ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

31 січня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 732/1743/24

Головуючий у першій інстанції Бойко А. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/380/25

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.,

суддів: Мамонової О.Є., Шитченко Н.В.,

із секретарем Піцан В.М.,

учасники справи: позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач Агропромисловий кооператив «Старосільський»,

розглянувши в порядку спрощеного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Городнянського районного суду Чернігівської області від 06 грудня 2024 року (місце ухвалення м. Городня, дата складення повного тексту судового рішення 06.12.2024) про закриття провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Агропромислового кооперативу «Старосільський» про дострокове розірвання договору оренди землі,

В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до АПК «Старосільський», в якому просили достроково розірвати договір оренди землі зареєстрований 18 жовтня 2021 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, укладений між ними та відповідачем щодо земельної ділянки площею 4,0966 га, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Андріївської сільської ради Городнянського (після реформування Чернігівського) району Чернігівської області, кадастровий номер :05:000:0455, та припинити речове право оренди вказаної земельної ділянки, яке зареєстроване за АПК «Старосільський».

Ухвалою Городнянського районного суду від 06.12.2024 провадження у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до АПК «Старосільський» про дострокове розірвання договору оренди землі, закрито.

В обґрунтування ухвали, суд першої інстанції посилаючись на положення статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства та п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, дійшов висновку, що розгляд всіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися виключно господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернулась до суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Городнянського районного суду від 06.12.2024, а справу направити до суду першої інстанції для розгляду по суті.

За доводами скарги оскаржувана ухвала є необґрунтованою, постановлена з порушенням норм матеріального і процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що суд першої інстанції допустився порушень закону, зокрема: вільне тлумачення норм матеріального права без його системного аналізу та застосування до спірних правовідносин; не врахував положень КУзПБ, які регулюють процедуру банкрутства та ліквідації й визначають поняття ліквідаційної маси юридичної особи; не врахував правові висновки Верховного Суду, викладені з питань визначення підсудності при розгляді аналогічної справи № 289/2217/17 (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019, провадження № 14-178цс19); застосовані до спірних правовідносин правові висновки Верховного Суду, які висловлені щодо інших правовідносин.

Заявник вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що даний спір повинен розглядатись господарським судом, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, не зважаючи на предмет спору та вказує, що судом не були враховані правові висновки Верховного Суду в частині того, що справа про розірвання договору оренди земельної ділянки має розглядатись судом загальної юрисдикції і не повинна передаватись до господарського суду, зокрема постанова Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 289/2217/17, постанова Верховного Суду від 10.02.2021 у справі № 289/697/18, постанова Великої Палати Верховного Суду у справі № 916/585/18.

Як вказує заявниця, вона не заявляє вимог про стягнення з відповідача заборгованості, земельна ділянка не є майном боржника, а є її власністю та підлягає поверненню після розірвання договору, земельна ділянка знаходиться в тимчасовому користуванні відповідача і не може входити до ліквідаційної маси боржника.

Заявниця стверджує, що враховуючи положення ст. 62 КУзПБ, вирішення судом питання про розірвання договору оренди землі не стосується питання щодо формування активу боржника, у зв`язку з чим спір не пов`язаний зі здійсненням провадження у справі про банкрутство позивача і справа підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки майно та майнові права банкрута, які належать йому тільки на праві власності або господарського відання, включаються до складу ліквідаційної маси.

Тому заявниця вважає, що речове право оренди її земельної ділянки, яка в розумінні ст. 184 ЦК України є індивідуально визначеним майном, в силу ч. 3 ст. 62 КУзПБ не може входити до ліквідаційної маси юридичної особи банкрута і в силу ч. 7 ст. 62 КУзПБ земельна ділянка має бути їй повернута.

Також за доводами скарги, судом першої інстанції не був врахований правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 15.05.2019 у справі № 289/2217/17, згідно якого позовні вимоги до відповідача про розірвання договору оренди земельної ділянки є немайновими, а спір не стосується питання щодо формування активу боржника, а тому не є пов`язаним із здійсненням провадження у справі про банкрутство відповідача, а отже підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи.

У поданому відзиві ОСОБА_3 , який діє від імені АПК «Старосільський», просить залишити без задоволення апеляційну скаргу, а ухвалу Городнянського районного суду від 06.12.2024 без змін, а також просить стягнути судові витрати у розмірі 6211,20 грн. В обґрунтування посилається, що оскільки орендар-боржник згідно із змінами, внесеними Законами України від 28.04.2021 № 1423-ІХ, від 02.05.2023 № 3065-IX до частини 5 статті 93 Земельного кодексу України, набув право відчужувати, передавати в заставу право оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення без погодження із власником такої земельної ділянки, враховуючи обсяг прав орендаря, АПК «Старосільський» має право відчужувати наявне право оренди шляхом його продажу на прилюдних торгах, що в свою чергу є активом, за рахунок якого можливо здійснити погашення вимог кредиторів у справі № 908/1114/24. Також вказує, що з огляду на зміни в земельному законодавстві, відповідно до яких користувачу земельної ділянки надано право відчужувати право оренди без погодження з її власником та можливість включення до ліквідаційної маси боржника майнових прав, право оренди не може вважатись немайновим активом. Тому вважає, що вирішення цього спору стосуватиметься питання формування активів боржника, у зв`язку з чим пов`язане зі здійсненням провадження у справі про банкрутство. Таким чином, заявлені позовні вимоги підлягають розгляду в порядку, визначеному ГПК України, ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» та Кодексом України з процедур банкрутства. Отже, саме Господарський суд Запорізької області є судом, встановленим законом, до юрисдикції якого віднесено розгляд спору за позовом до АПК «Старосільський» про дострокове розірвання договору оренди землі.

Учасники справи у судове засідання 31.01.20205 не з`явились, проте були належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, про причину неявки в судове засідання учасники справи апеляційний суд не повідомили, заяв і клопотань подано не було.

Поштова кореспонденція (копія ухвали про відкриття апеляційного провадження та судові повістки), направлені на вказану в апеляційній скарзі адресу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , повернулась до апеляційного суду неврученою із відміткою причини повернення «адресат відсутній за вказаною адресою» (а.с. 120, 121, 122, 123).

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд виходить з того, що якщо належним чином повідомлені сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про судове засідання 31.01.2025 були повідомлені належним чином судовими повістками на підставі п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.

Наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставляння у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що узгоджується з висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 29.07.2022 у справі № 148/2412/19 (провадження № 61-18085св21).

Отже, враховуючи положення п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України наявність такого повідомлення свідчить про вручення повісток у день проставляння у поштових повідомленнях таких відміток, таким чином не можуть бути підставою для скасування такого рішення, посилання про неналежне повідомлення відповідача, враховуючи також, що поважність причин неявки відповідача судом першої інстанції не встановлена та не заявленння відповідних клопотань.

Розгляд справи за відсутності сторін та учасників справи, щодо яких наявні відомості про вручення повістки про явку в суд не є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод про доступ до правосуддя.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання з урахуванням належного повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились.

Вислухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про залишення без задоволення апеляційної скарги, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом встановлено, що у жовтні 2024 року ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись до суду з позовом до АПК «Старосільський», в якому просили достроково розірвати договір оренди землі зареєстрований 18 жовтня 2021 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, укладений між ними та відповідачем щодо земельної ділянки площею 4,0966 га, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Андріївської сільської ради Городнянського (після реформування Чернігівського) району Чернігівської області, кадастровий номер :05:000:0455, та припинити речове право оренди вказаної земельної ділянки, яке зареєстроване за АПК «Старосільський».

05.12.2024 через систему «Електронний суд» від представника відповідача арбітражного керуючого Кучака Ю.Ф. надійшла заява про закриття провадження у справі (зареєстрована судом 06.12.2024). В обгрунтування посилався, що постановою Господарського суду Запорізької області від 05.09.2024 у справі № 908/1114/24, серед іншого, визнано відповідача АПК «Старосільський» банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру, ліквідатором призначено арбітражного керуючого Кучака Ю.Ф. Також з посиланням на позицію по аналогічним справам, викладену в постановах Чернігівського апеляційного суду у справах № 732/1015/24 від 03.12.2024 та № 732/702/24 від 04.12.2024 вказує, що змінами, внесеними Законами України від 28.04.2021 № 1423-ІХ, від 02.05.2023 № 3065-ІХ до частини п`ятої статті 93 Земельного кодексу України були розширені повноваження орендаря щодо розпорядження правом оренди земельної ділянки, зокрема, орендар набув право відчужувати, передавати в заставу право оренди земельною ділянкою сільськогосподарського призначення без погодження із власником такої земельної ділянки, крім земельних ділянок державної, комунальної власності у випадках, визначених законом. Тобто законодавець зняв обмеження оборотоздатності майнових прав (оренди) для користувача земельної ділянки, надавши йому право відчужувати їх без погодження з власником. Зазначає, що оскільки права й обов`язки в орендних правовідносинах зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, тобто є триваючими, тому до правовідносин щодо відчуження права оренди земельної ділянки застосовуються положення нових актів цивільного законодавства. Така правова позиція викладена в постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 11.07.2024 № 904/9875/21. Тому заявник вважає, що вказана справа має розглядатися в порядку господарського судочинства.

Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції посилаючись на положення статті 7 Кодексу України з процедур банкрутства та п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, дійшов висновку, що розгляд всіх майнових спорів, стороною в яких є боржник у справі про банкрутство, повинен відбуватися виключно господарським судом, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, в межах цієї справи.

З такими висновками погоджується апеляційний суд, оскільки вони ґрунтуються на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні матеріалів справи, доказів, наданих суду першої інстанції та відповідають вимогам чинного процесуального законодавства, доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують, враховуючи наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Як убачається з матеріалів справи, ухвалою Господарського суду Запорізької області від 25.04.2024 відкрито провадження у справі про банкрутство АПК «Старосільський», введено процедуру розпорядження майном боржника (а.с. 111-112).

Постановою Господарського суду Запорізької області від 05.09.2024, зокрема припинено процедуру розпорядження майном АПК «Старосільський»; припинено повноваження розпорядника майна боржника ОСОБА_3 ; визнано АПК «Старосільський» - банкрутом і відкрито ліквідаційну процедуру; ліквідатором призначено арбітражного керуючого Кучака Ю.Ф. (а.с. 34-37, 112 зворот-114).

Відповідно до статті 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

Згідно з ч. 1 ст. 18 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя.

Судова юрисдикція це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі встановленого законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.

При вирішенні питання щодо можливості розгляду справи у порядку цивільного судочинства необхідно керуватися передбаченими у ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства, а саме: справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (ст. 19 ЦПК України).

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Критеріями розмежування між справами цивільного та господарського судочинства є одночасно суб`єктний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

Юрисдикція господарського суду поширюється на спір, що виник між сторонами, зокрема, за таких умов: участь у спорі суб`єкта господарювання; наявність між сторонами, по-перше, господарських відносин, врегульованих ЦК України, ГК України, іншими актами господарського і цивільного законодавства, і, по-друге, спору про право, що виникає з відповідних відносин; наявність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення спору господарським судом; відсутність у законі норми, що прямо передбачала б вирішення такого спору судом іншої юрисдикції.

Господарські суди розглядають справи в порядку позовного провадження, якщо склад учасників спору відповідає приписам ст. 20 ГПК України, а правовідносини, з яких виник цей спір, мають господарський характер.

Відповідно до п. 8 ст. 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема справи про банкрутство та справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого відкрито провадження у справі про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів про визначення та сплату (стягнення) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також спорів про визнання недійсними правочинів за позовом контролюючого органу на виконання його повноважень, визначених Податковим кодексом України.

Згідно з ч. 2 ст. 7 Кодексу України з процедур банкрутства (КузПБ) господарський суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство (неплатоспроможність), в межах цієї справи вирішує всі майнові спори, стороною в яких є боржник; спори з позовними вимогами до боржника та щодо його майна; спори про визнання недійсними результатів аукціону; спори про визнання недійсними будь-яких правочинів, укладених боржником; спори про повернення (витребування) майна боржника або відшкодування його вартості відповідно; спори про відшкодування шкоди та/або збитків, завданих боржнику; спори про стягнення заробітної плати; спори про поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника; спори щодо інших вимог до боржника.

Частина друга статті 7 КУзПБ визначає підсудність спорів одному господарському суду, який акумулює усі майнові вимоги за участю боржника.

Апеляційний суд враховує, що звертаючись до суду 02.10.2024 із зазначеним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 просили розірвати договір оренди землі, укладений 18.10.2021 між ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та АПК «Старосільський», а також припинити право оренди зазначеної земельної ділянки, яке зареєстровано у встановленому законом порядку за АПК «Старосільський».

Разом з тим, ухвалою Господарського суду Запорізької області від 25.04.2024 відкрито провадження у справі № 908/1114/24 про банкрутство АПК «Старосільський», введено процедуру розпорядження майном боржника, розпорядником майна призначено арбітражного керуючого Кучака Ю. Ф.

Постановою Господарського суду Запорізької області від 05.09.2024 АПК «Старосільський» визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру.

Тобто з позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 звернулись вже після визнання АПК «Старосільський» банкрутом та відкриття ліквідаційної процедури.

У постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 752/4361/15 (провадження № 14-561цс19) Велика Палата Верховного Суду виклала висновок, що виходячи із положень пункту 7 частини першої статті 12 ГПК України, аналогічні положення містяться у пункті 8 частини першої статті 20 ГПК України у редакції, чинній з 15 грудня 2017 року, частини другої статті 7 Кодексу України з процедури банкрутства, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов`язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов`язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України. Крім того, до спорів, пов`язаних із майновими вимогами до боржника, також відносяться спори про визнання права власності, витребування майна із чужого незаконного володіння, спори, пов`язані з майновими вимогами учасників (акціонерів) до боржника.

Справи у таких спорах належать до виключної підсудності того господарського суду, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство. Зазначені майнові спори розглядаються та вирішуються господарським судом за правилами позовного провадження, передбаченими ГПК України.

Оскільки вимоги позивача (боржника щодо якого порушено справу про банкрутство) про визнання недійсним правочину не підлягають вартісній оцінці та є немайновими, а результати їх розгляду не вплинуть на обсяг ліквідаційної маси цього товариства, тому немає підстав стверджувати, що на такі позовні вимоги поширюються норми права щодо належності спорів з майновими вимогами до боржника, у тому числі спорів про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником, до юрисдикції господарських судів.

Аналогічні висновки викладено у постановах КЦС ВС від 05 жовтня 2022 року у справі № 707/149/22 (провадження № 61-8654св22), від 15 березня 2023 року у справі № 711/7709/19 (провадження № 61-15615св20); від 20 вересня 2023 року у справі № 201/5683/22 (провадження № 61-9628св23).

У постанові від 10 лютого 2021 року у справі № 289/697/18 (провадження № 61-567св19) Верховний Суд зазначив, що спір за позовом орендаря щодо якого порушено справу про банкрутство про розірвання договорів оренди земельних ділянок не входить до числа тих, що належать до юрисдикції господарського суду в межах справи про банкрутство. Той факт, що право оренди є майновим і охоплюється поняттям «власність» за змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не змінює бухгалтерський облік такого права як нематеріального активу та не впливає на кваліфікацію спору про розірвання договору оренди як немайнового. Оскільки суди не встановили, що на спірній земельній ділянці знаходиться будь-яке майно позивача, яке можна було б вважати активом боржника, що у подальшому може бути направлений на погашення грошових вимог кредиторів боржника, тому його позовні вимоги є немайновими, а спір не стосується питання щодо формування активу боржника, у зв`язку з чим не пов`язаний зі здійсненням провадження у справі про банкрутство позивача, та підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Верховний Суд у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 927/379/17 (927/485/20) зауважив, що за змістом статті 7 КУзПБ у разі, якщо боржник не є стороною в майновому спорі або відсутні позовні вимоги до боржника та щодо його майна, то такий спір розглядається в окремому позовному провадженні, а не в межах справи про банкрутство боржника.

Велика Палата Верховного Суду зазначила, що якщо наслідком задоволення вимоги, заявленої у справі, стороною якої є особа, щодо якої відкрито провадження у справі про банкрутство, може бути зміна розміру або складу ліквідаційної маси боржника, таку справу слід розглядати у межах справи про банкрутство на підставі статті 7 КУзПБ, а спір є майновий у розумінні положень цього Кодексу (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 червня 2021 року у справі № 916/585/18(916/1051/20) (провадження № 12-14гс21)).

Матеріали справи, в якій стороною є боржник, щодо майнових спорів з вимогами до боржника та його майна, провадження в якій відкрито до відкриття провадження у справі про банкрутство, надсилаються до господарського суду, в провадженні якого перебуває справа про банкрутство, який розглядає спір по суті в межах цієї справи (постанова Верховного Суду від 12 січня 2021 року у справі № 334/5073/19 (провадження № 61-20972св19)).

Разом з тим відбулись зміни в законодавсті і відповідно до Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» від 28 квітня 2021 року № 1423-IX частину 5 статті 93 ЗК України викладено у такій редакції: «5. Право користування (оренда, емфітевзис) земельною ділянкою сільськогосподарського призначення може відчужуватися, передавати у заставу її користувачем без погодження із власником такої земельної ділянки, крім випадків, визначених законом. Відчуження, застава права користування земельною ділянкою здійснюється за письмовим договором між її користувачем та особою, на користь якої здійснюються відчуження або на користь якої передається у заставу право користування. Такий договір є підставою для державної реєстрації переходу права користування у порядку, передбаченому законодавством».

Крім того, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення правового регулювання вчинення нотаріальних та реєстраційних дій при набутті прав на земельні ділянки» від 02 травня 2023 року № 3065-IX частину п`яту статті 93 ЗК України викладено у такій редакції: «5. Право оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення може відчужуватися, передаватися у заставу (іпотеку) її користувачем без погодження з власником такої земельної ділянки, крім земельних ділянок державної, комунальної власності у випадках, визначених законом. Відчуження, передання у заставу (іпотеку) права оренди земельної ділянки здійснюється за письмовим договором між її користувачем та особою, на користь якої здійснюється відчуження або на користь якої передається у заставу (іпотеку) право оренди землі. Такий договір є підставою для державної реєстрації переходу права оренди землі у порядку, передбаченому законодавством».

Наведеними змінами, внесеними Законами України від 28 квітня 2021 року № 1423-IX, від 02 травня 2023 року № 3065-IX до частини п`ятої статті 93 ЗК України, були розширені повноваження орендаря щодо розпорядження правом оренди земельної ділянки, зокрема, орендар набув право відчужувати, передавати в заставу право оренди земельною ділянкою сільськогосподарського призначення без погодження із власником такої земельної ділянки, крім земельних ділянок державної, комунальної власності у випадках, визначених законом.

Тобто, законодавець зняв обмеження оборотоздатності майнових прав (оренди) для користувача земельної ділянки, надавши йому право відчужувати їх без погодження з власником.

Оскільки права й обов`язки в орендних правовідносинах зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, тобто є триваючими, тому до правовідносин щодо відчуження права оренди земельної ділянки застосовуються положення нових актів цивільного законодавства.

Така правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду Верховного Суду від 11 липня 2024 року у справі № 904/9875/21.

Відповідно до статті 131 КУзПБ майно боржника, що підлягає реалізації у процедурі погашення боргів боржника, складає ліквідаційну масу.

Ліквідаційна маса це сукупність майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на правах власності або повного господарського віддання на дату відкриття ліквідаційної процедури та виявлені в ході ліквідаційної процедури.

До складу ліквідаційної маси включається все майно боржника, що перебуває у його власності, а також те, що буде отримано боржником у власність після визнання його банкрутом і до завершення процедури.

Відповідно до частини першої статті 62 КУзПБ усі види майнових активів (майно та майнові права) банкрута, які належать йому на праві власності або господарського відання, включаються до складу ліквідаційної маси.

З огляду на положення частини п`ятої статті 93 ЗК України, із змінами, внесеними Законами України від 28 квітня 2021 року № 1423-IX, від 02 травня 2023 року № 3065-IX, а саме надання законодавцем права користувачу земельної ділянки відчужувати право оренди без погодження з власником земельної ділянки до ліквідаційної маси боржника можуть бути включені і майнові права, що належать боржнику та які міг відчужити сам боржник, оскільки кошти, виручені від їх продажу, можуть спрямовуватися на задоволення вимог кредиторів, які пред`явлені до боржника.

Враховуючи викладене, заявлені у цій справі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 вимоги про розірвання договору оренди землі та припинення права оренди зазначеної земельної ділянки у разі їх задоволення вплине та змінить розмір ліквідаційної маси боржника, в тому числі і обсяг грошових зобов`язань божника АПК «Старосільський».

Таким чином, з врахуванням законодавчих змін пов`язаних з наданням законодавцем права користувачу земельної ділянки відчужувати право оренди без погодження з власником земельної ділянки та можливості включення до ліквідаційної маси боржника майнових прав заявлені ОСОБА_1 , ОСОБА_2 позовні вимоги підлягають розгляду у порядку, визначеному ГПК України, Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» та Кодексом України з процедури банкрутства.

Апеляційний суд погоджується з доводами відзиву про те, що з огляду на зміни в земельному законодавстві, відповідно до яких користувачу земельної ділянки надано право відчужувати право оренди без погодження з її власником та можливість включення до ліквідаційної маси боржника майнових прав, право оренди не може вважатись немайновим активом. Отже, вирішення цього спору стосуватиметься питання формування активів боржника, у зв`язку з чим пов`язане зі здійсненням провадження у справі про банкрутство. Таким чином, заявлені ОСОБА_1 , ОСОБА_2 позовні вимоги підлягають розгляду в порядку, визначеному ГПК України, ЗУ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» та Кодексом України з процедур банкрутства. Тому саме Господарський суд Запорізької області є судом, встановленим законом, до юрисдикції якого віднесено розгляд спору за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до АПК «Старосільський» про дострокове розірвання договору оренди землі, а доводи апеляційної скарги в цій частині апеляційним судом до уваги не приймаються.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано закрив провадження у справі, оскільки право оренди земельної ділянки є речовим правом та активом АПК «Старосільський», у зв`язку з чим справа підлягає розгляду господарським судом, який розглядає справу про банкрутство АПК «Старосільський», а тому відсутні підстави для скасування ухвали суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, до яких суд дійшов шляхом повного та всебічного з`ясування обставин справи. Ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою, постановлена з дотриманням норм процесуального права.

За викладених обставин, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, судове рішення ухвалено з дотриманням норм процесуального права, що відповідно до приписів ст. 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали районного суду першої інстанції без змін.

Щодо клопотання, заявленого ОСОБА_3 , який діє від імені АПК «Старосільський», у відзиві на апеляційну скаргу, про стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь АПК «Старосільський» витрат на професійну правничу допомогу за розгляд справи судом апеляційної інстанції у розмірі 6211,20 грн, слід зазначити наступне.

Статтею 141 ЦПК України визначений порядок розподілу витрат між сторонами. Так, у разі відмови у позові судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача (п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК).

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).

Згідно з приписами ч. 4, 5, 6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Представництво інтересів АПК «Старосільський» у суді апеляційної інстанції здійснював адвокат Лозовський В.М. на підставі договору про надання правової допомоги від 28.10.2024 (а.с. 114 зворот 117).

За змістом розділу 2 договору Адвокат має право вести справи Клієнта в судах загальної юрисдикції, адміністративних судах, господарських судах України першої, апеляційної та касаційної інстанцій, в Верховному Суді, з усім правами, наданими чинним процесуальним законодавством позивачу, відповідачу, третій особі, зокрема подавати відзиви.

У матеріалах справи наявний акт виконаних робіт (наданих послуг) від 10.01.2025 по Договору про надання правової допомоги, згідно якого Виконавець передав, а Замовник прийняв результат наданих послуг, а саме: підготовка відзиву на апеляційну скаргу на ухвалу Городнянського районного суду від 06.12.2024 у справі № 732/1743/24 до Чернігівського апеляційного суду, вартість якого складає 5000 грн (а.с.119 зворот).

Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 5, 6 ст. 137 ЦПК України).

Верховний Суд у постанові від 27 липня 2022 року у справі № 686/28627/18 зазначив, що витрати на професійну правову допомогу можуть відшкодовуватись незалежно від того, оплачені вони стороною до моменту заявлення вимоги про їх відшкодування, чи будуть оплачені лише в майбутньому.

Враховуючи викладене та відсутність заперечень ОСОБА_1 , яка подала апеляційну скаргу, щодо заявленого розміру витрат на правову допомогу, апеляційний суд враховує складність справи, обсяг наданих адвокатських послуг та витрачений адвокатом час, виходячи з критерію розумності та співмірності, та доходить висновку про задоволення клопотання Кучака Ю.Ф. в інтересах АПК «Старосільський» частково та стягнення на користь АПК «Старосільський» з ОСОБА_1 витрат на правову допомогу у суді апеляційної інстанції у розмірі 1500 грн, оскільки заявлений розмір витрат на правову допомогу є неспівмірними з розумною необхідністю витрат для цієї справи, враховуючи її складність.

Керуючись ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Городнянського районного суду Чернігівської області 06 грудня 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 (місце реєстрації: АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Агропромислового кооперативу «Старосільський» (юридична адреса: вул. Дніпрова, буд. 7 сел. Відрадне Запорізького району Запорізької області; ) витрати на правову допомогу за апеляційний розгляд справи у розмірі 1500 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 03.02.2025.

Головуючий Судді: