КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №362/120/24 Головуючий у суді І інстанції: Марчук О.Л.
провадження №22-ц/824/3405/2025 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Болотова Є.В., Олійника В.І.,

секретар судового засідання: Дуб С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2024 року про стягнення штрафу у порядку процесуального примусу у справі за позовом ОСОБА_1 до Глевахівської селищної ради, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання незаконним рішення, скасування рішення та встановлення часу спілкування,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2024 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

В подальшому, під час розгляду справи в суді першої інстанції, на підставі пунктів 2, 4 і 7 частини другої статті 44 ЦПК України, ухвалою суду першої інстанції яку занесено до протоколу судового засідання 08 серпня 2024 року зобов`язано позивача надати суду установчі та інші правові документи стосовно діяльності так званої «церкви християн у місті Боярка» яку відвідує позивач (а.с. 201 - 207 том 1).

Під час розгляду справи до дати постановлення судом рішення по суті спору 13 вересня 2024 року позивач не виконав вимог ухвали суду від 08 серпня 2024 року та з невідомих суду причин не надав суду витребувані судом документи.

При цьому, позивач не повідомив суду причини неподання витребуваних судом документів, а тому суд вважає неповажними причини неподання позивачем витребуваних судом доказів.

Як наслідок, вказане рішення суду, станом на дату постановлення даного рішення суду, позивачем не виконано.

Ухвалою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2024 року стягнуто із ОСОБА_1 в дохід державного бюджету штраф у сумі 3028 грн.

Не погодившись з вказаною ухвалою, ОСОБА_1 11 жовтня 2024 року подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2024 року щодо стягнення з ОСОБА_1 штрафу у сумі 3028 грн (а.с. 1-8 том 2).

В обгрунтування доводів апеляційної скарги скаржник посилається на те, що викладені висновки суду першої інстанції в оскаржуваній ухвалі не відповідають обставинам справи та не відповідають дійсності, а оскаржувана ухвала є незаконною, оскільки позивачем під час надання пояснень щодо своїх позовних вимог було зазначено, що він регулярно відвідує богослужіння у Церкві християн у м. Боярка Київської області. Вказана церква є незареєстрованою у державних реєстрах.

Після надання таких пояснень позивачем, суд першої інстанції постановив протокольну ухвалу про надання позивачем суду установчі та інші правові документи стосовно діяльності так званої «церкви християн у місті Боярка» які відвідує позивач.

При цьому, позивач не є засновником цієї церкви, а лише відвідує богослужіння, а отже немає доступу до установчих документів церкви.

Крім того, на переконання скаржника, установчі документи церкви жодним чином не впливають на обгрунтованість розгляду справи, предметом якої є встановлення порядку участі дідуся в житті онуки.

Водночас, характеристика на позивача з місця роботи та проживання, які суд вимагав цією ж ухвалою, були позивачем надані вчасно.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Накладаючи на ОСОБА_1 штраф у сумі 3028 грн, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що позивач не виконав вимоги ухвали суду від 08 серпня 2024 року та з невідомих причин не надав суду витребувані судом документи, при цьому не повідомивши про причини неподання позивачем витребуваних судом доказів.

Однак такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до частин 1-5 статі 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що ухвалою суду першої інстанції, яку занесено до протоколу судового засідання 08 серпня 2024 року зобов`язано позивача надати суду установчі та інші правові документи стосовно діяльності так званої «церкви християн у місті Боярка» яку відвідує позивач (а.с. 201 - 207 том 1).

10 вересня 2024 року представник позивача - адвокат Дуля Т.В. на виконання вимог ухвали від 08.08.2024 року просила долучити до матеріалів справи характеристики на ОСОБА_1 (а.с.209-211 том 1).

Також встановлено з пояснень позивача, що він регулярно відвідує богослужіння у Церкві християн у м. Боярка Київської області, однак вказана церква є незареєстрованою у державних реєстрах.

Відповідно до п. 6 ч. 2 та ч. 3 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки. У випадку невиконання учасником справи його обов`язків суд застосовує до такого учасника справи заходи процесуального примусу, передбачені цим Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст. 143 ЦПК України заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 144 ЦПК України заходами процесуального примусу є, зокрема, штраф.

Відповідно до ч. 1 ст. 148 ЦПК України суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі до від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб у випадках: 1) невиконання процесуальних обов`язків, зокрема ухилення від вчинення дій, покладених судом на учасника судового процесу; 2) зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству; 3) неповідомлення суду про неможливість подати докази, витребувані судом, або неподання таких доказів без поважних причин.

Отже, підставою для стягнення в дохід державного бюджету штрафу в порядку процесуального примусу є факт недобросовісної поведінки учасника судового процесу, ухилення, тобто уникнення, ігнорування вчинення дій, покладених судом без поважних причин, зловживання процесуальними правами, що має певну мету перешкоджання судочинству, та умисне, без поважних причин, неподання доказів або повідомлення про неможливість їх подання.

За відсутності доказів наявності у розпорядженні позивача ОСОБА_1 оригіналів документів (установчі та інші правові документи стосовно діяльності церкви християн у місті Боярка), які витребував суд як докази у справі, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що позивач не виконав вимог ухвали суду від 08 серпня 2024 року про витребування доказів, оскільки позивач під час розгляду справи в суді першої інстанції повідомив суд, що він не є засновником церкви християн у місті Боярка, а лише відвідує богослужіння, а отже немає доступу до установчих документів церкви.

З огляду на викладене, висновок суду першої інстанції про наявність підстав для застосування до ОСОБА_1 заходів процесуального примусу у вигляді штрафу є помилковим.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній часині є порушення норм процесуального права.

За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід задовольнити, ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2024 року скасувати.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 367, 374, 376 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2024 року скасувати.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в частині 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено «31» січня 2025 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Є.В. Болотов

В.І. Олійник