Справа № 342/1418/23
Провадження № 22-ц/4808/39/25
Головуючий у 1 інстанції Гайдич Р. М.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Баркова В. М.,

суддів: Девляшевського В. А.,

Луганської В. М.,

секретар Струтинська Д. В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Малетин Андрій Ярославович на рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 30 липня 2024 року в складі судді Гайдич Р. М., ухвалене в м. Городенка Івано-Франківської області, повний текст якого складено 07 серпня 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , перше відділення ІНФОРМАЦІЯ_1 , Міністерства оборони України, Городенківської міської ради, третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», приватного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу Яшана Романа Романовича, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Заяву мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_2 під час артилерійського обстрілу, завданого військовими формуваннями російської федерації, загинув її чоловік ОСОБА_2 . У лютому 2023 року вона з метою оформлення одноразової грошової допомоги та призначення пенсії по втраті годувальника звернулась до ІНФОРМАЦІЯ_3 . Окрім цього, ОСОБА_1 просила надати доступ до зарплатної банківської картки загиблого чоловіка для отримання нею коштів, які йому були перераховані під час служби в ЗСУ. Стосовно такої вимоги останній надано відповідь, що такий доступ вона зможе отримати не раніше, ніж через 10 місяців з дня загибелі чоловіка. В подальшому, з метою з`ясування питання строку звернення із заявою про прийняття спадщини, позивачка консультувалась у адвокатів, проте вони жодним чином не допомогли, оскільки мали суперечливі позиції.

Так, для позивачки згідно ст. ст. 1270, 1272 ЦК України закінчення строку прийняття спадщини після загиблого чоловіка настало 21 липня 2023 року. ОСОБА_1 не вистачило півтори тижня для того, щоб звернутися в цей строк із заявою до нотаріуса, оскільки вона як і усі інші заінтересовані в цьому особи вважали, що останньою датою для заяви про прийняття спадщини буде 21 листопада 2023 року, бо таке випливало з Постанови КМУ від 28 лютого 2022 року № 164. Тому позивачка перебувала в стані непередбачуваності законодавства України у питанні визначення строку на прийняття спадщини у період дії воєнного стану. ОСОБА_1 вважає, що норми вищенаведеної постанови щодо зупинення перебігу строку для прийняття спадщини на чотири місяці є такими, що вводять в оману спадкоємців, та, у даному випадку, зумовили пропуск нею строку для подачі заяви нотаріусу про прийняття спадщини, що і стало підставою для подання позову.

Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 30 липня 2024 року у задоволені позову ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Малетин А. Я. посилаючись на незаконність та необґрунтованість судового рішення, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що твердження суду про те, що Городенківська міська рада є неналежним відповідачем у даній справі є помилковим. Так, відповідно до правового висновку ВС, який викладений у постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 697/2052/17-ц (провадження 3 61-3014св19): відповідачами у справах про визнання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття - відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Оскільки, спадкова справа після смерті ОСОБА_2 , не відкрита, осіб які б вважалися, що прийняли спадщину немає, то у такому разі, стороною правильно визначено відповідачем у даній справі саме Городенківську міську раду.

Що стосується залучення до справи Міністерства оборони України, то дане рішення мотивоване тим, що оскільки грошове утримання, яке було виплачено Міністерством оборони України до загибелі ОСОБА_2 , знаходиться на банківських рахунках померлого, то неотримання таких коштів протягом певного періоду є підставою для повернення їх на банківські рахунки Міністерства оборони України, тому у даному випадку Міністерство оборони України також є належним відповідачем у справі.

Крім того, суд неправомірно відмовляючи у задоволені позову, також посилався на те, що у матеріалах справи немає постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, а є тільки роз`яснення нотаріуса про пропуск строку на подачу заяви про прийняття спадщини. Хоча така постанова є тотожною роз`ясненню нотаріуса, що також є підставою для звернення до суду. Таким чином, відсутність останньої не є підставою для відмови в задоволенні позову.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив. Відповідно до ч.3 ст.360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що про час та місце слухання даної справи апеляційним судом сторони у справі повідомлені належним чином у відповідності до вимог статей 128-130 ЦПК України.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явилися в судове засідання та не направили своїх представників.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Малетина А. Я., які просили скаргу задовольнити, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог до Городенківської міської ради, виходячи з наступного.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Частиною першою статті 8 Конституції України передбачено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права.

Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частин першої та третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (пункти 1, 4 і 5 частини другої статті 175 ЦПК України).

Сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава (стаття 48 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі.

Відповідач це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього.

Під неналежними відповідачами розуміють таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою позивача.

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом.

Установлення цієї умови підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Визнати відповідача неналежним суд може тільки в тому випадку, коли можливо вказати на особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Тож неналежний відповідач це особа, визначена позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Тобто визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи.

Аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 вересня 2024 року у справі № 990/220/24 (провадження № 11-188заі24).

Так, відмовляючи у задоволенні позову, суд посилався на неналежний склад відповідачів у даній справі. Водночас, у порушення вищенаведених норм закону, зокрема вимог частини п`ятої статті 12 ЦПК України, не роз`яснив належним чином позивачці її права, зокрема щодо заміни неналежного відповідача належним, та не вирішив цього питання в порядку, передбаченому статтею 51 ЦПК України, та ухвалюючи рішення з підстав звернення із позовом до неналежних відповідачів, не встановив належного відповідача та не роз`яснив позивачці до кого їй необхідно заявляти свої позовні вимоги.

У постанові Верховного Суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 761/23904/19 зазначено, що визначення позивачем у позові складу сторін у справі (позивача та відповідача) має відповідати реальному складу учасників спору у спірних правовідносинах та має на меті ефективний захист порушених прав (свобод, інтересів) особи, яка вважає, що вони порушені, із залученням потрібного кола осіб, які мають відповідати за позовом. Незалучення до участі у справі особи як співвідповідача за умови наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.

У постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 265/6868/16-ц зроблено висновок про те, що у справах про визнання права власності у порядку спадкування належним відповідачем є спадкоємець (спадкоємці), який прийняв спадщину, а у випадку його відсутності, усунення від права на спадкування, неприйняття ним спадщини, а також відмови від її прийняття, належним відповідачем є відповідний орган місцевого самоврядування.

Апеляційним судом встановлено, що особами, які можуть бути спадкоємцями за законом першої черги після смерті ОСОБА_2 , є його батько, дружина ОСОБА_1 та діти: дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , син ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .

Водночас, відповідно до матеріалів справи із заявою про прийняття спадщини, або відмови від спадщини після смерті ОСОБА_2 ніхто не звертався, свідоцтво про право на спадщину не видавалось.

Під час розгляду справи апеляційним було встановлено, що після смерті ОСОБА_2 Балаклійською державною нотаріальною конторою Харківської області відкрито спадкову справу № 44/2023, але не за заявою спадкоємців загиблого, а за претензією АК КБ «ПриватБанк» про включення заборгованості ОСОБА_2 до спадкової маси.

Частиною першою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Положення статті 29 ЦК України не ставлять місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації.

Право на вибір місця проживання закріплено у статті 33 Конституції України, відповідно до якої кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Під місцем постійного проживання розуміється місце, де фізична особа постійно проживає. Тимчасовим місцем проживання є місце перебування фізичної особи, де вона знаходиться тимчасово (під час перебування у відпустці, відрядженні, зокрема, у готелі чи у санаторії тощо).

Згідно зі статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (у редакції, чинній на момент відкриття спадщини) реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.

Зазначена правова норма відтворює загальний принцип заборони дискримінації за ознакою наявності чи відсутності реєстрації місця проживання або місця перебування особи.

Аналіз наведених норм права та правила частини першої статті 1221 ЦК України дає підстави стверджувати, що місцем відкриття спадщини є не місце реєстрації спадкодавця, а останнє його місце постійного проживання.

Як вбачається з довідки Міського голови Городенківської міської ради від 01 серпня 2016 року, акту комісії міської ради про встановлення фактичного місця проживання осіб від 17 листопада 2020 року № 1, акту обстеження житлово-побутових умов № 15 від 10 лютого 2021 року, ОСОБА_2 з 2004 року проживає у квартирі АДРЕСА_1 разом із позивачкою. Також рішенням Городенківської міської ради від 06 липня 2017 року № 681 ОСОБА_2 надано у власність земельну ділянку площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку в межах міста по АДРЕСА_2 (том 3 а.с. 49-52). Крім того, ОСОБА_2 був мобілізований ІНФОРМАЦІЯ_1 (том 1 а.с. 9).

Таким чином вищенаведені докази в їх сукупності підтверджують, що постійним місцем проживання ОСОБА_2 було м. Городенка, відтак належним відповідачем у цій справі є Городенківська міська рада, оскільки інші спадкоємці не зверталися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини та не оскаржували рішення суду, яке переглядається.

Що стосується поважності причин пропуску строку для визначення додаткового строку для прийняття спадщини, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно із статтею 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до статті 1296 ЦК України спадкоємці як за законом, так і за заповітом мають право звернутись до нотаріуса за видачею їм свідоцтва про право на спадщину.

Згідно із статтею 71 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що у разі смерті одного з подружжя (колишнього з подружжя) свідоцтво про право власності на частку в їхньому спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя (колишнього з подружжя) з наступним повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття (стаття 1270 ЦК України).

Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини (стаття 1272 ЦК України).

Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини (частина перша статті 1273 ЦК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2022 року в справі № 756/957/18 (провадження № 61-5590св21) вказано, що: «… поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Отже, строки на подання заяви про прийняття спадщини не визнаються преклюзивними, можуть бути поновлені з дотриманням правил частини третьої 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини і можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними.

Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через власну пасивну поведінку, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1486цс15, від 14 вересня 2016 року у справі № 6-1215цс16».

Якщо спадкоємець пропустив шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини з поважних причин, закон гарантує йому право на звернення до суду із позовом про визначення додаткового строку на подання такої заяви. За конкретних фактичних обставин кожної справи пропуск строку для прийняття спадщини суд має оцінювати з урахуванням тривалості такого пропуску та загальних засад цивільного законодавства, як-от розумність, добросовісність та справедливість. Головною ознакою поважних причин такого пропуску є те, що вони унеможливлюють своєчасне звернення із заявою про прийняття спадщини. Неподання заяви умисно чи з необережності (недбалості) не може бути підставою для визначення спадкоємцю додаткового строку для прийняття спадщини. Вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, першорядно, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду. Суди мають враховувати, що безпідставне надання додаткового строку для прийняття спадщини є порушенням правової визначеності як елемента правовладдя (верховенства права) та є незаконним втручанням у права спадкоємців, які прийняли спадщину, а у разі відсутності таких спадкоємців в інтереси територіальної громади, яка має право на визнання спадщини відумерлою (див. пункти 53 - 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року в справі № 686/5757/23 (провадження № 14-50цс24)).

В цій справі спадщина відкрилася 21 січня 2023 року.

Перебіг строку на прийняття спадщини розпочався 22 січня 2023 року.

Останнім днем строку на прийняття спадщини було 22 липня 2023 року.

З листа приватного нотаріуса Коломийського районного нотаріального округу Івано-Франківської області № 191/01-16 від 04 серпня 2023 року, наданого після звернення ОСОБА_1 щодо роз`яснення порядку заведення спадкової справи після смерті чоловіка ОСОБА_2 та у зв`язку з цим подачі заяви про прийняття спадщини вбачається, що позивачкою пропущено строк для подання заяви про прийняття спадщини, тому вона може подати позов до суду про визнання нею додаткового строку для прийняття спадщини достатнього для подання заяви про прийняття спадщини (том 1 а.с. 12).

Не надаючи оцінки поважності причин пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини позивачкою, після смерті її чоловіка, суд виходив з того, що ОСОБА_1 не надала суду доказів того, що нотаріус відмовив їй у заведенні спадкової справи, а отримане нею роз`яснення нотаріуса не можна вважати відмовою останнього у заведенні спадкової справи.

Проте з таким висновком колегія суддів погодитися не може, адже лист приватного нотаріуса від 04 серпня 2023 року, наданого позивачкою до суду першої інстанції, за своїм змістом зводиться до того, що свідоцтво про право на спадщину позивачці видане бути не може.

Крім того, ВС у складі колегії суддів Першої судової палати КЦС у постанові від 27 лютого 2019 року, справа № 369/8878/16-ц, провадження № 61-23640св18 роз`яснив, що: «… при наданні оцінки листам нотаріусів, у яких зазначено про причини невидачі спадкоємцям свідоцтв про право на спадщину, необхідно виходити із їх змісту та відповідно враховувати підстави зазначені нотаріусами, при цьому істотне значення мають підстави, які унеможливлюють у будь-якому випадку в майбутньому видачу таких свідоцтв нотаріусами, тому при наявності таких підстав незалежно від форми відповіді нотаріуса лист чи постанова про відмову у видачі свідоцтва, необхідно виходити з того, що у спадкодавця можливість оформити спадщину у нотаріуса відсутня».

Оцінка поважності причин пропуску строку звернення із заявою про прийняття спадщини повинна, у першу чергу, стосуватися періоду від моменту відкриття спадщини й до спливу шестимісячного строку, встановленого законом для її прийняття. Саме протягом цього періоду мають існувати об`єктивні та істотні перешкоди для прийняття спадщини. Інші періоди досліджуються, якщо ці перешкоди почали існувати протягом шестимісячного строку та тривали до моменту звернення до нотаріуса або до суду.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка посилалася на те, що на час загибелі чоловіка діяла постанова Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану», якою строк для прийняття спадщини був зупинений на строк дії військового стану.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, строк дії якого неодноразово продовжувався та діє на час розгляду справи.

Відповідно до статті 64 Конституції України, статей 12-1 і 20 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», статей 7 і 34 Закону України «Про нотаріат», Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64 «Про введення воєнного стану в Україні» 28 лютого 2022 року Кабінетом Міністрів України була прийнята постанова № 164 «Про деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» відповідно до якої строк для прийняття спадщини був зупинений на час воєнного стану.

З 29 червня 2022 року діяли зміни щодо строків оформлення спадщини під час воєнного стану. Ці зміни були запроваджені на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 24 червня 2022 року № 719 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо нотаріату та державної реєстрації в умовах воєнного стану».

Так, пунктом 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що перебіг строку для прийняття спадщини або відмови від її прийняття зупиняється на час дії воєнного стану, але не більше ніж на 4 (чотири) місяці. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям після закінчення строку для прийняття спадщини.

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 травня 2023 року № 469 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо нотаріату, державної реєстрації та функціонування державних електронних інформаційних ресурсів в умовах воєнного стану» пункт 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» виключено.

Як зазначено вище та на це, як на підставу для визначення додаткового строку для прийняття спадщини посилається позивачка, Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який діє до сьогодні.

Відповідно до правового висновку викладеного у постанові Верховного Суду від 25 січня 2023 року у справі № 676/47/21 правила щодо строку на прийняття спадщини (початок перебігу, наслідки спливу) регулюються Цивільним кодексом України, який прийнятий Верховною Радою України і є основним актом цивільного законодавства України.

Строк на прийняття спадщини по своїй сутності є присічним (статті 1270, 1272 ЦК України), оскільки його сплив призводить до того, що спадкоємець вважається таким, який не прийняв спадщину. Тобто сплив строку «присікає» право на прийняття спадщини. Проте в законі, вочевидь з урахуванням сутності права на прийняття спадщини як майнового, передбачена можливість: за згодою самих спадкоємців, що прийняли спадщину, подати заяву про прийняття спадщини (частина друга статті 1272 ЦК України); для спадкоємця звернутися з позовною вимогою та за наявності поважної причини суд визначає додатковий строк на прийняття спадщини (частина третя статті 1272 ЦК України).

Законодавець як у статті 1270 ЦК України, так і в інших нормах ЦК України, не передбачає допустимості існування такої конструкції як «зупинення перебігу строку на прийняття спадщини» та можливості в постанові Кабінету Міністрів України визначати інші правила щодо строку на прийняття спадщини.

Пункт 3 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 164 «Деякі питання нотаріату в умовах воєнного стану» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) суперечить статтям 1270, 1272 ЦК України, а тому не підлягає застосуванню.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що у позивачки існували поважні причини пропуску строку на прийняття спадщини у межах встановленого законом строку на прийняття спадщини, що за загальним правилом обчислюється з дня наступного за днем відкриття спадщини (день смерті спадкодавця) і спливає через шість місяців та враховуючи обставини цієї справи, незначний часовий проміжок між закінченням строку прийняття спадщини та подачею позовної заяви до суду, апеляційний суд вважає, що наявні підстави для визначення дружині загиблого військовослужбовця додаткового строку для прийняття спадщини на підставі частини третьої статті 1272 ЦК України.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

За вказаних обставин рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог до Городенківської міської ради підлягає скасуванню на підставі п.п. 1, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням в цій частині нового судового рішення про задоволення позову.

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України.

Частиною першою зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, судові витрати, понесені у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції покладаються на відповідача. Відтак з Городенківської міської ради слід стягнути на користь ОСОБА_1 1 073,60 грн. сплаченого судового збору за подання позовної заяви, а також судовий збір в розмірі 1 288,32 грн. за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 367, 368, 376, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Малетин Андрій Ярославович задовольнити частково.

Рішення Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 30 липня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог до Городенківської міської ради скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Городенківської міської ради про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини задовольнити.

Визначити ОСОБА_1 додатковий тримісячний строк з моменту набрання рішення апеляційного суду законної сили для прийняття спадщини після смерті чоловіка ОСОБА_2 , загиблого ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути з Городенківської міської ради судові витрати по сплаті судового збору за подачу позову до суду першої інстанції в сумі 1 073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 коп.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Городенківської міської ради судові витрати по сплаті судового збору за подачу апеляційної скарги в сумі 1 288 (одна тисяча двісті вісімдесят вісім) грн. 32 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 31 січня 2025 року.

Судді В. М. Барков

В. А. Девляшевський

В. М. Луганська