КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 759/9717/24

30 січня 2025 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.

суддів - Оніщука М.І.

- Шебуєвої В.А.

при секретарі - Смолко А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Григор`єва Андрія Валерійовича на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 02 вересня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Горбенко Н.О. у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,-

в с т а н о в и в:

У травні 2024 року Акціонерне товариство «Сенс Банк» (далі - АТ «Сенс Банк») звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором від 10.10.2021 року № 501374410 в розмірі 376 587,45 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10.10.2021 року ОСОБА_1 уклала з АТ «Альфа-Банк» угоду про надання споживчого кредиту № 501374410. Відповідно до кредитного договору банк зобов`язався надати позичальнику кредит, а позичальник - в порядку та на умовах, визначених кредитним договором повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. Банк належним чином виконав свій обов`язок щодо надання позичальнику кредиту. Позичальник свої зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, внаслідок чого у неї виникла заборгованість, яка станом на 12.09.2023 року становить 376 587,45 грн.

Оскільки відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконала та має заборгованість, позивач був змушений звернутися з відповідним позовом до суду.

12.08.2022 року загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» затверджено рішення про зміну найменування АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс Банк».

Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 02 вересня 2024 року позовну заяву Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ «Сенс Банк» заборгованість за кредитним договором № 501374410 станом на 12.09.2023 року в розмірі 376 587,45 грн.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із того, що з доведеності та обґрунтованості позовних вимог щодо неналежного виконання відповідачкою зобов`язань за кредитним договором та не спростування нею суми заборгованості перед позивачем.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 26 жовтня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Григор`єв А. В. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить скасувати рішення суду першої інстанції в повному обсязі та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Вказує на те, що відповідач у справі ОСОБА_1 не була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором, що свідчить про порушення її права на доступ до суду.

Крім того, частиною четвертою статті 16 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит.

Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені.

Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність.

Отже, право кредитора у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене виключно договором про споживчий кредит.

В укладеному між сторонами споживчому кредитному договорі № 501374410 від 19.10.2021року відповідне право кредитора, АТ «Сенс Банк» не передбачено.

З огляду на викладене, відповідно до ч. 3 ст. 1054 ЦК України, ч. 4 ст. 16 Закону України «Про споживче кредитування» та споживчим кредитним договором № 501374410 від 19.10.2021 року, у позивача (кредитора) АТ «Сенс Банк» відсутнє право на дострокове вимагання повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі; та відповідно позов до ОСОБА_1 про стягнення з неї заборгованості за договором № 501374410 в розмірі 376 587,45 грн є передчасним, так як дата повернення кредиту визначена сторонами у договорі 19.10.2026 року.

В судове засідання сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

30 січня 2025 року до Київського апеляційного суду від представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Григор`єва Андрія Валерійовича надійшла заява про розгляд справи без участі представника відповідача.

З огляду на вище викладене колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності не з`явившихся сторін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції вказаним вимогам закону відповідає.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що 19.10.2021 року ОСОБА_1 звернулась з офертою на укладення угоди про надання споживчого кредиту № 501374410 з пропозицією до АТ «Альфа-Банк», яка була акцептована банком 19.10.2021 року.

Відповідно до даної оферти, тип кредиту - «Кредит готівкою», сума - 250 000,00 грн., процентна ставка - 35,00% річних, тип ставки - фіксована, строк кредиту - 60 місяців.

Підписанням оферти клієнт надав згоду банку на передачу до кредитного реєстру Національного банку України інформації у випадках, обсязі, строки та у порядку, передбачених чинним законодавством України, а також беззаперечно підтвердив, що попередньо ознайомлений, у тому числі, у письмовій формі: - зі всією інформацією, необхідною для прийняття усвідомленого рішення щодо отримання кредиту; - з інформацією, надання якої передбачене нормами Закону України «Про споживче кредитування» та нормативними актами НБУ.

19.10.2021 року ОСОБА_1 підписано графік платежів та розрахунок сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх супровідних послуг, а також акцепт пропозиції на укладення угоди про надання споживчого кредиту № 501374410.

Відповідно до розрахунку заборгованості за кредитом, у ОСОБА_1 станом на 12.09.2023 року існує заборгованість за кредитним договором № 501374410 в сумі 376 587,45 грн. Останній платіж за кредитом, згідно розрахунку, відповідач здійснила 19.02.2022 року.

На підтвердження факту надання кредиту та користування кредитними коштами відповідачем, представником позивача до позовної заяви долучено виписку по рахунку за кредитною карткою ОСОБА_1 за період з 19.10.2021 року по 12.09.2023 року (а.с. 20-30).

АТ «Сенс Банк» звернувся з досудовою вимогою до ОСОБА_1 щодо виконання договірних зобов`язань.

30.11.2022 року в Єдиному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань внесено запис про зміну найменування позивача на АТ «Сенс Банк».

Частиною 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.

Частиною 1 статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно зі статтею 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі статтею 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ст. 79, 80 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати так, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

У постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 28 жовтня 2020 року у справі №760/7792/14-ц, від 17 грудня 2020 року у справі №278/2177/15-ц вказано, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом із тим відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що виписки за картковими рахунками (за кредитним договором) можуть бути належними доказами щодо заборгованості за кредитним договором.

Отже, наданий банком розрахунок заборгованості за кредитом та виписка по рахунку за кредитною карткою є належними доказами надання відповідачу кредитних коштів та користування ними.

Підсумовуючи викладене, колегія апеляційного суду встановила, що в порушення умов договору, відповідач свої зобов`язання належним чином не виконала, внаслідок чого у неї утворилася заборгованість за кредитним договором, яка підтверджується розрахунком заборгованості та випискою з особового рахунку.

З урахуванням викладеного, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог АТ «Сенс Банк» у визначеному судом першої інстанції розмірі.

Посилання заявника на те, що відповідач у справі ОСОБА_1 не була належним чином повідомлена про дату, час і місце розгляду справи про стягнення з неї заборгованості за кредитним договором не заслуговують на увагу та в цьому випадку не є підставою для скасування правильного по суті та законного рішення, оскільки як вбачається з наявних в матеріалах справи доказів, суд направляв відповідачу на адресу її зареєстрованого місця проживання ( АДРЕСА_1 ) ухвали про відкриття провадження в справі, про призначення справи до судового розгляду та судові повістки, останні поверталися до суду із відмітками «за закінченням терміну зберігання». Разом із тим, колегія суддів звертає увагу, що в апеляційній скарзі, заявник місце проживання відповідача також вказує ту саму адресу, на яку районний суд направляв їй всі судові документи та повідомляв про розгляд справи, що спростовує доводи заявника про обмеження відповідача у доступі до суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до укладеному між сторонами споживчого кредитного договору № 501374410 від 19.10.2021року у позивача відсутнє право на стягнення з відповідача заборгованості у достроковому порядку, не заслуговують на увагу, оскільки відповідне право надано кредитору статтею 1050 ЦК України.

В свою чергу, колегія суддів звертає увагу, що заявник не заперечував факт укладення між сторонами кредитного договору, не спростовував наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором, а посилався лише на передчасність звернення банку з відповідним позовом про дострокове стягнення боргу.

Судом першої інстанції повно встановлено обставини, що мають значення для справи, висновки суду відповідають наявним у матеріалах справах доказам.

Колегія суддів не вбачає порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Святошинського районного суду м. Києва від 02 вересня 2024 року - без змін, оскільки підстави для скасування судового рішення відсутні.

Керуючись статтями 268, 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Григор`єва Андрія Валерійовича залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 02 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 31 січня 2025 року

Головуючий: Судді: