ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді - доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Коротун І.В.

учасники справи:

представник позивача Деряга О.Ю.

представник відповідача адвокат Король В.Р.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава у режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Пелішенка Олексія Васильовича

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 13 грудня 2023 року, ухвалене суддею Черняєвою Т.М., повний текст рішення складено 22 грудня 2023 року

у справі за позовом керівника Харківської місцевої прокуратури №4 в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , про визнання спадщини відумерлою, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння,-

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 керівник Харківської місцевої прокуратури №4 в інтересах держави в особі Харківської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , про визнання спадщини відумерлою, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, в якому просив суд: - визнати спадщину, яка відкрилась ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та складається з квартири АДРЕСА_1 , відумерлою; - визнати право власності на вказану квартиру, загальною площею 47,1 кв.м., житловою площею 28,6 кв.м., за територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради; - витребувати квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 47,1 кв.м., житловою площею 28,6 кв.м., від добросовісного набувача ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради; - стягнути з відповідача на користь прокуратури Харківської області сплачений при зверненні з позовом судовий збір у розмірі 8 640,32 грн.

Позовна заява мотивована тим, що Харківською місцевою прокуратурою №4 до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за ст.190 КК України за фактом незаконного заволодіння, зокрема, квартирою АДРЕСА_1 . Щодо вказаної квартири у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 12.04.2016, на підставі ухвали Московського районного суду м. Харкова від 07.04.2016 у справі №643/4082/16-к зареєстровано обтяження у вигляді арешту. Встановлено, зокрема, що вказана квартира, загальною площею 47,1 кв.м., житловою площею 28,6 кв.м., належала ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі свідоцтва про право на спадщину від 09.11.2004, виданого Третьою харківською державною нотаріальною конторою (реєстровий №1-945), а також свідоцтва про право власності від 14.10.1999, виданого Центром (відділом) приватизації державного житлового фонду (реєстраційний №5-99-206294). Згідно відомостей, які містяться в актовому записі про смерть №13188 від 03.09.2015, здійсненому відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, ОСОБА_3 , яка проживала в квартирі АДРЕСА_1 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . З відміток, які є у вказаному актовому записі про смерть, а також у заяві ОСОБА_3 про видачу паспорта (форма №1) вбачається, що паспорт померлої не зданий. У день смерті ОСОБА_3 відкрилася спадщина за її останнім місцем проживання у вищевказаній квартирі, в якій вона була зареєстрована та проживала одна, що підтверджується копією поквартирної картки за формою Б. З інформаційних довідок зі Спадкового реєстру від 02.08.2016, наданих Третьою харківською державною нотаріальною конторою щодо ОСОБА_3 вбачається відсутність заведених спадкових справ, виданих свідоцтв про право на спадщину, заповітів, спадкових договорів. Згідно відомостей, які містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Міссіяж O.A. 31.07.2015 посвідчено договір купівлі-продажу №2540. За змістом вказаного договору ОСОБА_3 , від імені якої діяла ОСОБА_4 , на підставі довіреності, посвідченої 09.07.2014 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Міссіяж O.A., продала означену квартиру ОСОБА_1 . Згідно пункту 2.1. договору продаж квартири вчинено за 484 155 грн. На підставі цього договору приватним нотаріусом 31.07.2015 прийнято рішення з індексним №23328153 про державну реєстрацію за ОСОБА_1 права власності на згадану квартиру (номер запису про право власності 10639249). З огляду на те, що в силу ч.4 ст. 25, п.11 ч.1 ст. 346 ЦК України цивільна правоздатність, у тому числі право власності, ОСОБА_3 припинилися у момент її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , на час нотаріального посвідчення договору від 31.07.2015 року вона не була здатна мати та здійснювати цивільні права та обов`язки продавця належної їй за життя квартири. За таких обставин, укладення згаданого договору здійснено всупереч вимогам ч.1 ст. 658 ЦК України, якою передбачено, що право продажу товару належить його власнику. При цьому, наявність довіреності від 09.07.2014, на яку міститься посилання в тексті договору від 31.07.2015, не змінює правових наслідків смерті ОСОБА_3 , оскільки в силу п.6 ч.1 ст. 248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність. Перебування спірної квартири у володінні відповідача порушує інтереси держави в особі Харківської міської ради, які випливають з встановленого ст. 1277 ЦК України порядку визнання спадщини відумерлою.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 15 листопада 2017 року у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Апеляційного суду Харківської області від 10 квітня 2018 року апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області залишено без задоволення, рішення Московського районного суду м. Харкова від 15 листопада 2017 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 18 грудня 2019 року касаційну скаргу заступника прокурора Харківської області задоволено, рішення Московського районного суду м. Харкова від 15 листопада 2017 року та постанову Апеляційного суду Харківської області від 10 квітня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 21.04.2020 справа призначена до розгляду у підготовчому засіданні на 24.06.2020 (т.1 а.с. 82).

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 03.06.2021 закрите підготовче провадлження і справа призначена до розгляду по суті на 30.06.2021 на 24.06.2020 (т.1 а.с. 107).

Відповідно до розпорядження Верховного Суду від 08.03.2022 №2/0/9/-22 «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» змінено територіальну підсудність Московського районного суду м. Харкова на Октябрський районний суд м. Полтави.

З 27.04.2023 дана цивільна справа перебувала у провадженні Октябрського районного суду м. Полтави (т.1 а.с. 121).

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 13 грудня 2023 року позовні вимоги керівника Харківської місцевої прокуратури №4 в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , про визнання спадщини відумерлою, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння - задоволено.

Визнано спадщину, яка відкрилася, ІНФОРМАЦІЯ_1 , після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та складається із квартири АДРЕСА_1 , відумерлою.

Визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 47,1 кв.м, житловою площею 28,6 кв.м, за територіальною громадою м.Харкова в особі Харківської міської ради.

Витребувано квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 47,1 кв.м, житловою площею 28,6 кв.м від добросовісного набувача ОСОБА_1 на користь територіальної громади м.Харкова в особі Харківської міської ради.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Прокуратури Харківської області сплачений при зверненні з позовом судовий збір у сумі 8 640,32 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що у силу ч.4 ст. 25, п.11 ч.1 ст. 346 ЦК України цивільна правоздатність, у тому числі право власності, ОСОБА_5 припинилися у момент її смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто, на час нотаріального посвідчення договору від 31.07.2015 вона не була здатна мати та здійснювати цивільні права та обов`язки продавця належної їй за життя квартири. Отже, укладення спірного договору здійснено всупереч вимогам ч.1 ст. 658 ЦК України, якою передбачено, що право продажу товару належить його власнику. При цьому, наявність довіреності від 09.07.2014, на яку міститься посилання в тексті договору від 31.07.2015, не змінює правових наслідків смерті ОСОБА_5 , оскільки в силу п.6 ч.1 ст. 248 ЦК України представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність. Перебування спірної квартири у володінні відповідача порушує інтереси держави в особі Харківської міської ради, які випливають зі встановленого ст.1277 ЦК України порядку визнання спадщини відумерлою. При цьому, Харківська міська рада, якій належить спірна квартира, в силу відумерлості спадщини, не була стороною договору купівлі-продажу від 31.07.2015, у зв`язку з чим, відповідне нерухоме майно вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом. Наявність у позивача підстав для витребування майна у добросовісного набувача за таких обставин підтверджується правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 11.02.2015 по справі №6-1цс15. Звернення прокурора до суду відповідає законній меті, оскільки спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання щодо вибуття майна, яке становить відумерлу спадщину, з володіння територіальної громади. У зв`язку з цим, не порушується принцип справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами фундаментальних прав окремої особи. Витребуванням майна у добросовісного набувача на останнього не покладається надмірний тягар, оскільки відповідно до законодавства він має засоби юридичного захисту свого цивільного права. Зокрема, відповідно до ч.1 ст.661 ЦК України, покупець майна може звернутися до суду з вимогою до продавця про відшкодування збитків, завданих вилученням у нього товару за рішенням суду з підстав, що виникли до моменту його продажу. Таким чином, гарантії, передбачені ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не порушуються. Незважаючи на наявність визначених ст.1277 ЦК України умов, Харківською міською радою не виконується передбачений вказаною статтею Кодексу обов`язок подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою, а спірна квартира всупереч інтересам держави продовжує перебувати у володінні відповідача. Територіальна громада, від імені якої діє орган місцевого самоврядування, не може бути позбавлена можливості на захист свого права на майно (легітимних і виправданих очікувань набути майно), а віндикація є способом захисту речового права, який спрямований на ефективне поновлення порушених прав на майно.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Пелішенко О.В., посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, стягнути з позивача понесені відповідачем судові витрати.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не встановлено дотримання прокурором порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», зокрема, в частині повідомлення Харківської міської ради до подання позову про необхідність та наміри прокурора захищати інтереси держави в суді. Спеціальним законом імперативно встановлено обов`язок прокурора попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб`єкта владних повноважень. Разом із тим, у порушення вказаних норм права, прокурор відповідних дій не вчинив та не повідомив Харківську міську раду. Прокурор не навів підстав, які б давали можливість суду дійти висновку про невиконання або неналежне виконання Харківською міською радою, яка є самостійною юридичною особою з повним обсягом процесуальної дієздатності, своїх функцій щодо захисту майнових інтересів територіальної громади. Оскільки прокурором не дотримано вимог статті 23 Закону України «Про прокуратуру» при зверненні до суду із позовом, суд першої інстанції мав залишити позов без розгляду. При цьому, посилається на постанову Верховного Суду від 12.08.2020 у справі №378/8/18. Щодо неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права відносно спірного майна, зазначає, щ судом було встановлено, що до спірних правовідносин має бути застосовано п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, згідно якої майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Однак, Харківська міська рада, в інтересах якої звернувся прокурор, ніколи не була власником спірного майна - квартири АДРЕСА_1 . Вказує, що у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Однак, ані прокурором, ані Харківською міською радою не доведено жодними належними та допустимими доказами, що Харківська міська рада була або є власником спірного майна. Отже, суд помилково дійшов висновку про доцільність застосування ст. 388 ЦК України. За змістом статті 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням. Посилається на постанову Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 року у справі №461/12525/15-ц, в якій зазначено, що спадщина набуває статусу відумерлої саме після набуття чинності рішенням суду про визнання її такою, а право власності на зазначене майно набувається у територіальної громади з моменту реєстрації цього права за громадою. При цьому, якщо спадкоємці повинні заявити про прийняття спадщини у строк шість місяців із часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України), то територіальна громада зобов`язана подати заяву про визнання спадщини відумерлою лише після спливу одного року із часу відкриття спадщини (частина друга статті 1277 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що у аналогічних правовідносинах належним способом захисту є не витребування майна від добросовісного набувача, а стягнення грошової компенсації з особи, якою було відчужене майно, що мало б відійти у якості відумерлої спадщини територіальній громаді. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований ряді постанов Великої Палати Верховного Суду. Судові рішення, постановлені за відсутності перевірки добросовісності/недобросовісності набувача, що має важливе значення як для застосування положень статей 387, 388 ЦК України, так і для визначення критерію пропорційності втручання у право набувача майна, не можуть вважатися такими, що відповідають нормам справедливого судового розгляду згідно зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України. На час укладення договору купівлі-продажу було запроваджено Державний реєстр речових прав на нерухоме майно, відомості з якого презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тож добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей. Вказує, що висновки, наведені в оскаржуваному рішенні, не відповідають дійсності і не узгоджуються з усталеною судовою практикою Верховного Суду. Також зазначає, що у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 04.10.2023 року у справі №205/6482/19, де предметом спору є аналогічні правовідносини, зауважено, що при відчуженні спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, на користь добросовісного набувача територіальна громада має право лише на отримання грошової компенсації його вартості, тому позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування державної реєстрації права, визнання спірної квартири відумерлою спадщиною та передання її до комунальної власності є неналежним способом захисту прав територіальної громади, що є самостійною підставою для відмови у позові. Отже, Октябрським районним судом м. Полтави мало бути відмовлено у задоволенні позовних вимог керівника Харківської місцевої прокуратури №4.

У відзиві на апеляційну скаргу Салтівська окружна прокуратура просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин, що квартира АДРЕСА_2 , належала на праві власності ОСОБА_3 1/2 частина квартири - на підставі свідоцтва про право на спадщину від 09.11.2004, виданого Третьою харківською державною нотаріальною конторою, зареєстрованого в реєстрі за №1-945, а 1/2 частина квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14.10.1999, виданого Центром (відділом) приватизації державного житлового фонду р. №5-99-206294 (т.1 а.с.120,122).

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується актовим записом про смерть №13188 від 03.09.2015 (т.1 а.с. 14).

31.07.2015 між ОСОБА_2 , яка діяла від імені ОСОБА_3 , та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Міссіяж О.А., р.№ 2540, згідно умов п. 1.1 якого, продавець в особі представника ОСОБА_2 зобов`язується передати у власність, а покупець ОСОБА_1 зобов`язується прийняти у власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 (т.1 а.с. 10-13,105-106).

ОСОБА_2 діяла від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом ХМНО Міссіяж О.А. 09.07.2014, р. № 1033 (т.1 а.с. 107).

Право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_1 у Державному реєстрі прав на нерухоме майно 31.07.2015 (номер запису про право власності 10639249), що підтверджено інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №65170498 від 05.08.2016 (т.1 а.с. 8-9).

У силу ч.2 ст. 1220 ЦК України, в день смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина за її останнім місцем проживання у вищевказаній квартирі (ч.1 ст. 1221 ЦК України), в якій вона була зареєстрована та проживала одна, що підтверджується копією поквартирної картки за формою Б (т.1 а.с. 20).

З інформаційних довідок зі Спадкового реєстру від 02.08.2016, наданих Третьою харківською державною нотаріальною конторою щодо ОСОБА_3 , вбачається відсутність заведених спадкових справ, виданих свідоцтв про право на спадщину, заповітів, спадкових договорів (т.1 а.с. 18-19).

Після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , спадкоємці за заповітом і за законом відсутні, що надає органу місцевого самоврядування право та покладає на нього обов`язок подати заяву про визнання спадщини відумерлою, а визнання спадщини відумерлою є підставою для виникнення права власності на спадкове майно у територіальної громади.

Зволікання з визнанням спадщини відумерлою обмежує можливості виконання Харківською міською радою завдань, пов`язаних з реалізацією державної політики в сфері забезпечення житлом осіб, які потребують поліпшення житлових умов.

Наведене вказує на необхідність прокурорського втручання з метою захисту інтересів держави в особі Харківської міської ради, які випливають з встановленого ст.1277 ЦК України порядку визнання спадщини відумерлою.

Про прийняте рішення щодо звернення з відповідним позовом прокуратурою поінформовано Харківську міську раду в особі міського голови листом.

Відповідно до наданих до суду пояснень, Харківська міська рада позовні вимоги прокуратури підтримала у повному обсязі та просила задовольнити.

Норми права, які застосував суд першої інстанції при вирішенні спору.

За змістом ч.1 ст. 1269, ч.1 ст. 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час її відкриття не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

У силу ч.3 ст.1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її.

Положеннями ст. 1277 ЦК України передбачено, що у разі неприйняття спадщини спадкоємцями орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Вказана заява подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцезнаходженням нерухомого майна, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходженням основної частини рухомого майна.

Відповідно до ст. 1283 ЦК України спадщина, не прийнята спадкоємцями, охороняється до визнання її відумерлою.

Відповідно до ст. 278 ЦПК України суд, встановивши, що спадкоємці за заповітом і за законом відсутні, або спадкоємці усунені від права на спадкування, або спадкоємці не прийняли спадщину чи відмовилися від її прийняття, ухвалює рішення про визнання спадщини відумерлою та про передачу її територіальній громаді відповідно до закону.

Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею.

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

Згідно із п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Застосування вказаного способу захисту порушених інтересів узгоджується з роз`ясненнями, наведеними в пунктах 21-26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав».

Зокрема, згідно вказаних роз`яснень, коли майно придбане за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі ст.388 ЦК України, звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

Згадані роз`яснення, в свою чергу, узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 01.07.2015 у справі №6-619цс15, яка згідно зі ст.360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів, і згідно ч.2 ст.214 ЦПК України враховується судом при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин.

Відповідно до абз.5 п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Перехід спадкового майна у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини є юридичним наслідком відповідного судового рішення, який передбачено ч.3 ст. 1277 ЦК України.

Як передбачено п.11 ч. 1 ст. 346 ЦК України, смерть власника є підставою припинення права власності.

При цьому, відповідно до ч.5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Вказана норма закону, в силу ст. 8 ЦК України, підлягає застосуванню також до спадщини, визнаної судом відумерлою та підтверджує, що спірна квартира в розумінні п.3 ч.1 ст.388 ЦК України вибула з володіння Харківської міської ради не з її волі іншим шляхом.

Виходячи з правової природи відумерлості спадщини, підставою для проведення державної реєстрації права власності на спадкове майно є відповідне судове рішення, прийняте після спливу встановленого законом річного строку. Однак, проведення такої реєстрації на даний час унеможливлюється наявністю в Державному реєстрі прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію права власності на це майно за відповідачем, що, в свою чергу, зумовлює спір про право власності.

Підставність вимог про визнання права власності на майно, що становить відумерлу спадщину, в зв`язку з необхідністю його витребування з чужого незаконного володіння, підтверджується, зокрема, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2016 (провадження №6-36112 св15).

Так, суд касаційної інстанції з посиланням на обов`язкову, в силу ст. 360-7 ЦПК України, для судів правову позицію Верховного Суду України (постанови: №6-107цс12 від 07.11.2012; №6-348цс15 від 10.06.2015; №6-67цс15 від 13.05.2015) зазначив, що у разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до ст. 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

У зв`язку з цим, вимога про визнання спадщини відумерлою, заявлена у поєднанні з вимогою про визнання права власності на згадану квартиру за позивачем, підлягає розгляду в порядку позовного провадження.

У контексті витребування за правилами віндикації майна, яке становить відумерлу спадщину, обґрунтованість вимог підтверджується, зокрема, ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 30.03.2016 у справі №337/2204/15-ц.

Встановлений ст. 388 ЦК України механізм витребування власником майна у добросовісного набувача не може розглядатися як протиправне позбавлення права власності в розумінні ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та відповідної практики Європейського суду з прав людини, оскільки випадки та умови такого витребування обмежені національним законодавством.

Правильне застосування законодавства, його дотримання у цивільних правовідносинах незаперечно становить суспільний інтерес. У даному випадку суспільний інтерес полягає у витребуванні майна на користь територіальної громади відповідно до механізму, встановленого національним законодавством, з метою його подальшого розподілу між особами, які потребують поліпшення житлових умов, з урахуванням визначеної житловим законодавством черговості.

Відповідно до п.2 ст. 121 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом.

Згідно ч.2 ст. 45 ЦПК України з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, подає, зокрема, позовну заяву.

Повноваження прокурора звертатися до суду з позовною заявою під час здійснення представництва інтересів держави в суді передбачено п.1 ч.б ст.23 Закону України «Про прокуратуру».

За змістом ч.3 вказаної статті Закону підставою представництва в суді законних інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Згідно п.9 інформаційного листа Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ за №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» органи прокуратури мають право подавати заяви про визнання спадщини відумерлою в інтересах територіальної громади відповідно Закону України «Про прокуратуру», яким визначено однією з функцій прокуратури представництво інтересів держави в суді у випадках, визначених законом.

Крім того, главою 29 ЦК України визначено такі способи захисту права власності як витребування майна з чужого незаконного володіння (віндикаційний позов) та усунення перешкод у реалізації власником права користування та розпорядження його майном (негаторний позов).

ЦК України передбачені засади захисту права власності, зокрема право на витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України) та від добросовісного набувача (стаття 388 ЦК України).

Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю).

Відповідні правові висновки викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові 28.11.2018 у справа №504/2864/13-ц (провадження № 14-452цс18).

За змістом статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача.

Право на звернення до суду з вимогою про витребування майна від набувача має власник цього майна.

Статтею 396 ЦК України передбачено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності (стаття 41 Конституції України).

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного спору є: - визнання спадщини, яка відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 після смерті ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та складається з квартири АДРЕСА_1 , відумерлою; - визнання права власності на вказану квартиру, загальною площею 47,1 кв.м., житловою площею 28,6 кв.м., за територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради; - витребування квартири АДРЕСА_1 , загальною площею 47,1 кв.м., житловою площею 28,6 кв.м., від добросовісного набувача ОСОБА_1 на користь територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради.

Як правильно встановив суд першої інстанції, квартира АДРЕСА_2 , належала на праві власності ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину від 09.11.2004, виданим Третьою харківською державною нотаріальною конторою, зареєстрованим в реєстрі за №1-945, та свідоцтвом про право власності на житло від 14.10.1999, виданим Центром (відділом) приватизації державного житлового фонду р. №5-99-206294 (т.1 а.с.120,122).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується актовим записом про смерть №13188 від 03.09.2015 (т.1 а.с. 14).

31.07.2015 між ОСОБА_2 , яка діяла від імені ОСОБА_3 на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом ХМНО Міссіяж О.А. 09.07.2014, р. № 1033, та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Міссіяж О.А., р.№ 2540, згідно умов п. 1.1 якого, продавець в особі представника ОСОБА_2 зобов`язується передати у власність, а покупець ОСОБА_1 зобов`язується прийняти у власність двокімнатну квартиру АДРЕСА_3 (т.1 а.с. 10-13,105-106).

Право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_1 у Державному реєстрі прав на нерухоме майно 31.07.2015 (номер запису про право власності 10639249), що підтверджено інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №65170498 від 05.08.2016 (т.1 а.с. 8-9).

У день смерті ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилася спадщина за її останнім місцем проживання у вищевказаній квартирі АДРЕСА_2 , в якій вона була зареєстрована та проживала одна.

З інформаційних довідок зі Спадкового реєстру від 02.08.2016, наданих Третьою харківською державною нотаріальною конторою щодо ОСОБА_3 , вбачається відсутність заведених спадкових справ, виданих свідоцтв про право на спадщину, заповітів, спадкових договорів (т.1 а.с. 18-19).

Правильно встановивши фактичні обставини справи, суд першої інстанції при вирішенні спору залишив поза увагою правовий висновок, викладений у постанові у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.12.2022 року у справі №461/12525/15-ц (провадження № 14-190цс20), в якому зазначено, що відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається з моменту реєстрації цього права. Спадщина набуває статусу відумерлої саме після набуття чинності рішенням суду про визнання її такою, а право власності на зазначене майно набувається у територіальної громади з моменту реєстрації цього права за громадою. При цьому слід зауважити, що якщо спадкоємці повинні заявити про прийняття спадщини у строк шість місяців із часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України), то територіальна громада зобов`язана подати заяву про визнання спадщини відумерлою лише після спливу одного року із часу відкриття спадщини (частина друга статті 1277 ЦК України). […] орган місцевого самоврядування не є спадкоємцем у справі та не залучається до спадкування. Однак у зв`язку з відсутністю інших спадкоємців у нього виникає цивільний інтерес на визнання спадщини відумерлою та отримання її у власність територіальної громади. Зазначене надає підстави місцевій раді звертатись до суду як із заявами про визнання спадщини відумерлою у порядку окремого провадження та у подальшому оформити своє право власності на таке майно, так і з належним позовами в порядку позовного провадження на захист свого інтересу. Разом з тим законодавство не містить положень про можливість територіальної громади отримати відчужене майно в натурі та/або способи захисту інтересів територіальної громади у випадку, якщо спадщина була незаконно передана особі-спадкоємцю, зокрема, на підставі рішення суду, яке в подальшому було скасоване, та у випадку, коли спадщина такою особою була вже відчужена іншій особі, що позбавило територіальну громаду отримати майно у свою власність як відумерле в порядку, передбаченому цивільним процесуальним законодавством. Проаналізувавши зміст законодавчих норм у системі з установленими судами правовідносинами, Велика Палата вважає, що у цій справі підлягає застосуванню аналогія закону, що регулює подібні правовідносини, зокрема положення статті 1280 ЦК України, виходячи з таких міркувань. Інтерес територіальної громади в отриманні спадкового майна у власність громади в разі відсутності спадкоємців є наслідком неотримання спадщини будь-ким зі спадкоємців або наслідком їх відсутності взагалі. За таких обставин слід дійти висновку, що такі правовідносини є подібними до спадкових, хоч до них у цілому не відносяться. На користь цього висновку свідчить також розміщення норм права про можливість визнання спадщини відумерлою саме у книзі шостій ЦК України «Спадкове право». Відтак захист інтересу територіальної громади щодо відумерлого майна повинен регулюватись та здійснюватися таким самим способом, виходячи з тих самих принципів, як і можливість захистити своє право спадкоємцем, який своєчасно спадщину не прийняв, вона була визнана відумерлою та продана іншій особі. Як зазначалось, стаття 1280 ЦК України передбачає, що якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі ж продажу такого майна спадкоємець має право на грошову компенсацію. Аналіз змісту зазначеної норми свідчить про те, що право на отримання спадкового майна в натурі виникає у спадкоємця лише якщо майно, що було визнане відумерлою спадщиною, збереглося і не було відчужене територіальною громадою. Якщо ж воно було відчужене іншій особі за договором або не збереглося, то спадкоємець має право лише на компенсацію його вартості у грошовому еквіваленті. А відтак, застосовуючи аналогію закону й територіальна громада в разі відчуження спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, або незбереження цього майна, на користь добросовісного набувача, має право на отримання лише грошової компенсації. Велика Палата Верховного Суду вважає, що закон передбачає саме такий спосіб захисту порушеного інтересу територіальної громади та спосіб відновлення її інтересу на спадкове майно за відсутності спадкоємців (стаття 16 ЦК України) та у разі продажу спадкового майна іншій особі, якщо остання є добросовісним набувачем».

У постанові Верховного Суду від 04.10.2023 року у справі №205/6482/19 вказано, що предметом спору у цій справі є визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування державної реєстрації права, визнання спадщини відумерлою та передання квартири у комунальну власністьтериторіальної громади Дніпровської міської ради. Особа неправомірно розпорядилась квартирою, відчуживши її за договором купівлі-продажу від 27 червня 2017 року. Суди не врахували, що при відчуженні спадкового майна особою, яка не є спадкоємцем, на користь добросовісного набувача територіальна громада має право лише на отримання грошової компенсації його вартості. Тому позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, скасування державної реєстрації права, визнання спірної квартири відумерлою спадщиною та передання її до комунальної власності є неналежним способом захисту прав територіальної громади, що є самостійною підставою для відмови у позові. За таких обставин суди зробили помилковий висновок про наявність підстав для задоволення позовних вимог Дніпровської міської ради.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

З матеріалів справи вбачається, що покупець ОСОБА_1 є добросовісним набувачем спірної квартири. Підстави, з яких пред`явлено позов, не вказують на недобросовісні дії покупця ОСОБА_1 при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири. Позивач у позові не вказував, що ОСОБА_1 є недобросовісним набувачем спірної квартири, навпаки, посилався на норми матеріального права, які передбачють витребування майна як у добросовісного набувача. Позивачем у позові не вказувалися інші факти незаконного набуття ОСОБА_6 іншого майна.

У матеріалах справи також відсутні дані про те, що за фактом незаконного заволодіння спірною квартирою Харківською місцевою прокуратурою №4 до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості за ст. 190 КК України. Із відповіді прокуратури Харківської області від 24.03.2017 за №04//2/4-645-15 на запит адвоката Данило С.М. вбачається, що дійсно слідчим управлінням ГУ НП в Харківській обласиті здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні за фактом заволодіння шахрайським шляхом квартирою, у даному кримінальному провадженні слідчі дії з ОСОБА_1 не проводилися у зв`язку з ухиленням останньої від явки до слідчого, відповідно до положень ст. 214 КПК України відомості щодо здійснення досудового розслідування вносяться до Єдиного реєстру досудових розслідувань (т.1 а.с. 62).

При цьому, колігія суддів звертає увагу, що матеріали справи не містять номер кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Позивач посилався у позові на цю обставину, але номер кримінального провадження не вказав у позові. 03.04.2017 представник аідповідача ОСОБА_1 адвокат Данило С.М. подавав суду першої інстанції заяву про витребування доказів, а саме, просив суд зобов`язати сторону позивача надати суду інформацію та документальне підтвердження внесення до ЄРДР відомостей про факт незаконного купівлі-продаажу квартири АДРЕСА_1 , інформацію про інші слідчі дії, які були проведені у рамках даного кримінального провадження (т.1 а.с. 61).

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

По справі вбачається, що позивачем не змінювалися ні предмет, ні підстави позову.

Якщо законом установлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом (частина п`ята статті 12 ЦК України).

Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (частина друга статті 328 ЦК України).

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (статті 387, 388 ЦК України). Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного позову. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуальновизначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його із чужого незаконного володіння. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частини перша та третя статті 388 ЦК України). Відтак саме власнику або законному користувачу майна належить право на витребування майна з незаконного володіння (постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі № 522/2110/15-ц та від 30.06.2020 року у справі № 19/028-10/13).

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (стаття 330 ЦК України).

Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача.

Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України).

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України.

Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов`язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

У частині другій статті 1280 ЦК України передбачено, що якщо майно, на яке претендує спадкоємець, що пропустив строк для прийняття спадщини, перейшло як відумерле до територіальної громади і збереглося, спадкоємець має право вимагати його передання в натурі. У разі його продажу спадкоємець має право на грошову компенсацію.

Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із порушеннями інших осіб, допущеними в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар.

Розглядаючи справи щодо застосування положень статті 388 ЦК України у поєднанні з положеннями статті 1 Першого Протоколу до Конвенції, суди повинні самостійно, з урахуванням усіх встановлених обставин справи дійти висновку про наявність підстав для втручання у мирне володіння майном особи, що набула це майно за відплатним договором, виходячи з принципів мирного володіння майном.

Крім цього, у справі, яка є предметом апеляційного перегляду, позов пред`явлено керівником Харківської місцевої прокуратури №4 в інтересах держави в особі Харківської міської ради, проте, Харківська міська рада не є власником або законним користувачем спірного майна, яке незаконно вибуло з її володіння, а тому у неї немає підстав для витребування майна на свою користь як неволодіючого власника або користувача.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про задоволення позову, висновки суду не грунтуються на вимогах матеріального та процесуального права, при вирішенні спору суд першої інстанції не врахував висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду, тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ст. 382 ч.1 п. 4 п.п. «в» ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції складається з резолютивної частини із зазначенням розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Згідно п.2 ч.2 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмовив позові на позивача.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно копії квитанції до платіжної інструкції від 12.07.2024 ОСОБА_1 при подачі апеляційної скарги сплачено 12 960,50 грн судового збору (т.2 а.с. 222. т.3 а.с. 3), який підлягає стягненню з Харківської обласної прокуратури, як розпорядника коштів, на користь відповідача ОСОБА_1 .

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно п. 4 ч.1, ч. 2 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.2, 376, ч.1 п. 4, 381 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Пелішенка Олексія Васильовича - задовольнити.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 13 грудня 2023 року скасувати і ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову керівника Харківської місцевої прокуратури №4 в інтересах держави в особі Харківської міської ради до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , про визнання спадщини відумерлою, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння відмовити.

Стягнути з Харківської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 12 960,50 грн сплаченого судового збору.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 січня 2025 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов