Провадження № 2/161/53/25
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2025 року 1 Луцький міськрайонний суд Волинської області

у складі:

головуючого - судді Рудської С.М.

при секретарі - Коржик Н.В.

за участі:

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представника третьої особи - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Орган опіки та піклування Луцької міської ради, про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И В:

30.05.2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою на обґрунтування якої зазначив, що 26.10.2002 року між ним та відповідачкою ОСОБА_4 зареєстровано шлюб, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.09.2019 року було розірвано. За час шлюбу в них народилося двоє спільних дітей - донька ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та син ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Ще до розірвання шлюбу він із колишньою дружиною припинили спільне проживання, син та донька залишалися проживати разом з ним. З того часу ОСОБА_4 фактично самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків стосовно їх спільних дітей. Питання про стягнення з останньої аліментів він не порушував через своє задовільне фінансове становище. Зазначені обставини будуть доведені поясненнями свідків, а також інформацією із навчального закладу. Просить суд позбавити ОСОБА_4 батьківських прав відносно неповнолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також здійснити за наслідками розгляду справи розподіл судових витрат.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 08.07.2024 року було зобов`язано Орган опіки та піклування Луцької міської ради надати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору (а.с. 42).

15.08.2024 року на виконання вищевказаного судового рішення від Органу опіки та піклування Луцької міської ради надійшов до суду висновок служби у справах дітей від 22.07.2024 року № 196 «Про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 » (а.с. 55-56).

Позивач у судовому засіданні надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Додатково зазначив, що із відповідачкою вони не проживають як сім`я з 2017 року. З даного часу ОСОБА_4 взагалі припинила в будь-який спосіб виконувати свої батьківські обов`язки стосовно їх спільних двох дітей. Крім того, як йому відомо зі слів знайомих, остання зловживає алкогольними напоями. Позовні вимоги підтримав.

Представник позивача в судовому засіданні позов просив задовольнити в повному обсязі. Суду пояснив, що хоча відповідачка не надавала будь-якої матеріальної допомоги на утримання двох спільних дітей сторін, його довіритель з вимогами про стягнення аліментів не звертався. ОСОБА_1 із 2017 року самостійно виховує своїх доньку та сина, забезпечує їм належний рівень життя, а також займається їх підготовкою до самостійного життя. Натомість, відповідачка не проявляє жодної зацікавленості у подальшій долі дітей.

Відповідачка в судове засідання повторно не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, про день, час, місце слухання справи повідомлена належним чином, клопотання про відкладення розгляду справи, відзив на позов від неї на адресу суду не надходили.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Орган опіку та піклування Луцької міської ради підтримав наданий висновок служби у справах дітей від 22.07.2024 року № 196, при розгляді справи поклався на думку суду.

З огляду на встановлені в ході розгляду справи обставини, суд вважає, що неявка відповідачки в судове засідання не перешкоджає розгляду справи по суті.

Заслухавши пояснення учасників судового провадження, допитавши свідків, вислухавши неповнолітнього ОСОБА_7 , дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та відповідачка ОСОБА_4 26.10.2002 року зареєстрували шлюб, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16.09.2019 року в цивільній справі № 161/7868/19 було розірвано (а.с. 16-17).

Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - сина ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 15).

Позивач ОСОБА_1 , його повнолітня донька ОСОБА_9 , та неповнолітній ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 14). Даний житловий будинок належить на праві власності ОСОБА_1 згідно договору дарування житлового будинку, посвідченого 03.03.2021 року приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Герасимчук О.П. та зареєстрованого в реєстрі за № 48 (а.с. 18-23).

Як вбачається із акту обстеження умов проживання від 17.05.2024 року, відповідачка проживає за іншою адресою, окремо від позивача ОСОБА_1 та їх спільних дітей (а.с. 13).

Дана обставина відповідачкою не спростована та як слідує із інформаційної довідки з Єдиного державного демографічного реєстру № 619817 від 31.05.2024 року, остання зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 (а.с. 26).

У своєму позові ОСОБА_1 ставить питання про позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав щодо їх спільного сина - ОСОБА_8 , у зв`язку із невиконанням нею з 2017 року своїх обов`язків, визначених ст. 150 СК України.

Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27.02.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції про права дитини покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ст. 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Сімейним кодексом України (далі - СК України) у ст. 7 визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Згідно із ч.ч. 2, 4 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Пунктами 15, 16, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Частиною 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України імперативно визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналіз вищевказаних норм чинного законодавства України обов`язок доказування факту невиконання відповідачкою своїх батьківських прав покладає саме на сторону позивача.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем ОСОБА_1 та його представником було подано до суду характеристику ОСОБА_7 , складену адміністрацією КЗСО «Шепельської гімназії № 39 Луцької міської ради», в якій навчається останній. Зі змісту даного документу слідує, що дитину виховує батько ОСОБА_1 , а його мати ОСОБА_4 , яка із сім`єю не проживає, не контактує із класним керівником свого сина та батьківські збори не відвідує.

В ході розгляду справи судом, за клопотанням сторони позивача, також було допитано свідків.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що вона в період з 2022 року по 2024 року була класним керівником ОСОБА_8 , а тому позивача вона знає як батька останнього. Зазначила, що навчанням дитини завжди цікавився виключно батько ОСОБА_1 . Із ОСОБА_4 вона не знайома, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про свою матір нічого не розповідав.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснив, що сторони спору є його друзями, з якими він товаришує близько 15 років. Після припинення між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 подружніх стосунків, остання з ними не проживає та з 2019 року він її не бачив, хоче близько 2 разів на тиждень відвідує помешкання позивача. Як йому відомо, відповідачка зловживає алкоголем. Натомість, спільні діти сторін перебувають виключно на вихованні та утриманні свого батька.

Допитана в якості свідка ОСОБА_9 суду пояснила, що сторони у справі є її батьками. Ствердила, що мати ані з нею, ані з її братом ОСОБА_6 зв`язок не підтримує. Остання близько двох місяців перебуває у Республіці Польща. Перебуваючи за кордоном ОСОБА_4 , через зловживання алкогольними напоями, змушена проживати зі своєю сестрою.

Крім того, в судовому засіданні 06.11.2024 року було заслухано думку неповнолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який на той момент перебував у віці 13 років. Останній пояснив, що свою матір він бачить зрідка та інколи з нею спілкується (а.с. 74-76).

Надаючи правову оцінку вищевказаним доказам на предмет їх належності, допустимості, достовірності як кожному окремо, так і їх достатності і взаємозв`язку у своїй сукупності, суд приходить до такого.

На переконання суду, та обставина, що ОСОБА_4 не контактує із класним керівником свого сина та не відвідує батьківські збори в жодній мірі не підтверджує факт її ухилення від виконання своїх обов`язків, визначених ст. 150 СК України, оскільки у даному випадку діє презумпція саме такого способу розподілу батьками дитини батьківських обов`язків, які стосуються забезпечення дитиною здобуття освіти. Зокрема, дана домовленість могла виникнути між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 з огляду на те, що їх неповнолітній син навчається у с. Шепель, де він проживає разом зі своїм батьком.

Показання свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_9 з приводу зловживання відповідачкою алкогольними напоями суд оцінює критично з огляду на те, що останнім дана обставина відома виключно зі слів третіх осіб, тобто вони не були очевидцями фактів систематичного перебування ОСОБА_4 в стані сп`яніння. Зокрема, як пояснив ОСОБА_11 , він не бачив відповідачку з 2019 року взагалі.

Вищевказані обставини можуть свідчити про неналежне виконання ОСОБА_4 своїх батьківських обов`язків стосовно свого неповнолітнього сина, проте не такі не можуть слугувати підставою для висновку, що відповідачка не виконує їх взагалі.

Матеріали справи не містять жодних доказів того, що ОСОБА_4 не надає матеріальної допомоги на утримання свого сина, а тому доводи сторони позивача з даного приводу про зворотне фактично ґрунтуються на припущеннях.

Не спростовує й дане твердження долучений до матеріалів справи судовий наказ від 27.11.2024 року в цивільній справі № 161/21202/24, оскільки стягнення із ОСОБА_4 аліментів на утримання вина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , присуджене лише з 13.11.2024 року, тобто під час перебування даного спору в провадженні суду.

При цьому, жодних доказів наявності у відповідачки заборгованості по сплаті аліментів стороною позивача в розпорядження суду не надано.

Суд зауважує, що характеристика навчального закладу та зазначений судовий наказ є єдиними письмовими доказами, поданими стороною позивача для доведення обставин, якими вони обґрунтовують позовні вимоги.

Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція прав людини) (п. 47 рішення Європейського Суду з прав людини (далі - Європейський Суд) у справі «Савіни проти України», п. 49 рішення у справі «Хант проти України»).

Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідачки батьківських прав охоплюється ст. 8 Конвенції прав людини і є втручанням у їх право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним.

Враховуючи особливості правовідносин, що склались між сторонами, суд з однієї сторони має розглянути правомірність втручання в право відповідачки на повагу до сімейного життя, що гарантовано ст. 8 Конвенції прав людини.

З іншої сторони обов`язковому дослідженню підлягає питання щодо забезпечення прав неповнолітньої та малолітньої дитини не розлучатися з батьками і врахування при цьому якнайкращих інтересів дитини (ст. ст. 1, 9 Конвенції про права дитини).

Статтею 8 Конвенції прав людини гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя.

Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення ст. 8 Конвенції прав людини, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (п. 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»).

Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58).

У справі «Мамчур проти України» (заява № 10383/09) від 16.07.2015 року Європейський суд з прав людини вказав, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися.

Разом з тим, у рішенні Європейського суду з прав людини від 11.07.2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. При цьому в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 року в справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) та Верховним Судом у постановах: від 02.11.2020 року у справі № 552/2947/19 (провадження № 61-12144св20); від 02.12.2020 року у справі № 180/1954/19 (провадження № 61-9754св20) та інші.

Як вбачається із висновку служби у справах дітей від 22.07.2024 року № 196 «Про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 », затвердженого рішенням Виконавчого комітету Луцької міської ради № 420-1 від 24.07.2024 року, питання про підготовку висновку щодо доцільності/недоцільності позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав відносно малолітнього сина ОСОБА_7 розглядалося на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Луцької міської ради, яке відбулося 18.07.2024 року. Малолітній ОСОБА_12 пояснив членам комісії, що вже тривалий час проживає із татом, який піклується про нього, забезпечує усім необхідним. З матір`ю він бачився три місяці тому, коли приїжджала з Італії бабуся по материнській лінії. Вони дуже рідко спілкуються, хоча раніше він приходив до неї в гості та на роботу. На запитання членів комісії, чи хоче спілкуватися з матір`ю, ОСОБА_6 відповів, що хоче з нею зустрічатися і підтримувати родинний зв`язок. Члени комісії одноголосно вирішили доручити службі у справах дітей підготувати висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_4 відносно малолітнього сина ОСОБА_7 (а.с. 55-56).

Даний висновок органу опіки та піклування суд вважає обґрунтованим, а тому приймає його до уваги при вирішенні даного спору.

Зі змісту вищевказаного висновку та з урахуванням висловленої в судовому засіданні думки неповнолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , достовірно слідує, що останній має доволі стійкий психоемоційний та морально-духовний зв`язок з ОСОБА_4 , прагне спілкуватися з нею та виявляє певну прихильність до своєї матері.

Підсумовуючи встановлені в ході розгляду справи фактичні обставини життя сторін та їх спільного сина, враховуючи взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, а також те, що позбавлення матері батьківських прав щодо свого дитини є крайнім заходом впливу, який на даному етапі життя не відповідатиме забезпеченню якнайкращих інтересів неповнолітнього ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , суд приходить до висновку, що позовні вимоги про позбавлення відповідачки батьківських прав заявлені ОСОБА_1 передчасно, а відтак задоволенню не підлягають.

Разом з тим суд вважає за необхідне попередити ОСОБА_4 про необхідність змінити ставлення до виховання та утримання свого неповнолітнього сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , приділяти йому більше уваги, піклувалися про фізичний і духовний розвиток дитини, цікавитися його навчанням, брати участь у підготовці до самостійного життя, забезпечувати необхідним харчуванням, медичним доглядом і лікуванням, спілкуватися з ним в обсязі, необхідному для нормального самоусвідомлення, виявляли інтерес до його внутрішнього світу та сприяти засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі

У разі небажання відповідачки змінити своє ставлення до виконання батьківських обов`язків, ОСОБА_1 не позбавлений права повторно звернутися до суду із аналогічним позовом.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Орган опіки та піклування Луцької міської ради, про позбавлення батьківських прав.

У відповідності до вимог ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати по справі, в зв`язку з відмовою у позові, суд покладає на позивача.

На підставі ст. ст. 164-167 СК України, керуючись ст. ст. 10, 12, 13, 27, 77-81, 141, 259, 263-265, 352, 354 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача - Орган опіки та піклування Луцької міської ради, про позбавлення батьківських прав - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а у разі складення рішення відповідно до ч. 6 ст. 259 ЦПК України - з дня складення рішення в повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги на рішення суду всіма учасниками справи. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Позивач: ОСОБА_1 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_4 , адреса місця реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 .

Третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача: Орган опіки та піклування Луцької міської ради, адреса місцезнаходження: Волинська обл., м. Луцьк, вул. Богдана Хмельницького, 19, .

Повний текст ухвали складений 31 січня 2025 року.

Суддя Луцького міськрайонного

суду Волинської області С.М. Рудська