ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2025 року

м. Київ

справа № 638/1527/19

провадження № 61-16331св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач),

суддів: Гулейкова І. Ю., Гулька Б. І., Коломієць Г. В., Лідовця Р. А.

учасники справи:

позивач - ОСОБА_1 ;

відповідач - ОСОБА_2 ;

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Харківського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року та додаткову постанову Харківського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року, ухвалених у складі колегії: Мальованого Ю. М., Тичкової О. Ю., Яцини В. Б.,

ВСТАНОВИВ:

1. Описова частина

Короткий зміст позовної заяви

У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до

ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення, визначення порядку користування квартирою.

Позовна заява мотивована тим, що з 05 вересня 1998 року він перебував

у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який розірвано заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2014 року (справа

№ 638/20574/13-ц).

24 березня 2008 року вони з ОСОБА_2 за спільні кошти купили чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , яка зареєстрована на праві приватної власності за відповідачем. Вважав, що їх частини у праві власності є рівними.

У спірній квартирі зареєстровані: ОСОБА_2 та їхні неповнолітні діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_2 . На даний час у квартирі проживає відповідачка та їх спільний син ОСОБА_5 .

У зв`язку з погіршенням між ними відносин, ОСОБА_2 змусила його залишити спірну квартиру, після чого без погодження з ним замінила дверний замок. Він вимушено не проживає у квартирі з січня 2013 року через конфлікти, які травмували дітей. Відповідачка відмовляється йти з ним на контакт, впускати його у квартиру, надавати дублікат ключів. Будь-яких дій щодо вирішення спірного житлового питання відповідачка не здійснює.

Вказував, що ОСОБА_2 також позбавила можливості їхнього неповнолітнього сина ОСОБА_6 проживати у спірній квартирі з 2015 року.

У разі задоволення позову він зможе захистити права сина, вселившись у спірну квартиру разом з ним.

Зазначав, що спірна квартира знаходиться на 9 поверсі багатоповерхового будинку, поділ її в натурі з облаштуванням двох ізольованих квартир з окремими входами є неможливим, а дійти згоди щодо порядку користування квартирою вони з відповідачкою не можуть, тому змушений звернутись до суду з позовом про встановлення порядку користування спільним майном, який не призведе до погіршення житлових умов відповідачки та не змінить їх частин у праві спільної власності.

Посилаючись на викладене,ОСОБА_1 просив суд: 1) усунути перешкод у користуванні житлом шляхом вселення у квартиру АДРЕСА_2 ) визначити порядок користування квартирою за вказаною адресою, виділивши йому у користування дві житлові кімнати, місця загального користування залишити у спільному користуванні.

Короткий зміст судових рішень суду першої інстанції

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 червня 2024 року

у складі судді Рибальченко Л. М. у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 липня 2024 року клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Кулабухова О. В. про стягнення витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. У задоволенні іншої частини клопотання відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1 уже тривалий час втратив зв`язок зі спірною квартирою, має у власності інше житло, іншу сім`ю, між позивачем та відповідачем склалися неприязні стосунки, а тому його вселення у квартиру, власником якої є відповідачка та постійно проживає у ній, призведе до порушення принципу пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

З огляду на відмову у задоволенні позовних вимог про вселення позивача у спірну квартиру, а також з урахуванням відсутності доказів, що запропонований позивачем порядок користування квартирою можливий, та відсутності клопотання про проведення відповідної експертизи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визначення порядку користування квартирою не підлягають задоволенню.

Оскільки ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні позову через його недоведеність, тому відсутні підстави для застосування строку позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем.

Задовольняючи частково клопотання представника ОСОБА_2 - адвоката Кулабухова О. В. про стягнення витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, суд першої інстанції врахував тривалість участь представника відповідача

у судових засіданнях, складність справи з урахуванням предмета доказування,

а також дотримуючись критеріїв дійсності, необхідності, співмірності та розумності, вважав за необхідне зменшити розмір таких витрат з 103 709 грн

(41 635 грн+62 074 грн) до 10 000 грн.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції.

Постановою Харківського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду

м. Харкова від 17 червня 2024 року та додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 липня 2024 року задоволено частково.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 червня 2024 року скасовано у частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про вселення та ухвалено у цій частині нове судове рішення. Позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Вселено ОСОБА_1 у квартиру за адресою:

АДРЕСА_3 .

В іншій частині рішення суду залишено без змін.

Додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 липня

2024 року змінено, зменшено суму витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 з 10 000 грн до 5 000 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Додатковою постановою Харківського апеляційного суду від 21 листопада

2024 року доповнено резолютивну частину постанови Харківського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року абзацом такого змісту: «Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 липня 2024 року залишити без задоволення».

Скасовуючи рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення, суд апеляційної інстанції, встановивши, що спірна квартира набута за час шлюбу і є спільною сумісною власністю сторін, а відповідач чинить позивачу перешкоди у користуванні спірним житлом, зважаючи на рівність сторін у праві користування спірною квартирою, наявні підстави для задоволення позову у цій частині. Наявність у позивача іншого житла і відсутність реєстрації у спірній квартирі для розгляду цього позову значення не має.

Оскільки ОСОБА_1 не довів, що запропонований ним порядок користування спірною квартирою є технічно можливим та враховує баланс інтересів кожного із співвласників, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні вимоги про визначення порядку користування квартирою. При цьому суд апеляційної інстанції послався на релевантну практику Верховного Суду.

З урахуванням того, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню (одна немайнова вимога з двох), суд апеляційної інстанції змінив додаткове рішення суду та зменшив розмір судових витрат на правничу допомогу, що підлягають стягненню з позивача на користь відповідачки з 10 000 грн до

5 000 грн, пропорційно задоволеним вимогам.

Додаткова постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що у вступній та описовій частинах постанови суду від 07 листопада 2024 року зазначено про подання представником ОСОБА_2 - адвокатом Кулабуховим О. В. апеляційної скарги на додаткове рішення суду першої інстанції. У мотивувальній частині постанови суду викладені обставини про відсутність підстав для задоволення вказаної апеляційної скарги, проте резолютивна частина не містить висновку щодо такої відмови, яка фактично судом розглянута. Тому суд дійшов висновку про наявність підстав для ухвалення додаткового судового рішення щодо доповнення резолютивної частини постанови суду на підставі пункту 1 частини першої статті 270 ЦПК України.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі ОСОБА_2 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову та додаткову постанову суду апеляційної інстанції скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 грудня 2024 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_2 , з підстав, передбачених пунктами 1, 4, частини другої статті 389 ЦПК України у вищевказаній справі. Витребувано матеріали з суду першої інстанції.

У грудні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2025 року справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення, визначення порядку користування квартирою призначено до судового розгляду.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга ОСОБА_2 мотивована тим, що ОСОБА_1 не було надано жодного доказу на підтвердження порушення його прав у користуванні спірною квартирою. У провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова перебуває справа № 638/20572/13-ц за позовом ОСОБА_1 до неї та за її зустрічним позовом до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя. Предметом вказаного судового спору є, зокрема, квартира АДРЕСА_1 . Право приватної власності спірної квартири у вказані справі позивач просить визнати за відповідачем, що свідчить про порушення доктрини заборони суперечливої поведінки. Вважає, що суд апеляційної інстанції, задовольняючи позов у частині усунення перешкод

у користуванні житлом шляхом вселення, передчасно застосував презумпцію спільної сумісної власності подружжя щодо майна, яке є предметом спору у іншій справі про поділ майна подружжя.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції її представником - адвокатом Кулабуховим О. В., було подано заяву про застосування строку позовної давності. Суд першої інстанції не застосував строк позовної давності, оскільки ухвалив судове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 . Частково задовольняючи позов, суд апеляційної інстанції не вирішив питання про застосування строку позовної давності, чим порушив вимоги статті 257 ЦК України.

Також ОСОБА_2 вказує, що її не було повідомлено про час і дату судового розгляду у суді апеляційної інстанції, чим порушено права на доступ до правосуддя і справедливий й публічний розгляд справи. При цьому посилалася на відповідну практику Верховного Суду.

Доводи осіб, які подали відзив на касаційну скаргу.

У грудні 2024 року від представника ОСОБА_1 - ОСОБА_7 подано відзив на касаційну скаргу, в якому зазначено, що постанова суду апеляційної інстанціїє законною та обґрунтованою, ухваленою відповідно до вимог чинного законодавства України. Також зазначено, що до позову про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність

не застосувується, оскільки негаторний позов може бути предявлений позивачем поки існує відповідне правопорушення. Оскільки діє презумпція спільності майна подружжя, то розгляд справи 638/20572/13-ц про поділ майна подружжя

не має значення у цій справі. Така презумпція у цій справі не спростована.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

З 05 вересня 1998 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували зареєстрованому у шлюбі, який розірвано заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 03 жовтня 2014 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 01 червня 2016 року (справа № 638/20574/13-ц) (том 1, а. с. 11-14).

Від шлюбу у них народилося двоє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

За час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, реєстраційний № 806 від 14 березня 2008 року, зареєстровано право власності на чотирикімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 132,4 кв м, житловою площею 81,8 кв м, що підтверджується інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно (том 1, а. с. 9-10).

Із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що

ОСОБА_1 має у власності квартиру

АДРЕСА_4 , та квартиру

АДРЕСА_5 (том 2, а. с. 32-33).

У провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова перебуває справа

№ 638/20572/13-ц, предметом якої є поділ майна подружжя. З копії уточненої позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 від 14 червня 2016 року вбачається, що позивач просить суд визнати у порядку поділу майна подружжя право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 (том 1, а. с. 82-84).

10 жовтня 2015 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюб з ОСОБА_8 (том 1, а. с. 13).

ОСОБА_1 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_6 , з 21 листопада 1990 року, що підтверджується відповідною відміткою у його паспорті (том 1, а. с. 16-18).

2. Мотивувальна частина

Позиція Верховного Суду

Частиною третьою статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження

у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Касаційна скарга ОСОБА_2 задоволенню не підлягає.

Мотиви, з яких виходив Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції переглядається у частині задоволення позову ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону постанова суду апеляційної інстанції не відповідає.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частинами першою та другою статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За правилами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 321 ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Наведеною нормою матеріального права визначено право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність

у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод

у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового чи цивільного законодавства.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження

№ 14-64цс20).

Судом встановлено, що за час перебування сторін у шлюбі ними придбано за спільні кошти і 14 березня 2008 рокуза відповідачем було зареєстровано право власності на чотирикімнатну квартиру

АДРЕСА_1 .

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 ЦК України).

Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України

від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17-ц (провадження № 14-325цс18).

Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення.

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За змістом статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права,

не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що

є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Таким чином, для задоволення позовів про усунення перешкод у користуванні майном необхідна одночасна наявність двох підстав: позивач повинен бути власником майна, щодо якого чиняться перешкоди, та має бути факт того, що внаслідок дій відповідача порушується право власника на користування своїм майном.

Встановивши, що спірна квартира належить сторонам у справі на праві спільної сумісної власності, так як набута за час шлюбу, однак відповідачка чинить позивачу перешкоди у користуванні цим майном, що порушує його право на житло, суд апеляційної інстанції, частково скасовуючи рішення суду першої інстанції, дійшов висновку про наявність правових підстав для усунення перешкод ОСОБА_1 у користуванні квартирою шляхом його вселення до зазначеного житлового приміщення.

Посилання у касаційній скарзі ОСОБА_2 про те, що суд апеляційної інстанції, задовольняючи позов ОСОБА_1 у частині усунення перешкод

у користуванні квартирою шляхом його вселення, не розглянув питання застосування строку позовної давності, про який було заявлено нею у суді першої інстанції, Верховний Суд зазначає таке.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України).

Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Вказані приписи про застосування строку позовної давності поширюються, зокрема, на позови про витребування майна

з чужого незаконного володіння.

Натомість, до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження

№ 14-181цс18.

Вимоги про вселення є вимогами негаторного характеру і позовна давність на ці вимоги не поширюється.

Подібний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду

від 06 листопада 2024 року у справі № 521/16346/21 (провадження

№ 61-2816св24).

Отже вимоги про вселення є вимогами негаторного характеру і позовна давність на ці вимоги не поширюється .

Щодо доводів касаційної скарги про розгляд справи у суді апеляційної інстанції за відсутності ОСОБА_2 , то Верховний Суд зазначає таке.

Зазначена справа перебувала у провадженні Харківського апеляційного суду

з липня 2024 року. 30 липня 2024 року Харківським апеляційним судом відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 червня 2024 року.

31 липня 2024 року Харківським апеляційним судом відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 липня 2024 року.

11 вересня 2024 року Харківським апеляційним судом відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 липня 2024 року.

Ухвалою Харківського апеляційного суду від 11 вересня 2024 року об`єднано в одне провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 17 червня 2024 року та додаткове рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 16 липня 2024 року і

ОСОБА_2 на додаткове рішенняДзержинського районного суду м. Харкова від 16 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом вселення, визначення порядку користування квартирою.

У розгляді справи в суді апеляційної інстанції брав участь представник відповідача - адвокат Кулабухов О. В., який подавав апеляційну скаргу на додаткове судове рішення.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 07 листопада 2024 року надіслані апеляційним судом на адресу сторін та їх представників, зокрема представник ОСОБА_2 - адвокат Кулабухов О. В. отримав 14 вересня

2024 року (том 2, а. с.158), отримав 28 жовтня 2024 року в електронному кабінеті (том 2, а. с.165, 168).

Відповідно до частини п`ятої статті 130 ЦПК України вручення судової повістки представникові учасника справи вважається врученням повістки і цій особі.

06 листопада 2024 року адвокат Кулабухов О. В. подавав клопотання про відкладення розгляду справи, призначеної у апеляційному суді на 07 листопада 2024 року, у зв`язку з його щорічною відпусткою. Апеляційний суд відмовив

у задоволенні зазначеного клопотання, оскільки доказів поважності причин неявки до суду на обґрунтування клопотання представником ОСОБА_9 не надано.

Суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи,

не перешкоджає розгляду справи (стаття 372 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції не знайшов поважних причин для відкладення розгляду справи, це є його дискрецією, з чим Верховний Суд погоджується.

У зв`язку з наведеним, є безпідставні посилання у касаційній скарзі

ОСОБА_2 на те, що її не було повідомлено про час і дату судового розгляду

у суді апеляційної інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_2 не містить доводів незаконності додаткової постанови суду апеляційної інстанції, тому підстав для її скасування немає.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують.

Оскільки касаційна скарга залишається без задоволення, то відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України в такому разі розподіл судових витрат не проводиться.

Керуючись статтями 400, 402, 409, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Постанову Харківського апеляційного суду від 07 листопада 2024 року та додаткову постанову Харківського апеляційного суду від 21 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,

є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Д. Д. Луспеник

Судді: І. Ю. Гулейков

Б. І. Гулько

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець