Єдиний унікальний номер судової справи 487/113/23
Номер провадження 22-ц/812/111/25
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.
Постанова

Іменем України

27 січня 2025 року місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,

суддів: Коломієць В.В., Самчишиної Н.В.,

з секретарем судового засідання Андрієнко Л.Д.,

за участі:

позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_2 ,

представника відповідача Крайніка Р.М.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Комунальної установи «Міський центр комплексної реабілітації для дітей та осіб з інвалідністю» рішення, яке ухвалено Заводським районним судом міста Миколаєва 28 жовтня 2024 року під головуванням судді Афоніної С.М., в приміщені цього ж суду, у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунальної установи «Міський центр комплексної реабілітації для дітей та осіб з інвалідністю» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та зобов`язання провести атестацію,

УСТАНОВИЛА:

У січні 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Міського центру комплексної реабілітації для дітей з інвалідністю про поновлення на роботі та покладення обов`язку на відповідача провести чергову атестацію.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 08 липня 2020 року ОСОБА_1 була прийнята на роботу до Міського центру комплексної реабілітації для дітей з інвалідністю на посаду практичного психолога 1 категорії згідно наказу відповідача за №69-к від 07 липня 2020 року, де вона працювала до кінця жовтня 2022 року.

На початку серпня 2022 року ОСОБА_1 було ознайомлено з наказом за №58-к від 05 серпня 2022 року «Про скорочення штату», в якому зазначено, що у зв`язку з реорганізацією на підставі рішення Миколаївської міської ради від 28 липня 2022 року №13/9 «Про реорганізацію шляхом злиття Міського центру соціально-психологічної реабілітації дітей та молоді з функціональними обмеженнями та Міського центру комплексної реабілітації для дітей з інвалідністю, створення Комунальної установи «Міський центр комплексної реабілітації для дітей та осіб з інвалідністю» та затвердження його Положення» з 28 жовтня 2022 року зі штатного розпису Міського центру комплексної реабілітації для дітей з інвалідністю виключається перелік посад, зокрема, посада практичний психолог 1 категорії - 1,0 шт.од. та посада практичний психолог (для дітей) 1 категорії - 0,5 шт.од.

В серпні 2022 року на адресу позивача Міський центр комплексної реабілітації для дітей з інвалідністю надіслав лист-повідомлення, в якому зазначив, що станом на 23 серпня 2022 року у Міського центру комплексної реабілітації для дітей з інвалідністю немає можливості запропонувати ОСОБА_1 іншу роботу у зв`язку з її відсутністю.

В подальшому позивачу була надана копія наказу №92-к від 21 жовтня 2022 року про її звільнення з 28 жовтня 2022 року у зв`язку із скороченням штату та зроблено відповідний запис в її трудовій книжці.

Пізніше позивачу стало відомо, що згідно нового штатного розпису Міського центру комплексної реабілітації дітей та осіб з інвалідністю станом на 01 листопада 2022 року у відділі психолого-педагогічної реабілітації є наявною посада практичного психолога 1 категорії, яка не була їй запропонована при звільненні у зв`язку із скороченням штату. Зазначений новий штатний розпис був затверджений 13 серпня 2022 року.

Отже, Міський центр комплексної реабілітації для дітей з інвалідністю в своєму повідомленні, про те, що станом на 23 серпня 2022 року немає можливості запропонувати ОСОБА_1 іншу роботу у зв`язку з її відсутністю, повідомив недостовірну інформацію.

Крім того, ОСОБА_1 була звільнена з посади практичного психолога 1 категорії з 28 жовтня 2022 року, проте новий штатний розпис Міського центру комплексної реабілітації для дітей з інвалідністю, в якому є посада практичного психолога 1 категорії відділу психолого-педагогічної реабілітації, був затверджений 13 серпня 2022 року. Однак, починаючи з 13 серпня 2022 року і до 28 жовтня 2022 року ОСОБА_1 не було запропоновано іншу роботу, яка була наявною, чим порушені вимоги ч.3 ст.49- 2 КЗпП України.

Також, відповідачем було порушене переважне право позивача на залишення на посаді, передбачене ст.42 КЗпП України, так як вона має більш високу кваліфікацію та продуктивність праці, а також має утриманців.

Окрім зазначеного, позивач вважає, що Міським центром комплексної реабілітації для дітей з інвалідністю було порушене право позивача на чергову атестацію.

Так, п.1.5 Типового положення про атестацію педагогічних працівників зазначено, що атестація педагогічних працівників навчальних та інших закладів є обов`язковою. ОСОБА_1 з 2019 року по 2020 рік не працювала на педагогічній посаді, тобто у неї є перерва у роботі на педагогічній посаді. В п.3.22 Типового положення про атестацію педагогічних працівників зазначено, що за працівниками, які перервали роботу на педагогічній посаді (незалежно від тривалості перерви у роботі), зберігаються присвоєні за результатами останньої атестації кваліфікаційні категорії та педагогічні звання. Атестація таких працівників здійснюється не пізніше, ніж через два роки після їх прийняття на роботу. За такого, оскільки позивач була прийнята на роботу 08 липня 2020 року, то не пізніше ніж 08 липня 2022 року роботодавцем повинна була бути здійснена її атестація.

Однак, всупереч вищезазначеним вимогам п.3.22 Типового положення про атестацію педагогічних працівників, атестація позивача не була здійснена. Зазначене також є свідченням порушення відповідачем переважного права позивача на залишення на посаді, передбаченого ч.3 ст.42 КЗпП України.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила:

визнати її звільнення у зв`язку із скороченням штату працівників незаконним та поновити на роботі;

зобов`язати відповідача Міський центр комплексної реабілітації для дітей з інвалідністю провести чергову атестацію.

03 квітня 2023 року позивач надала до суду заяву про заміну первісного відповідача на належного відповідача Комунальна установа «Міський центр комплексної реабілітації для дітей та осіб з інвалідністю», а також заяву про збільшення позовних вимог, в якій просила стягнути з відповідача Комунальної установи «Міський центр комплексної реабілітації для дітей та осіб з інвалідністю» суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи у розмірі 56 740 грн. 17 коп. (том 1 а.с.69-70, 77-80).

Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 03 квітня 2023 року замінено відповідача Міський центр комплексної реабілітації для дітей з інвалідністю на належного відповідача Комунальна організація «Міський центр комплексної реабілітації для дітей та осіб з інвалідністю» (том 1 а.с.85).

05 квітня 2023 року позивач надала до суду заяву про поновлення процесуального строку звернення до суду з даним позовом, зазначивши, що строк звернення до суду був пропущений позивачем з поважних причин, у зв`язку із введенням на території України воєнного стану (том 1 а.с.86-88).

Представник Комунальної установи «Міський центр комплексної реабілітації для дітей та осіб з інвалідністю» надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив в задоволенні позову відмовити. Стверджував, що позивач була звільнена із дотриманням всіх вимог діючого трудового законодавства.

Також представник відповідача звертав увагу суду на пропуск позивачем строку звернення із даним позовом до суду (том 1 а.с.107-110).

Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 28 жовтня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Поновлено ОСОБА_1 з 29 жовтня 2022 року на посаді практичного психолога 1 категорії відділення психолого-педагогічної реабілітації до Комунальної установи «Міський центр комплексної реабілітації для дітей та осіб з інвалідністю».

Стягнуто з Комунальної установи «Міський центр комплексної реабілітації для дітей та осіб з інвалідністю» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 167 267 грн. 05 коп. без утримання податків та інших обов`язкових платежів.

Зазначено, що судове рішення в частині поновлення на роботі ОСОБА_1 підлягає негайному виконанню.

В решті позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат у справі.

Ухвалюючи рішення районний суд дійшов висновку про недотримання вимог ст.49-2 КЗпП України при звільненні позивача із займаної посади щодо її працевлаштування, оскільки взагалі не було запропоновано відповідачем жодної з вакантних посад, наявних в Міському центрі комплексної реабілітації для дітей з інвалідністю. Відтак відповідачем було допущене грубе порушень порядку звільнення працівника на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України.

В апеляційній скарзі Комунальна установа «Міський центр комплексної реабілітації дітей та осіб з інвалідністю», посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просила рішення районного суду скасувати, та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволені позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що порушень відповідачем вимог КЗпП України під час звільнення позивача з посади на підставі п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України не було допущено. Так, про наступне звільнення ОСОБА_1 попереджена у встановлений законом строк не пізніше ніж за два місяці до звільнення. Відповідно до вимог ст.43 КЗпП України звільнення відбулось за попередньої згоди виборного профспілкового органу первинної профспілкової організації. За період з 23 серпня 2022 року по 28 листопада 2022 року у штаті відповідача не було вакантних посад, які відповідач міг б запропонувати позивачу. Звернуто увагу також на те, що позивач не має права на переважне право на залишення на роботі.

Судове рішення в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про покладення обов`язку на відповідача провести атестацію сторонами не оскаржується.

Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, з огляду на таке.

Відповідно до частин 1,2,5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення суду першої інстанції таким вимогам відповідає.

За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.

При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.

Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.

Частина 1 статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що на підставі наказу №69-к від 07 липня 2020 року ОСОБА_1 було прийнято з 08 липня 2020 року на посаду практичного психолога 1 категорії відділення психолого-педагогічної реабілітації у Міському центрі комплексної реабілітації для дітей з інвалідністю (том 1 а.с.25).

04 березня 2022 року ОСОБА_1 подала директору Міського центру комплексної реабілітації для дітей з інвалідністю заяви про надання їй частини основної щорічної відпустки, з 05 по 19 березня 2022 року включно та з 20 по 31 березня 2022 року включно (робота за сумісництвом), а також з 05 по 31 березня 2022 року (робота практичного психолога 1 категорії) (том 1 а.с.177,179).

Наказом №32-В від 05 березня 2022 року директора Міського центру комплексної реабілітації для дітей з інвалідністю, ОСОБА_1 практичному психологу 1 категорії (за сумісництвом) відділення психолого-педагогічної реабілітації Міського центру комплексної реабілітації дітей з інвалідністю надано невикористану частину основної щорічної відпустки за період з 17 травня 2021 року по 16 травня 2022 року, з 05 по 19 березня 2022 року, та частину основної щорічної відпустки за період роботи з 17 травня 2022 року по 16 травня 2023 року з 20 по 31 березня 2022 року включно (том 1 а.с.178).

Наказом №31-В від 05 березня 2022 року директора Міського центру комплексної реабілітації для дітей з інвалідністю, ОСОБА_1 практичному психологу 1 категорії відділення психолого-педагогічної реабілітації Міського центру комплексної реабілітації дітей з інвалідністю надано частину основної щорічної відпустки за період роботи з 08 липня 2021 по 07 липня 2022 року з 05 по 31 березня 2022 року включно (том 1 а.с.180).

31 березня 2022 року ОСОБА_1 звернулась до директора Міського центру комплексної реабілітації для дітей з інвалідністю із заявою про призупинення трудового договору з 01 квітня 2022 року на час воєнного стану, у зв`язку з неможливістю виходу на роботу (том 1 а.с.148).

Наказом №48-к від 31 березня 2022 року директора Міського центру комплексної реабілітації для дітей з інвалідністю, ОСОБА_1 призупинено дію трудового договору з 01 квітня 2022 року на період дії в Україні воєнного стану, без збереження заробітної плати (том 1 а.с.149).

Рішенням Миколаївської міської ради №13/9 від 28 липня 2022 року вирішено реорганізувати шляхом злиття Міського центру соціально-психологічної реабілітації дітей та молоді з функціональними обмеженнями () та Міського центру комплексної реабілітації для дітей з інвалідністю () з припиненням юридичних осіб, створенням на їх матеріальній базі Комунальну установу «Міський центр комплексної реабілітації для дітей та осіб з інвалідністю». Затверджено Положення про Комунальну установу «Міський центр комплексної реабілітації для дітей та осіб з інвалідністю», яке є правонаступником прав та обов`язків Міського центру соціально-психологічної реабілітації дітей та молоді з функціональними обмеженнями () та Міського центру комплексної реабілітації для дітей з інвалідністю () (том 1 а.с.113-114).

28 липня 2022 року за №09.14.01-10/342 директор Міського центру комплексної реабілітації для дітей з інвалідністю ОСОБА_3 , направив голові профспілкового комітету МЦКРДІ повідомлення про скорочення штату та реорганізацію центру, в якому зазначав про можливе скорочення штату та звільнення працівників установи в жовтні 2022 року (том 1 а.с.117).

Відповідно до протоколу №6 засідання профспілкового комітету МЦКР для дітей з інвалідністю від 05 серпня 2022 року на засіданні профспілкового розглянуто повідомлення адміністрації Міського центру комплексної реабілітації для дітей з інвалідністю про скорочення штату та реорганізації центру та голова профспілкового комітету зазначила, що у зв`язку із реорганізацію та запланованим скороченням всіх працівників та штату, профспілковий комітет разом з адміністрацією центру повинен узгодити та своєчасно попередити працівників про звільнення (том 1 а.с.118).

Згідно з наказом №58-к від 05 серпня 2022 року директора Міського центру комплексної реабілітації для дітей з інвалідністю ОСОБА_3 , у зв`язку з реорганізацією на підставі рішення Миколаївської міської ради №13/9 від 28 липня 2022 року та затвердження Положення, виключено з 28 жовтня 2022 року зі штатного розпису посади, зокрема практичного психолога 1 к. 1 шт.од, практичного психолога (для дітей) - 1 шт.од., практичного психолога (для дітей) 1 к. 0.5 шт.од. Наказано головному бухгалтеру підготувати штатний розпис Комунальної установи «Міський центр комплексної реабілітації для дітей та осіб з інвалідністю» з 01 листопада 2022 року (том 1 а.с.20-21).

05 серпня 2022 року за №09.14.01-10/349 директор Міського центру комплексної реабілітації для дітей з інвалідністю ОСОБА_3 , направив голові профспілкового комітету МЦКРДІ подання про надання згоди:

1. на розірвання трудових договорів за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України з працівниками, зокрема з працівником ОСОБА_1 практичним психологом та практичним психологом (для дітей) за сумісництвом;

2. переведення до нової установи на аналогічні посади працівників, зокрема на посаду практичного психолога працівника ОСОБА_4 ;

3. на рекомендації щодо першочергового права працівників на заняття вакантних посад у новій установі, у тому числі на посади: методиста, вчителя ОТМ, фахівця із соціальної роботи (для дорослих), соціальних робітників (дві посади), соціального працівника та прибиральниці службових приміщень (том 1 а.с.119-121).

Згідно з випискою з протоколу №8 засідання профспілкового комітету МЦКР для дітей з інвалідністю від 16 серпня 2022 року профспілковим комітетом МЦКР для дітей з інвалідністю надано згоду:

1. на розірвання трудових договорів за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України з працівниками, зокрема з працівником ОСОБА_1 практичним психологом та практичним психологом (для дітей) за сумісництвом, з рекомендацією повідомити такого працівника про майбутнє звільнення не пізніше ніж за 2 місяці до запланованого вивільнення;

2. переведення до нової установи на аналогічні посади працівників, зокрема на посаду практичного психолога працівника ОСОБА_4 , з рекомендацією адміністрації Центру отримати згоди працівника на переведення її до нової установи;

3. запропонувати в обов`язковому порядку працівникам, які підлягають скороченню наявні вакантні посади у новій установі, у тому числі на посади методиста, вчителя ОТМ, фахівця із соціальної роботи (для дорослих), соціального робітника (дві посади), соціального працівника, прибиральниці службових приміщень (том 1 а.с.122-124).

За результатами даних практичних психологів та їх кандидатур ОСОБА_4 , ОСОБА_1 і ОСОБА_5 , через порівняльну таблицю, зазначено, що в новоствореної установі передбачена одна посада практичного психолога та запропоновано перевести на цю посаду ОСОБА_4 , яка відповідно до ст.42 КЗпП України має переважне право на переведення, оскільки має 13 років стажу, не має в сім`ї інших працівників із самостійним заробітком та має високі особисті та професійні якості (том 1 а.с.191-193).

Директором Міського центру комплексної реабілітації для дітей з інвалідністю ОСОБА_3 було направлено на ім`я ОСОБА_1 повідомлення про реорганізацію Міського центру комплексної реабілітації для дітей з інвалідністю, на виконання вимог ст.49-2 КЗпП України та відповідно до рішення Миколаївської міської ради №13/9 від 28 липня 2022 року щодо створення Комунальної установи «Міський центр комплексної реабілітації для дітей та осіб з інвалідністю», наказу від 05 серпня 2022 року №58-к «Про скорочення штату», в якому вона займає посаду практичного психолога 1 категорії і практичного психолога (для дітей) 1 категорії за сумісництвом, із зазначенням, що станом на 23 серпня 2022 року немає можливості запропонувати їй іншу роботу в зв`язку з її відсутністю, при наявності будуть запропоновані посади в межах чинного законодавства. Після закінчення 2-х місячного терміну з моменту одержання персонального повідомлення, вона підлягає звільненню з роботи відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України (том 1 а.с.130,131).

Наказом №91-к від 21 жовтня 2022 року в.о. директора Міського центру комплексної реабілітації для дітей з інвалідністю ОСОБА_6 , на підставі наказу №58-к від 05 серпня 2022 року «Про скорочення штату», повідомлення про заплановане вивільнення від 23 серпня 2022 року та згоди профспілкового комітету на розірвання трудового договору від 17 серпня 2022 року №76/09.14.01-10, ОСОБА_1 звільнено з посади практичного психолога 1 категорії (за сумісництвом) відділення психолого-педагогічної реабілітації Міського центру комплексної реабілітації для дітей з інвалідністю, у зв`язку із скороченням штату (том 1 а.с.137).

Наказом №92-к від 21 жовтня 2022 року в.о. директора Міського центру комплексної реабілітації для дітей з інвалідністю ОСОБА_6 , на підставі наказу №58-к від 05 серпня 2022 року «Про скорочення штату», повідомлення про заплановане вивільнення від 23 серпня 2022 року та згоди профспілкового комітету на розірвання трудового договору від 17 серпня 2022 року №76/09.14.01-10, ОСОБА_1 звільнено з посади практичного психолога 1 категорії відділення психолого-педагогічної реабілітації Міського центру комплексної реабілітації для дітей з інвалідністю, у зв`язку із скороченням штату (том 1 а.с.138).

28 жовтня 2022 року ОСОБА_1 була ознайомлена з наказами про її звільнення, в той же день отримала трудову книжку та вихідну допомогу, що не заперечували сторони.

Відповідно до положень ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст.5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Статтею 21 КЗпП України передбачено, що трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.

Пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

Власник або уповноважений ним орган вправі на свій розсуд вносити зміни до штатного розпису, в тому числі має право зменшити чисельність посад, здійснити звільнення працівників, одночасно прийнявши рішення про прийняття на роботу працівників іншого фаху і кваліфікації, чисельність інших посад.

Визначення юридичної особи, поняття та порядок ліквідації чи реорганізації юридичної особи містяться у ст.ст.80,104,111 ЦК України, ст.ст.62, 66,79,92 ГК України. Системний аналіз вказаних правових норм дає підстави для висновку про те, що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.

Згідно з ч.2 ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Частинами 1,3 статті 49-2 КЗпП України визначено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.

Власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст.40, ч.3 ст.49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.

При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч.3 ст.49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.

Розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за два місяці про наступне вивільнення.

Подібні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 07 квітня 2021 року у справі №444/2600/19, провадження №61-13999св20, від 22 липня 2021 року у справі №456/57/20, провадження №61-6288св21, від 23 липня 2021 року у справі №766/12805/19, провадження №61-7098св21, від 27 серпня 2021 року у справі №712/10548/19, провадження №61-10299св21, від 09 грудня 2021 року у справі №646/2661/20, провадження №61-7496св21, та інших.

Згідно з правовими висновками, висловленими Верховним Судом у постановах від 16 січня 2018 року у справі №519/160/16-ц (провадження №61-312св17), від 06 лютого 2018 року у справі №696/985/15-ц (провадження №61-1214св18), суд не може вдаватися до обговорення та оцінки питання про доцільність і правомірність скорочення штату та чисельності працівників. Право визначати чисельність і штат працівників належить виключно власнику або уповноваженому ним органу, суд зобов`язаний тільки з`ясувати наявність підстав для звільнення.

Відповідно до вимог ч.ч.1-3 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

У постанові Верховного Суду від 23 січня 2018 року у справі №273/212/16-ц (провадження №61-787св17), зазначено, що з урахуванням вимог трудового законодавства у справах, у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю.

У постанові Верховного Суду України від 21 травня 2014 року у справі №6-33цс14 та у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 27 січня 2020 року у справі №654/941/17, (провадження №61-576сво18), зроблено висновок, що звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Відповідно до ч.1 ст.235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, аналіз зазначених правових норм у їх сукупності з положеннями ст.43 Конституції України та ст.240-1 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за змістом ч.1 ст.235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким необхідно розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

У справі, яка переглядається встановлено, що:

- у відповідача відбулися зміни в організації виробництва і праці, а саме реорганізація, що потягло за собою скорочення штату;

- відповідач своєчасно повідомив позивача про наступне вивільнення (сторони про вказане не заперечували);

- зі змісту відзиву на позовну заяву та пояснень представника відповідача, слідує, що останній не заперечував обставини щодо наявності інших вакантних посад в закладі, проте зазначав, що позивач не могла бути призначена на жодну посаду з урахуванням її освіти, кваліфікації та досвіду.

З виписки з протоколу №8 від 16 серпня 2022 року засідання профспілкового комітету МЦКР для дітей з інвалідністю встановлено, що з часу попередження позивача про звільнення та протягом часу з дня попередження і до дня звільнення, а також безпосередньо у день звільнення у відповідача були вакантні посади (методист, соціальний робітник), які не були запропоновані позивачу. При цьому матеріали справи не містять доказів, що позивач за своєї освітою, кваліфікацією та досвідом не може займати вказані посади. Згідно вищевказаного протоколу були й інші посади штатного розпису, які не пропонувались позивачу (том 1 а.с.122-124). Вказане свідчить про порушення процедури звільнення та порушення трудових відносин позивача, та фактично є підставою для поновлення її на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про незаконність звільнення позивача з роботи, тому позовні вимоги в частині поновлення на роботі підлягають задоволенню. Також, в порядку ст.235 КЗпП України, позивач має право на стягнення на свою користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

У разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок).

Пунктом 2 Порядку передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.

Час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.

Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 грудня 2021 року в справі №9901/407/19 вказано, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як заборгованість із заробітної плати та/або середній заробіток за час вимушеного прогулу, обчислюється без віднімання сум податків і зборів. Податки і збори із присудженої за рішенням суду суми заробітної плати та середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із цієї суми при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума зменшується на суму податків і зборів.

При цьому, відрахування податків і обов`язкових платежів із середнього заробітку за час вимушеного прогулу не погіршує становище працівника, якого поновлено на роботі, оскільки за цей період, у разі перебування на посаді, працівник отримував би заробітну плату, із якої також відраховувались би податки і збори.

Відповідно до підпункту 168.1.1 пункту 168.1 статті 168 ПК України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в статті 167 цього Кодексу (за загальним правилом 18 відсотків).

Таким чином, якщо юридична особа відшкодовує (виплачує) на користь фізичної особи середній заробіток за час вимушеного прогулу, то ця особа, виступаючи щодо такої фізичної особи податковим агентом, зобов`язана (у випадках, передбачених ПК України) утримати і перерахувати податок із суми такого доходу. Аналогічний правовий висновок зроблений Верховним Судом у подібних правовідносинах у постановах від 18 липня 2018 року у справі №359/10023/16-ц та від 07 жовтня 2020 року у справі №523/14396/19.

Позовні вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимог про поновлення на роботі, тому суд обґрунтовано, з урахуванням ст.235 КЗпП України, стягнув з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу.

При цьому, апеляційна скарга не містить доводів щодо неправильного нарахування судом розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Не оскаржується судове рішення і в частині відмови позивачу в покладенні обов`язку на відповідача провести чергову атестацію.

Отже, ухвалюючи рішення у цій справі в оскаржуваній частині, районний суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які регулюють спірні правовідносини. Встановивши фактичні обставини справи та надавши їм відповідну правову оцінку, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про поновленні позивача на роботі.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а лише зводяться до переоцінки доказів.

Європейський суд з прав людини вказав, що п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 §23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Рішення суду в оскаржуваній частині по суті спору відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За правилами п.п.«в» п.4 ч.1 ст.382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу Комунальної установи «Міський центр комплексної реабілітації для дітей та осіб з інвалідністю» залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Комунальної установи «Міський центр комплексної реабілітації для дітей та осіб з інвалідністю» залишити без задоволення.

Рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 28 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Серебрякова

Судді: В.В. Коломієць

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення

складено 30 січня 2025 року