Провадження № 2/127/3333/22
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2025 рокумісто Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

в складі головуючого судді Бойко В.М.

при секретарі Боярова В.В.,

представників позивача ОСОБА_5, ОСОБА_1 ,

відповідачів ОСОБА_2 ,

представника відповідчів Живуна В.І. ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_4 , в інтересах якого діє ОСОБА_5 , до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_8 , через свого представника ОСОБА_5 , звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області із позовом до відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення.

В обґрунтування позову вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла мати позивача ОСОБА_9 . На час її смерті позивачу було 16 років. При цьому, батько позивача проживав окремо та був позбавлений батьківських прав, тому опіку над позивачем здійснювала бабуся, та він проживав разом з нею за адресою АДРЕСА_1 . Позивачу ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, на праві приватної власності належить квартира в АДРЕСА_2 , яку він успадкував після смерті своєї матері. Однак, скориставшись неповноліттям позивача, та на момент коли він проживав разом з бабусею, в його квартиру вселилися сім`я брата померлої матері - ОСОБА_10 , ОСОБА_2 з двома дітьми - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 . Після досягнення повноліття позивач продовжив проживати з бабусею, однак у 2022 році виявив бажання заселитися до своєї квартири та проживати окремо. Відповідачі, при цьому, відмовилися звільнити квартиру без пояснення причин, хоча усі вони зареєстровані за адресою АДРЕСА_3 , але проживати там не бажають. Чоловік відповідачки ОСОБА_2 - ОСОБА_10 на даний час не проживає разом з сім`ю, а пересилився проживати до квартири бабусі, та створює нестерпні умови для проживання позивача. Тому склалася ситуація, що позивач позбавлений можливості проживати у власній квартирі та користуватися нею, а відповідачі чинять перешкоди у користуванні майном, чим порушують права позивача. На підставі викладеного, та керуючись ст.391 ЦК України, 156 ЖК України та ст.116 ЖК Української РСР позивач просив суд усунути перешкоди у користуванні належною йому квартирою в АДРЕСА_2 , шляхом виселення з неї ОСОБА_2 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , без надання іншого житлового приміщення.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 02.12.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у справі. На адресу відповідачів судом була надіслана копія ухвали про відкриття провадження у справі, у якій був встановлений строк для подання відзиву, а також копія позовної заяви і доданих до неї документів.

23.01.2023 року на адресу суду від відповідачки ОСОБА_2 надійшов відзив на позовну заяву, у якому остання вказала, що вона одночасно є законним представником неповнолітньої ОСОБА_7 . Позовні вимоги вона не визнає у повному обсязі виходячи з наступного. Зазначила, що наприкінці 2002 року дідусь позивача ОСОБА_11 продав квартиру в м.Тульчин та на ці гроші придбав спірну квартиру за адресою: АДРЕСА_2 , право власності на яку було зареєстровано на його дочку - ОСОБА_12 (матір позивача). У 2003 році брат матері позивача ОСОБА_13 одружився з ОСОБА_2 і за колективним рішенням сім`ї вони оселилися в спірній квартирі. Таке рішення про їхнє проживання приймалося з батьками - ОСОБА_11 та ОСОБА_14 (дідусь і бабуся позивача), а також сестрою - ОСОБА_12 (матір позивача), яка була власником квартири на той час. З того часу уся сім`я проживала у вказаній кварирі, тобто більше 20 років. Мати позивача ОСОБА_12 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Позивач який на той час був неповнолітнім залишився проживати разом з бабусею ОСОБА_14 , оскільки його батька у 2012 році було позбавлено батьківських прав. Тобто, на час заселення відповідачки з дітьми до квартири позивачу було 7 років, тому рішення про проживання у спірній квартирі, як вже зазначалося, приймалося з його дідусем і бабусею, та матір`ю, як власником. Таким чином, твердження позивача, що відповідачі вселилися без його згоди у спірну квартиру не відповідає дійсності. Перший власник квартири - ОСОБА_12 , а згодом піклувальник позивача - бабуся ОСОБА_14 не заперечували проти проживання відповідачів у зазначеній квартирі. Крім того, до досягнення позивачем 25-річного віку жодних невдоволень існуючим станом речей він не висловлював - його влаштовувало проживання у трикімнатній квартирі із бабусею, не приймаючи жодної участі в утриманні квартири бабусі та в утриманні квартири, що належить йому, та в якій проживає його дядько з сім`єю. Позивач не сплачував комунальні послуги, не здійснював поточні ремонти обох помешкань. На думку відповідача, ОСОБА_4 перебуває під впливом сторонніх осіб, які підбурюють його виселити відповідачів з квартири, з подальшим корисливим мотивом продажу квартири, оскільки ОСОБА_4 тривалий час зловживав алкогольними напоями. Щодо чоловіка відповідачки - ОСОБА_10 , то він дійсно проживає за адресою бабусі, оскільки вона є особою пенсійного віку та потребує догляду. Таким чином, відповідачі проживають та користуються квартирою за адресою: АДРЕСА_2 за згоди попереднього власника, сплачують комунальні послуги, належним чином утримують помешкання, а їх примусове виселення порушить їх права, в тому числі право на житло неповнолітніх дітей, оскільки іншого житла вони не мають. На підставі викладеного, відповідачка просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

27.06.2023 року за клопотанням позивача було витребувано у Служби у справах дітей ВМР письмовий висновок щодо доцільності виселення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з квартири АДРЕСА_4 .

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 13.11.2023 року було витребувано докази по справі, а саме: у Державного реєстратора ДАП ВМР інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав про нерухоме майно, що зареєстроване на праві власності за ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Управління ДМС у Вінницькій області інформацію про зареєстроване місце проживання ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 09.01.2024 року підготовче провадження по справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 16.09.2024 року було закрито провадження у частині заявлених позовних вимог до ОСОБА_7 .

Постановою Вінницького апеляційного суду від 14.11.2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_7 - адвоката Живуна В.І. - задоволено. Ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 16.09.2024 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 21.11.2024 року (суддя Борисюк І.Є.) прийняла до свого провадження цивільну справу №127/25801/22 в частині позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 26.11.2024 року об`єднано в одне провадження цивільну справу №127/25801/22 (провадження №2/127/5607/24) в частині позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом виселення за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради разом з цивільною справою №127/25801/22 (провадження №2/127/3333/22) за позовом ОСОБА_4 , в інтересах якого діє ОСОБА_5 , до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення, що перебувають в провадженні Вінницького міського суду Вінницької області.

Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 04.12.2024 року у задоволені клопотання відповідача ОСОБА_2 про зупинення провадження по справі - відмовлено.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 13.12.2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 04.12.2024 року про зупинення провадження по цивільній справі ОСОБА_4 , в інтересах якого діє ОСОБА_5 , до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення - повернуто особі, яка її подала.

В судовому засіданні представники позивача ОСОБА_5 та ОСОБА_1 позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд задовольнити позов у повному обсязі. Стягнути з відповідачів судові витрати.

Відповідачка ОСОБА_2 , яка також є законним представником ОСОБА_7 , в судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі з підстав наведених у відзиві на позов. Просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Відповідачка ОСОБА_6 в судове засідання не з`явилася, про дату,час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. У попередніх судових засіданнях вказала, що позовні вимоги не визнає у повному обсязі.

Представник Служби у справах дітей ВМР в судове засідання не з`явилася, на адресу суду надіслала заява про розгляд справи у її відсутність, підтримала висновок Служби у справах дітей ВМР.

Заслухавши думку учасників процесу, вивчивши матеріали позовної заяви, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, судом встановлено наступне.

Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та допустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив учасникам справи рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_4 , відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 , яка належить йому на праві приватної власності (1/1) на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом Серія та номер 2-1974. Дата державної реєстрації - 13.09.2013 року (т.1, а.с.8-9).

При цьому, предметом даного позову є матеріально-правова вимога ОСОБА_4 про виселення з квартири АДРЕСА_4 відповідачки ОСОБА_2 разом з дітьми ОСОБА_6 та неповнолітньою ОСОБА_7 , на тій підставі, що їх проживання є перешкодою в користуванні належною йому на праві власності квартирою, у яку відповідачі вселилися без його згоди.

З Довідки №174 ТОВ «ЖЕО» від 17.01.2023 року вбачається, що за адресою: АДРЕСА_2 проживають/зареєстровані: ОСОБА_12 (дата прибуття - 17.12.2002 року, вид проживання - постійна, дата вибуття - 18.05.2011 року), ОСОБА_4 (дата прибуття - 17.12.2002 року, вид проживання - постійна, дата вибуття - 18.05.2011 року), ОСОБА_6 (дата прибуття - 14.07.2016 року, вид проживання - пр.без реєстрації), ОСОБА_7 (дата прибуття - 14.07.2016 року, вид проживання - пр.без реєстрації), ОСОБА_10 (дата прибуття - 14.07.2016 року, вид проживання - пр.без реєстрації), ОСОБА_2 (дата прибуття - 14.07.2016 року, вид проживання - пр.без реєстрації) (т.1, а.с.53).

На час розгляду справи судом встановлено, що у спірній квартирі за адресою АДРЕСА_2 постійно проживають: ОСОБА_2 разом з дітьми - ОСОБА_6 ОСОБА_7 .

Разом з тим, відповідно до відповіді з Управління державної міграційної служби України у Вінницькій області ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстровані за адресою: АДРЕСА_3 (т.1, а.с.144).

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що за ОСОБА_6 , ОСОБА_2 та ОСОБА_7 право власності на об`єкти нерухомого майна не зареєстровано (т.1, а.с.148-150).

Інших письмових доказів, які б підтверджували факт чинення перешкод відповідачами у користуванні квартирою позивачем не надано.

Натомість, відповідачка ОСОБА_15 вказала, що у спірній квартирі вона разом з дітьми проживає з 2003 року, згоду на вселення у дану квартиру її сім`я узгоджувала разом з тодішнім власником квартири - ОСОБА_12 та батьками чоловіка - ОСОБА_11 та ОСОБА_14 . Надала суду відповідні докази.

Відповідно до Рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 30.11.2012 року позбавлено батьківських прав ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 . Встановлено піклування над неповнолітнім ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , та призначено його піклувальником ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_8 (т.1, а.с.56).

Відповідно до Довідки ТОВ «ЖЕО» №198 від 20.01.2023 року за адресою: АДРЕСА_5 проживають/зареєстровані: ОСОБА_11 (дата прибуття - 01.01.2006 року, вид проживання - постійна, дата вибуття - 15.09.2006 року ), ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , (дата прибуття - 21.04.1995 року, вид проживання - постійна, ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_8 , (дата прибуття - 04.02.2009 року, вид проживання - постійна, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , (дата прибуття - 01.02.2018 року, вид проживання - проживає без реєстрації) (т.1, а.с.41).

На час розгляду справи судом встановлено, що у квартирі за адресою АДРЕСА_5 постійно проживають: ОСОБА_14 , ОСОБА_10 та ОСОБА_4 .

На аркушах справи т.1 №42-45 знаходяться квитанції про сплату комунальних послуг.

Відповідно до Свідоцтва про одруження Серія НОМЕР_1 ОСОБА_10 та ОСОБА_2 зареєстрували шлюб 15.02.2003 року (т.1, а.с.57).

Відповідно до Свідоцтва про народження Серія НОМЕР_2 батьками ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є ОСОБА_10 та ОСОБА_2 (т.1, а.с.46).

Відповідно до Свідоцтва про народження Серія НОМЕР_3 батьками ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є ОСОБА_10 та ОСОБА_2 (т.1, а.с.47).

ОСОБА_7 навчається в КЗ «Вінницький ліцей №4 ім.Д.І.Менделєєва в 9-Г класі, що підтверджується Довідкою №16 КЗ «ВЛ №4 ім.Д.І.Менделєєва» від 13.01.2023 року (т.1, а.с.48).

Відповідно до Довідки про дородовий патронаж від 07.12.2004 року ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_2 (т.1, а.с.49).

Також, згідно Обмінної картки про відомості пологового будинку, пологового відділення лікарні про новонародженого у ОСОБА_2 , адреса проживання: АДРЕСА_2 , пологи трапилися 05.02.2005 року (т.1, а.с.50).

Згідно Обмінної картки пологового будинку, пологового відділення лікарні про новонародженого у ОСОБА_2 , адреса проживання: АДРЕСА_2 , пологи відбулися 14.09.2007 року (т.1, а.с.51).

Відповідно до Консультативного висновку АДВ МЛ «ЦМ та Д» від 26.12.2018 року ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса проживання: АДРЕСА_2 отримала консолідуючий перелом нижньої третини правої променевої кістки (т.1, а.с.52).

ОСОБА_2 працює в ВОУНБ ім.В.Отамановського на посаді провідного бібліографа, та її заробітна плата за 6 місяців 2022 року складає 77 680,41 грн., що підтверджується Довідкою ВОУНБ ім.В.Отамановського (т.1, а.с.54).

Також, згідно Довідки №3 від 17.01.2023 року Вінницької обласної філармонії ім.М.Д.Леонтовича заробітна плата ОСОБА_10 , який працює в Вінницькій обласній філармонії ім.М.Д.Леонтовича провідним редактором за період з липня 2022 року по грудень 2022 року складає 46 948,59 грн. (т.1, а.с.55).

На аркушах справи т.1 №58 знаходяться сімейні фотографії сім`ї ОСОБА_10 , та ОСОБА_2 .

Відповідно до Висновку №01/00/011/53691 від 08.09.2023 ВК ВМР, орган опіки та піклування ВМР вважає недоцільним виселення дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з квартири АДРЕСА_4 (т.1, а.с.121).

В судовому засіданні за клопотанням сторін також були допитані свідки.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_18 вказав, що є двоюрідним дідом позивача ОСОБА_19 (він брат ОСОБА_14 ) Зазначив, що квартира за адресою АДРЕСА_2 була придбана ОСОБА_11 для своєї дочки ОСОБА_12 та онука ОСОБА_4 . У 2012 році ОСОБА_12 померла та ОСОБА_4 проживав з бабусею ОСОБА_14 , оскільки рідний батько був позбавлений батьківських прав. Після смерті матері ОСОБА_4 успадкував вказану квартиру. Йому відомо що ОСОБА_4 хоче постійно проживати у своїй квартирі, а відповідачі його туди не впускають. Також відомо, що після одруження ОСОБА_10 усією сім`єю було вирішено, що вони будуть тимчасово проживати у спірній квартирі, так як тільки одружилися, а оскільки ОСОБА_11 хворів, тому ОСОБА_12 та ОСОБА_4 проживали з ним.

Свідок ОСОБА_16 суду пояснив, що він є батьком позивача ОСОБА_8 , однак позбавлений у 2012 році батьківських прав, для того щоб син отримував пільги. Відомо, що квартиру за адресою АДРЕСА_2 купував дід позивача ОСОБА_11 для ОСОБА_12 . Зазначив, що ОСОБА_4 бажає проживати у вказаній квартирі, однак відповідачі не пускають його в квартиру, обіцяють, що звільнять квартиру, коли ОСОБА_4 буде одружуватися. Відомо, що відповідачі мали проживати у спірній квартирі тимчасово.

Свідок ОСОБА_20 в судовому засіданні зазначила, що сім`ю ОСОБА_2 вона знає давно, вона працювава разом з покійною ОСОБА_12 та дружила з нею. Після смерті ОСОБА_12 їй відомо, що за ОСОБА_4 піклувалася його бабуся ОСОБА_14 та на нього було оформлено право власності на квартиру. Вказала, що у 2020 році ОСОБА_4 зловживав алкогольними напоями та лікувався у лікарні. В власній квартирі ОСОБА_4 не має змоги проживати, тому що відповідачі його не впускають, та постійно здійснюють контроль за ним (забирають у нього паспорт та банківські картки).

ОСОБА_22 в судовому засіданні пояснив, що є сусідом сім`ї ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , товаришує з ними та позивача ОСОБА_4 знає з дитинства. Відомо, що ОСОБА_4 проживає на даний час разом з бабусею, однак у нього є своя квартира. Безпосередньо з ОСОБА_4 він не спілкується, а про квартиру йому відомо зі слів сім`ї ОСОБА_2 . Про конфлікти щодо проживання у квартирі між ними йому нічого не відомо.

Свідок ОСОБА_24 в судовому засіданні вказала, що вона сусідка сторін. Підтвердила, що сім`я відповідачів ОСОБА_2 у квартиру за адресою АДРЕСА_2 заселилася в січні 2003 року та до цього часу вони там проживають, заперечень щодо їх проживання там ніколи не було. ОСОБА_4 проживає разом з бабусею, та він ніколи не казав, що хоче проживати окремо. Відомо, що у ОСОБА_4 були проблеми із вживанням алкоголю.

Свідок ОСОБА_25 вказала, що вона є знайомою та сусідкою ОСОБА_2 . Їй відомо, що ОСОБА_4 разом з матір`ю проживав у бабусі, та продовжує проживати разом з нею. Вважає, що у ОСОБА_4 є певні психологічні відхилення.

Свідок ОСОБА_26 вказала, що є знайомою сім`ї ОСОБА_2 , працювала разом з відповідачкою ОСОБА_2 та позивачем ОСОБА_4 у бібліотеці. Відомо, що одна з співробітниць допомагала ОСОБА_4 (недозволяла курити, кудись йти).

Свідок ОСОБА_27 в судовому засіданні вказала, що є подругою сім`ї ОСОБА_4 . Їй відомо, що квартиру за адресою АДРЕСА_2 ОСОБА_11 придбав для дочки ОСОБА_12 , однак вона не хотіла там жити та просила разом з батьками. При цьому, вказану квартиру «віддали» для проживання сім`ї відповідачів. Сім`я відповідачів ОСОБА_2 разом з чоловіком ОСОБА_10 зробили там ремонт, купили меблі. Після смерті ОСОБА_12 її син ОСОБА_4 залишився проживати разом з бабусею ОСОБА_14 . Вважає, що ОСОБА_4 не може жити сам, оскільки зловживає алкогольними напоями.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права.

Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.

У статті 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

У постанові Верховного Суду від 10 жовтня 2024 року у справі № 754/41/23 (провадження № 61-17870св23) вказано, що будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України.

Згідно зі статтею 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що право членів сім`ї власника житла користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи як члена сім`ї.

У статті 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

У постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року в справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року в справі № 753/481/15 (провадження № 6-13113цс16) та постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року в справі № 695/2427/16 (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року в справі № 523/12186/13 (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

Отже, при розгляді питання про припинення права користування члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Відповідно до постанов Великої Палати Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 686/26093/19-ц, від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, від 4 липня 2018 року у справі 353/1096/16-ц, від 9 жовтня 2019 року у справі № 615/1636/17 при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені ст. 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін.

Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті 402, частини першої статті 405 ЦК України.

У постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час.

При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору.

Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права користувачів квартири, які вселилися у неї за згоди попереднього власника.

Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17-ц (провадження № 14-64цс20).

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку.

Отже, у постанові Верховного суду від 10.10. 2024 р. у справі № 754/41/23 (провадження № 61-17870св23) вказано, що Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правова позиція Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції передбачає кожній особі гарантії, крім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення ЄСПЛ від 24 листопада 1986 року у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення ЄСПЛ від 18 лютого 1999 року у справі «Larkos v. Cyprus»).

Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, визначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом. Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування.

У пунктах 40-44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначено, що згідно з Конвенцією поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, пункт 50).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, пункт 47).

Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення ЄСПЛ у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, пункт 56). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення ЄСПЛ від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. the United Kingdom), заява № 66746/01, пункт 82). Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення (пункт 60 вищезгаданого рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2007 року у справі «Станкова проти Словаччини» (Stankova v. Slovakia), заява № 7205/02, пункти 60-63; зазначене вище рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», пункт 50; рішення від 15 січня 2009 року у справі «Косіч проти Хорватії» (Cosic v. Croatia), заява № 28261/06, пункти 21-23; рішення від 22 жовтня 2009 року у справі «Пауліч проти Хорватії» (Paulic v. Croatia), заява № 3572/06, пункти 42-45). Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (рішення у справі «Беєлер проти Італії» (Beyeler v. Italy) [ВП], заява № 33202/96, пункт 110, ECHR 2000-I).

Отже, навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції.

Разом з тим у спірних правовідносинах в цій справі права позивача як власника житлового будинку захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), наведені такі правові висновки.

Конвенція в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність.

ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар.

У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано.

Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики ЄСПЛ» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права.

Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна дійти висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві.

Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права користування житлом, які там проживають.

Дійсна сутність позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими.

У всякому разі неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

Із наданих сторонами доказів та показів свідків судом встановлено, що відповідачі вселилися та набули права користування квартирою, що наразі належить на праві власності позивачу за згоди поперднього власника - мати позивача ОСОБА_12 , однак весь час проживання у спірній квартирі вони не змінювали зареєстроване місце проживання, а саме: АДРЕСА_3 .

Разом з тим, суд звертає увагу, що відповідачі не є членами сім`ї позивача, а тому на них не розповсюджуються положення ст. 156 ЖК України, якою визначені права членів сім`ї власника квартири.

У даній справі спір виник між власником квартири, який нею не користується, та особами, які постійно, більше 20 років користуються зазначеним нерухомим майно за попередньою домовленістю з власником квартири - матір`ю позивача, а після її смерті з його піклувальником.

Отже, позивач ОСОБА_4 є власником спірної квартири з 2013 р., а відповідачі користувалися і користуються вказаним квартирою ще задовго до виникнення у позивача правомочностей власника вказаної нерухомості. Відповідачі фактично проживають у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , що також сторонами не оспорюється, а навпаки підтверджено позивачем у позовній заяві.

Суд під час вирішення вказаного спору керується тим, що позивач не надав належних та допустимих доказів вселення відповідачів без згоди попереднього власника квартири - його матері. Натомість показами свідків підтверджується той факт, що відповідачі всесилися у картири на законних підставах зі згоди власника ОСОБА_12 та її батьків ОСОБА_11 та ОСОБА_14 .. У зв`язку з чим судом не встановлено наявності фактів порушення прав позивача, які б підлягали захисту в судовому порядку. Фактичні обставини, на які посилається позивач як на підставу позову, не може свідчити про порушення відповідачами майнових прав позивача.

Суд уважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, так як судом перевірено доводи позивача про виселення із житлового приміщення відповідачів у справі на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, та досліджено, чи відповідає виселення відповідачів зі спірної квартири необхідності захисту права власника, дійшов висновку, що позовні вимоги не можуть вважатися обґрунтованими.

Судом враховано, те, що з моменту набуття квартири у власність у порядку спадкування, та після досягнення ним повноліття, позивач не заперечував щодо проживання та користування квартирою відповідачами до 2022 року. Вказане свідчить про те, що відповідач ОСОБА_2 набула право користування спірною квартирою за згодою власника - ОСОБА_12 , а згодом позивачем ОСОБА_4 , й тривалий час проживає у цій квартирі разом зі своїми дітьми ОСОБА_6 та неповнолітньою ОСОБА_7 .

Крім того, системний аналіз матеріалів справи свідчить про те, що позивач не надав належних та допустимих доказів того, що відповідачі користуються іншим житловим приміщенням, чи у їх власності перебуває інше житлове приміщення.

Позивач також не довів факту чинення йому перешкод відповідачами у користуванні квартирою.

Крім того, судом установлено, що після того, як у 13.09.2013 позивач набув у власність у порядку спадкування вказану нерухомість, відповідачі продовжували проживати за вищевказаною адресою.

Отже, судом установлено, що відповідачі проживають у спірній квартирі доволі тривалий час, ще з 2003 року, спірна квартира для деяких з них є - сімейним майном.

Після набуття у власність позивачем у порядку спадкування спірної нерухомості, до досягнення ним 25 річного віку будь-яких невдоволень та заперечень щодо проживання відповідачів у квартирі у позивача не було.

При цьому права позивача у контексті статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і її права, як власника житлового будинку, гарантовані статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, не порушені, оскільки, приймаючи у спадок квартиру він знав про проживання в ній відповідачів, у яких відсутнє інше житло.

Тому, оцінивши представлені суду докази, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову.

У зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись ст. ст. 12, 89, 141, 259, 263-265 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_4 , в інтересах якого діє ОСОБА_5 , до ОСОБА_2 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору Служби у справах дітей Вінницької міської ради про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом виселення - відмовити повністю.

Судові витрати залишити за позивачем.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга на рішення суду подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного судового рішення.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , РНОКПП - НОМЕР_4 , адреса проживання: АДРЕСА_5 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 .

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Служба у справах дітей Вінницької міської ради, адреса:м.Вінниця, вул.Соборна, буд.50.

Повний текст судового рішення складено 31.01.2025 року.

Суддя: