УХВАЛА

29 січня 2025 року

м. Київ

справа № 296/59/24

провадження № 61-848ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 26 липня 2024 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів та стягнення додаткових витрат на утримання малолітніх дітей,

встановив:

У січні 2024 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просила суд: стягнути з ОСОБА_1 на її користь додаткові витрати на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , одноразово у сумі 11 378, 50 грн; збільшити розмір додаткових витрат, які стягуються з ОСОБА_1 на підставі рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 10 грудня 2018 року на її користь на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошові сумі з 700, 00 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 04 жовтня 2018 року, на 2 000, 00 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дати подання позовної заяви; стягнути з ОСОБА_1 на її користь додаткові витрати на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , одноразово у сумі 13 615, 29 грн.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 26 липня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткові витрати на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , одноразово у сумі 4 503, 50 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткові витрати на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , одноразово у сумі 12 540, 30 грн.

Збільшено розмір додаткових витрат, які стягуються з ОСОБА_1 на підставі рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 10 грудня 2018 року на користь ОСОБА_2 на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у твердій грошовій сумі з 700, 00 грн на 1 600, 00 грн щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дня набрання рішенням законної сили.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у сумі 2 563, 93 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Житомирського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 26 липня 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткових витрат на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , одноразово у сумі 4 503, 50 грн скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 26 липня 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 додаткових витрат на утримання дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , одноразово у сумі 12 540, 30 грн змінено, зменшено їх розмір з 12 540, 30 грн до 8 253, 80 грн.

В решті рішення залишено без змін.

Додатковою постановою Житомирського апеляційного суду від 15 січня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у сумі 1 281, 96 грн за подання позовної заяви.

Компенсовано ОСОБА_1 за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, 1 922, 94 грн судового збору за подання апеляційної скарги.

06 січня2025 року представник заявника ОСОБА_1 - адвокат Галагуз Д. М. засобами поштового зв'язку надіслала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 26 липня 2024 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року у вказаній справі.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню, виходячи з таких підстав.

Частиною першою статті 394 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

За приписами пункту 3 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи про стягнення аліментів, збільшення та зменшення їх розміру, припинення стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, якщо такі вимоги не пов'язані із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства).

Отже, справа, на судові рішення у якій подана касаційна скарга, є малозначною в силу вимог закону.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню: судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

У касаційній скарзі представник заявника посилається на підпункт «а» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України та вказує, що скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики Зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували практику Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а також посилається на відсутність практики Верховного Суду щодо правовідносин з приводу збільшення, зменшення вже стягуваних на постійній основі додаткових витрат на утримання дитини (не аліментів).

Верховний Суд у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, виходить з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для її формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, вагомістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.

Проте представником заявника не наведено переконливих доводів стосовно того, в чому саме полягає фундаментальне значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовано не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб'єктів правовідносин.

Посилання адвоката Галагуз Д. М. на застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду, а також на відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах є виконанням вимог процесуального закону щодо змісту будь-якої касаційної скарги, а тому наведене саме по собі не свідчить про фундаментальність порушених у скарзі питань для формування єдиної правозастосовчої практики.

Також колегія суддів відхиляє посилання представника заявника на питання правильності віднесення цієї категорії справ до малозначних (підпункт «г» пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України), оскільки, як вбачається зі змісту ухвали судді Корольовського районного суду м. Житомира від 26 січня 2024 року, текст якої оприлюднений в Єдиному державному реєстрі судових рішень, відкриваючи провадження у цій справі, суд першої інстанції не відносив її до категорії малозначних, а зазначив, що справа підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Інших підстав, передбачених пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких суд міг би визнати оскаржувані судові рішення такими, що підлягають касаційному оскарженню, у касаційній скарзі не зазначено та не обґрунтовано.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають Конституції України, відповідно до статті 129 якої основними засадами судочинства є, серед інших, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Оскільки оскаржувані заявником судові рішення ухвалено у малозначній справі і вони не підлягають касаційному оскарженню, тому у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.

Верховним Судом взято до уваги, що під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову у відкритті провадження) у справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

ухвалив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 26 липня 2024 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 04 грудня 2024 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про зміну розміру аліментів та стягнення додаткових витрат на утримання малолітніх дітей відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: М. Ю. Тітов

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко