, 353, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

1.Позов ОСОБА_1 до Іванківської селищної ради Вишгородського району Київської області, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання права власності на нерухоме майно задовольнити у повному обсязі.

2.Визнати за ОСОБА_1 право приватної власності на житловий будинок АДРЕСА_1 (основна частина в технічному паспорті під літерою «А»), загальною площею 112,5 м2, з яких 76,7 м2 житлова (основна), 28,9 м2 допоміжна (підсобна) та 6,9 м2 літніх, неопалювальних приміщень з верандою «а1», ганками «а2», «а3», з господарськими будівлями та спорудами: сараями (в технічному паспорті під літерами «Б», «В»); вбиральнею («Г»); погребом («Д»); літньою кухнею («Е»); гаражем («З»); навісом («И»); альтанкою («Й»); хвірткою (№4); воротами (№№ 5, 8); огорожею (№№ 6,7,9) та басейном («І»).

3.Судові витрати зі сплати судового збору залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій ст. 358 ЦПК України.

Повний текст рішення складено та підписано 03.02.2025.

Повне найменування сторін:

Позивач:

ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_4 . РНОКПП: НОМЕР_1 );

Відповідачі:

Іванківська селищна рада Вишгородського району Київської області (Київська область, Вишгородський район, с-ще Іванків, вул. І. Проскури, 7, ідентифікаційний код: 04358000).

ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса: АДРЕСА_4 . РНОКПП: НОМЕР_2 ).

ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса: АДРЕСА_5 . РНОКПП: НОМЕР_3 ).

Суддя Віталій МОВЧАН