КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №754/3935/23 Головуючий у І інстанції - Панченко О.М.
апеляційне провадження №22-ц/824/4705/2025 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 вересня 2024 року

у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, -

установив:

У березні 2023 року ПрАТ «СК «Уніка» звернулося до Деснянського районного суду м. Києва із позовом до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Свої вимоги мотивувало тим, що 08 лютого 2019 року між ним та АК КБ «Приватбанк» було укладено Договір добровільного страхування транспортного засобу Нісан (д.р.н. НОМЕР_1 ).

28 травня 2019 року в м. Києві сталося ДТП за участю ТЗ ВАЗ (д.р.н. НОМЕР_2 ), під керуванням водія ОСОБА_1 та автомобіля Нісан (д.р.н. НОМЕР_1 ) під керуванням водія ОСОБА_2 , внаслідок чого було пошкоджено автомобіль Нісан (д.р.н. НОМЕР_1 ), що був застрахований ним, ПрАТ «СК «Уніка», за Договором добровільного страхування наземного транспорту №К2Н0СРS-19182XJ.

Відповідно до постанови Шевченківського районного суду м. Києва від 30 серпня 2019 року ДТП сталося внаслідок порушення водієм ОСОБА_1 ПДР України.

На підставі заяви потерпілої особи, за Договором добровільного страхування було складено страхувальний акт №00303279 та визначено розмір страхового відшкодування в сумі - 180216,11 грн.

06 листопада 2019 року у зв`язку з виявленням під час ремонту прихованих дефектів, складено додатковий страховий акт №00303279 доплата та визначено розмір страхового відшкодування в сумі - 20252,05 грн.

Таким чином, загальний розмір страхового відшкодування склав - 200468,16 грн.

Просило суд стягнути із ОСОБА_1 на свою користь шкоду заподіяну внаслідок ДТП у розмірі 200468,16 грн., а також понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 3007,02 грн.

Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 17 вересня 2024 року зазначений вище позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПрАТ «СК «Уніка» суму шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 200468,16 грн. та компенсацію понесених судових витрат в розмірі 3 007,02 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що в суді першої інстанції були документи та докази того, що станом на 26 серпня 2024 року обставини, які стали підставою для зупинення розгляду даної справи до припинення його перебування у складі ЗСУ, продовжували існувати, а тому суд першої інстанції безпідставно виніс ухвалу від 19 червня 2024 року, якою поновив провадження у справі і призначив справу до судового розгляду.

Вказує, що докази, які б спростовували доводи позову, він до суду першої інстанції не подав з причин його перебування на службі у складі ЗСУ.

Саме факт його перебування у складі ЗСУ унеможливило подання ним відповідних доказів та заперечень до позовної заяви.

Просив суд, скасувати рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 вересня 2024 року повністю, і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений апеляційним судом строк не надходив.

Відповідно до ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 08 лютого 2019 року між ПрАТ «СК «Уніка» та АК КБ «Приватбанк» було укладено Договір добровільного страхування транспортного засобу Нісан (д.р.н. НОМЕР_1 ).

У відповідності до умов вказаного Договору страхування позивач взяв на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити страхове відшкодування.

Постановою Шевченківського районного суду м. Києва по справі №761/22968/191 від 30 серпня 2019 року, встановлено, що 28 травня 2019 року ОСОБА_1 , керуючи автомобілем ВАЗ 21043, д.н.з. НОМЕР_3 , рухаючись по вул. Саратовська на перехресті вул. Ружинської в м. Києві здійснив розворот, при цьому не надав перевагу автомобілю «Nissan Qashqai», д.н.з. НОМЕР_4 , який рухався з правовї сторони на зелений сигнал світлофору, по вул. Соратовської в сторону вул. Стеженка та скоїв з ним зіткнення, внаслідок якого автомобілі отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП. Провадження у справі про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП - закрито у зв`язку із закінченням на момент розгляду справи строків, передбачених ст. 38 КУпАП.

Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди, застрахованому транспортному засобу Нісан (д.р.н. НОМЕР_1 ), було завдано механічних ушкоджень.

26 липня 2019 року потерпілий від дорожньо-транспортної пригоди звернувся до Страховика ПрАТ «СК «Уніка» із Заявою №00303279 про подію з ознаками страхового випадку згідно з договором №К2Н0СРS-19182XJ та визначено розмір страхового відшкодування в сумі - 180216,11 грн.

06 листопада 2019 року, у зв`язку з виявленням під час ремонту прихованих дефектів, складено додатковий страховий акт №00303279 доплата та визначено розмір страхового відшкодування в сумі - 20252,05 грн.

Загальний розмір страхового відшкодування склав - 200468,16 грн

Таким чином, ПрАТ «Страхова компанія «Уніка» виконало свої зобов`язання перед страхувальником згідно з умовами Договору страхування, що підтверджується платіжним дорученням №100471 від 29 липня 2019 року на суму 180216,11 грн., платіжним дорученням №118016 від 06 листопада 2019 на суму 20252,05 грн., а також рахунками від ТОВ «Віді-Санрайз» №ІСзС-0112009 від 26 червня 2019 року та № ІСзС-0019473 від 09 жовтня 2019 року.

Згідно витягу з центральної бази даних МТСБУ, поліс ОСЦПВНТЗ на дату ДТП, на автомобіль ВАЗ (д.р.н. НОМЕР_2 ) - не укладався.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що страхове відшкодування в сумі 200468,16 грн. було виплачено позивачем потерпілому за умовами договору страхування, доказів, які б спростовували доводи позову з боку відповідача суду надано не було, а тому позивач має право відшкодувати шкоду саме із винної в аварії особи.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставою виникання цивільних прав та обов`язків є завдання матеріальної та моральної шкоди іншій особі.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 1187 цього Кодексу, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до п. 14 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК.

Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди.

Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації.

Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків).

Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року №14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», у разі пошкодження внаслідок дій винної особи окремих деталей, вузлів, агрегатів транспортного засобу розмір реальних збитків необхідно визначати виходячи з вартості запасних частин і відновлювального ремонту.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 988 ЦК України, страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Відповідно до ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник, що одержав страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача майнової шкоди у розмірі 200468,16 грн., яку було виплачено позивачем потерпілому за умовами договору страхування.

Відповідно до ст. 12 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Згідно частини першої статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Положеннями ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Доводи апеляційної скарги, щодо безпідставного поновлення судом першої інстанції провадження у справі, оскільки обставини, які стали підставою для зупинення розгляду даної справи, продовжували існувати, і саме перебування ОСОБА_1 на службі в ЗСУ унеможливило подання ним відповідних доказів та заперечень до позовної заяви колегія суддів оцінює критично, з огляду на наступне.

У п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України встановлено, що суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 253 ЦПК України, провадження у справі зупиняється у випадку, встановленому п. 2 ч. 1 ст. 251 цього Кодексу, - до припинення перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції.

Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру (п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Європейський суд з прав людини вказує, що розумність тривалості провадження повинна оцінюватись з урахуванням обставин справи та таких критеріїв як складність справи, поведінка заявника та відповідних органів влади, а також важливості спору для заявника (FRYDLENDER v. FRANCE, № 30979/96, § 43, ЄСПЛ, від 20 червня 2000 року).

У постанові Верховного Суду України 07 жовтня 2015 року у справі

№ 6-1367цс15 зазначено, що «зупинення провадження у справі - це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення. Межі зупинення провадження у справі не повинні призводити до зменшення розумного строку розгляду справи».

Приписи п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України мають на меті захист процесуальних прав учасника цивільного процесу, який перебуває у складі ЗСУ або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан. Вони покликані забезпечити об`єктивний розгляд справи.

Провадження у справі підлягає зупиненню лише в разі наявності обставин, які перешкоджають її розгляду.

Сам по собі факт перебування сторони на військовій службі, у складі Збройних Сил України, не є достатніми для зупинення провадження по справі. Прецедентна практика Верховного Суду вимагає від сторін надання доказів залучення особи до Документ сформований в системі бойових дій, здійснення заходів з національної безпеки та оборони, переведення конкретної військової частини на військовий стан тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, а саме з копії довідки (форма 5) від 20 квітня 2024 року №1843/6727, що видана солдату ОСОБА_1 , що він дійсно перебуває на військовій службі у ВЧ НОМЕР_5 з 26 січня 2023 року по теперішній час.

Проте, доказів перебування у складі ЗСУ у військовій частині, яка переведена на воєнний стан та бере участь у виконанні бойових завдань, на час розгляду справи в суді першої інстанції, відповідачем надано не було.

Разом з тим, ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Приписами ч. 3 ст.376 ЦПК України встановлено, що порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції розглянув дану справу коли відповідач перебував на службі у складі ЗСУ, а тому ОСОБА_1 не зміг подати докази, які б спростовували доводи позову.

Таким чином, суд апеляційної скарги переглядає справу в межах доводів апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників справи, заборона зловживати наданими правами.

Подаючи апеляційну скаргу, відповідач жодним чином не зазначає в чому полягає незаконність рішення, щодо стягнення з нього шкоди завданої дорожньо-транспортною пригодою, що свідчить про згоду з рішенням, тому апеляційний суд сприймає апеляційну скаргу лише як метод затягування виконання рішення в часі.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що конституційне право кожної особи на професійну правничу допомогу у суді (ст. 59, ст. 131-2 Конституції України) в межах виконання державою своїх позитивних зобов`язань (стаття 1 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод) є основною конституційною гарантією права на доступ до правосуддя, яке, в свою чергу, є невід`ємною складовою права на судовий захист (ст. 55 Конституції України).

Згідно ст. 3 Закону України «Про безоплатну правничу допомогу, право на безоплатну правничу допомогу - гарантована Конституцією України можливість громадянина України, іноземця, особи без громадянства, у тому числі біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, отримати в повному обсязі безоплатну первинну правничу допомогу, а також можливість певної категорії осіб отримати безоплатну вторинну правничу допомогу у випадках, передбачених цим Законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 130 ЦПК України, якщо особу, якій адресовано судову повістку, не виявлено в місці проживання, повістку під розписку вручають будь-кому з повнолітніх членів сім`ї, які проживають разом з нею. У такому випадку особа, якій адресовано повістку, вважається належним чином повідомленою про час, дату і місце судового засідання, вчинення іншої процесуальної дії.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач ОСОБА_1 будучи обізнаним про пред`явлення до нього ПрАТ «СК «Уніка» позовної заяви про відшкодування шкоди, міг скористатися наданим йому правом на професійну правничу допомогу, проте таке право не використав.

Крім того, щодо вимоги апеляційної скарги про скасування оскаржуваного рішення та направлення справи для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю, то апеляційний суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1 ст. 27 ЦПК України, позови до фізичних осіб пред`являються в суд за зареєстрованим у встановлено законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншого суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Згідно ч. 2 ст. 378 ЦПК України, справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

Як вбачається з матеріалів справи ПрАТ «СК «Уніка» звернулося з позовом до Деснянського районного суду м. Києва за місцем проживання ОСОБА_3

ОСОБА_1 , під час розгляду даної справи в суді першої інстанції, клопотання про направлення справи за встановленою юрисдикцією (підсудністю) не заявляв, будь-яких доказів непідсудності даної справи Деснянському районному суду м. Києва відповідач суду не надав, а матеріали справи таких не містять.

Враховуючи вищезазначене, висновки суду першої інстанції відповідають обставинам справи, які судом установлені відповідно до вимог процесуального закону, а також узгоджуються з нормами матеріального права, які судом правильно застосовані.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують.

З урахуванням вищевикладеного, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки дія оскаржуваного рішення була зупинена ухвалою Київського апеляційного суду від 05 грудня 2024 року та у зв`язку із залишенням рішення суду першої інстанції без змін, необхідно поновити його дію.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 вересня 2024 року залишити без змін.

Поновити дію рішення Деснянського районного суду м. Києва від 17 вересня 2024 року.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складно 10 лютого 2025 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба