КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №367/6541/24 Головуючий у суді І інстанції: Кухленко Д.С.
провадження №22-ц/824/3977/2025 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сушко Л.П., суддів Болотова Є.В., Олійника В.І., розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою адвоката Титаренка Володимира Миколайовича, який представляє інтереси Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий колектор» на заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 01 жовтня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий колектор» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Новий колектор» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позов мотивують тим, що між ТОВ «Споживчий Центр» та ТОВ «Новий колектор» укладено Договір факторингу № 290224-11 від 29 лютого 2024 року. Відповідно до п. 5.1.1 зазначеного Договору факторингу Фактор має право набувати право вимоги до Боржника на всі суми, відступлені йому Клієнтом згідно цього договору. Відповідно до п.п.2.4., 2.5. зазначеного Договору факторингу, Сторони домовилися, що Право вимоги за Кредитним договором вважається відступленим Клієнтом Факторові з моменту підписання Сторонами відповідного Акту приймання-передачі Переліку. На виконання умов зазначеного договору укладено реєстр № 1, згідно з яким відбулось відступлення права вимоги за кредитним договором № 09.02.2019- 100000082 від 09.02.2019 року на залишок основної суми кредиту, відсотків, нарахованих за користування кредитом, та інших, передбачених договором платежів, боржником яким являється ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 . Позивачем на адресу Відповідача направлено Повідомлення про відступлення права вимоги за Договором факторингу № 290224-11 від 29 лютого 2024 року, а також вимога про сплату заборгованості від 29.02.2024 року.

Зазначили, що станом на дату подання позовної заяви позивач є єдиним та належним кредитором за кредитним договором № 09.02.2019-100000082 від 09.02.2019 року, укладеним між ТОВ «Споживчий Центр» та ОСОБА_1 .

Пояснили, що між ТОВ «Споживчий Центр», правонаступником якого є ТОВ «Новий колектор» та ОСОБА_1 09.02.2019 року укладено Кредитний договір (оферти) № 09.02.2019-100000082 шляхом підписання Заявки, що є невід`ємною частиною даного Договору. Відповідно до умов Договору Позичальнику надано кредит у розмірі 8 000,00 грн, що підтверджується довідкою субконто (виписка) з первинним строком користування 14 календарних днів з дати отримання за процентною ставкою у розмірі 28%. ОСОБА_1 електронним цифровим підписом підписано Пропозицію про укладення кредитного договору (оферти), Заявку на отримання кредиту, підтверджено укладення кредитного договору та отримано на свій рахунок кошти у розмірі 8 000,00 грн, а отже акцептовано умови Договору.

Вказали, що відповідач свої зобов`язання за Договором належним чином не виконує, у зв`язку з чим, станом на 17.06.2024 року утворилась заборгованість у розмірі 14240,00 грн, з яких заборгованість по тілу кредиту становить 8 000,00 грн та за відсотками - 2 240,00 грн, а також штраф у розмірі 4 000,00 грн (який нараховано відповідно до п.5.4 Кредитного договору № 09.02.2019-100000082 від 09.02.2019 року), чим порушуються права та інтереси позивача.

Також зазначили, що у довідці субконто не відображено нарахування штрафу, проте дане нарахування підтверджується довідкою про заборгованість та здійснено у відповідності до умов Договору.

В зв`язку з вище викладеним просили суд, стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий колектор» заборгованість за Кредитним договором № 09.02.2019-100000082 від 09.02.2019 року у розмірі 14 240,00 грн та суму понесених позивачем судових витрат у розмірі 2 422,40 грн, що складається з судового збору.

Заочним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 01 жовтня 2024 року відмовлено у задоволенні позову.

Не погодившись з вказаним судовим рішенням, адвокат Титаренко В.М., в інтересах ТОВ «Новий колектор» подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Також просив вирішити питання стягнення судового збору за подання апеляційної скарги.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що ухвалюючи оскаржуване рішення, судом першої інстанції не було досліджено механізму отримання банківських послуг.

Вважає помилковими посилання суду першої інстанції на те, що копії договору факторингу, копії переліку № 1 не є належним чином засвідченими копіями документів, не є засвідченими витягами з них та містять ознаки частково прихованої інформації, тому такі докази є неналежними доказами.

Також вважає безпідставні висновки суду першої інстанції про те, що предметом договору факторингу № 290224-11 від 29.02.2024 року є відступлення права вимоги за зобов`язанням до боржників за плату, а позивачем не додано доказів такої оплати.

На спростування вказаних висновків суду скаржник вказує на те, що якщо у суду виникли сумніви з приводу наданих позивачем доказів, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Тому скаржник вважає, що з метою з`ясування обставин справи, суд першої інстанції мав би витребувати у позивача належним чином завірену копію або ж оригінал договору факторингу № 290224-11 від 29.02.2024 року, укладеного між ТОВ «Новий Кредитор» та ТОВ «Споживчий центр» з додатком 2 до такого.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги в частині підстав надання саме копій договору Факторингу № 290224-11 від 29.02.2024, укладеного між ТОВ «Новий колектор» та ТОВ «Споживчий центр» з додатком 2 до такого а не копій, апелянт повідомляв, що оригінали зазначених документів містять конфіденційну інформацію, в тому числі персональні дані інших осіб, які є сторонами договорів, право вимоги за якими було відступлено.

Саме тому конфіденційна інформація, в тому числі персональні дані інших осіб, право вимоги за кредитними договорами було також відступлено, заретушовано.

Відмова у прийнятті копії договору факторингу як належного доказу з підстав того, що позивачем не надано доказів оплати за зазначеним договором, суд першої інстанції не прийняв до уваги умови договору. Зокрема, п. 2.4. Договору факторингу передбачено, що «Сторони домовилися, що Право вимоги за Кредитки договором вважається відступленим Клієнтом Факторові з моменту підписання Сторонами відповідного Акту приймання-передачі Переліку (Додаток 1)». Пункт 2.5. Договору факторингу передбачено, що «Після підписання Акту приймання-передачі Переліку до Фактора переходять всі права та обов`язки Клієнта, як сторони, які виникли на підставі Кредитного договору в обсязі і на умовах, що існують на умовах укладення цього Договору».

Так, копія Акту приймання-передачі Переліку до Договору Факторингу № 290224-11 від 29.02.2024 року з підписами та печатками сторін наявні в матеріалах справи. Отже, відсутність доказів саме оплати за договором факторингу не може слугувати підставою для висновків про сумніви щодо його укладення, зважаючи на наявність підписаного акту прийому-передачі. Що стосується суми заборгованості за кредитним договором, право вимоги за яким було відступлено, в матеріалах справи наявна Копія реєстру прав вимог №1 - перша-остання та сторінка з реквізитами відповідача. Де чітко зазначено, що право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №09.02.2019-100000082 від 09.02.2019 року становить 14240,00 грн (загальна сума заборгованості) та складається з тіла у розмірі 8000,00 грн та процентів у розмірі 2240,00 грн, а також штрафу у розмірі 4000,00 грн.

Натомість, суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні зазначив, що позивачем не доведено факту переходу до нього прав вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №09.02.2019-100000082 від 09.02.2019 року від первісного кредитора. Такі висновки є безпідставними та винесені без з`ясування всіх обставин справи.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги посилався також на помилковість висновків суду першої інстанції щодо недоведеності кінцевої суми заборгованості, оскільки наявна в матеріалах справи картонка субконто узгоджується із наданим позивачем розрахунком (довідкою) заборгованості і в сукупності з іншими доказами підтверджує заборгованість відповідача за виданим кредитом, та є належним доказом.

Відзив у встановлений апеляційним судом строк до суду апеляційної інстанції не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що при укладенні договору був застосований факсимільний підпис кредитодавця та обгрунтовував свої висновки тим, що для застосування факсимільного підпису для оформлення договорів, вчинення інших господарських операцій необхідна письмова згода сторін, яка може виражатись, зокрема, в укладеній між ними письмовій угоді, в якій погоджуються використання факсиміле і зразки справжнього (особистого власноручного підпису) та факсимільного підписів посадових осіб або представників сторін договору.

До позовної заяви такі докази представником позивача не додані, у договорі відсутня згода сторін на використання факсимільного підпису, додаткова угода представником позивача також не надана.

Крім цього, відсутні докази про те, що відповідач схвалив правочин та докази про те, що відповідач вчинив будь-які дії, спрямовані на виконання укладеного правочину, зокрема й повна або часткова сплата кредитних коштів, їх приймання для використання, реалізація інших прав та обов`язків відповідно до укладеного правочину.

Суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки також тим, що в матеріалах справи відсутні первинні бухгалтерські документи на підтвердження перерахування кредитних коштів на рахунок відповідача у розмірі 8000,00 грн. Суд вважав, що надана довідка субконто (виписка) не є належним та допустимим доказом умов та розміру заборгованості.

Суд першої інстанції також врахував, що копії договору факторингу, копії переліку №1 не є належним чином засвідченими копіями документів, не є засвідченими витягами з них та містять ознаки частково прихованої інформації, тому суд першої інстанції не прийняв їх як належні, допустимі та достовірні докази у розумінні статті 77, 28, 79 ЦПК України.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що оскільки доказів, які б підтверджували надання ТОВ «Новий колектор» попередньому кредитору - ТОВ «Споживчий Центр» грошових коштів за передачу права вимоги згідно Договору факторингу №290224-11 від 29 лютого 2024 року представником позивача суду не надано. Отже, позивач ТОВ «Новий колектор» не довів факт переходу до нього прав вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором (оферти) № 09.02.2019-100000082 від 09.02.2019 року від первісного кредитора.

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими- доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Відповідно до п.5 ч.1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Відповідно до ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

Відповідно до статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Встановлено, що на підтвердження факту отримання відповідачем кредитних коштів у спосіб та в обсязі, зазначених в позовній заяві позивач надав суду паперову копію електронної пропозиції про укладення кредитного договору (оферти) датованої 09.02.2019 року. Пропозиція містить реквізити кредитора та факсимільне відтворення підпису кредитодавця, без зазначення посади, прізвища, ім`я та по батькові уповноваженого працівника до повноважень якого віднесено підписання з клієнтами договорів та інших документів від імені ТОВ «Споживчий Центр» (а.с.19-24).

Надана паперова копія електронної заявки, що є невід`ємною частиною кредитного договору (оферти), датована 09.02.2019 року, містить факсимільне відтворення підпису кредитодавця, без зазначення посади, прізвища, ім`я та по батькові уповноваженого працівника до повноважень якого віднесено підписання з клієнтами договорів та інших документів від імені ТОВ «Споживчий Центр» та містить електронний підпис позичальника, відтворений шляхом використання одноразового ідентифікатора. (а.с.42)

Також представником позивача до позовної заяви додано підтвердження укладення кредитного договору, датовано 09.02.2019 року, без підпису відповідача.

Судом також встановлено, що 29.02.2024 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Споживчий Центр» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Новий колектор» укладено договір факторингу з №290224-11 (а.с.35-41).

У розділі 3 наданої представником позивача копії договору факторингу заретушовано, на думку позивача, конфіденційну інформацію, а саме у п.п.3.2 та п.п.3.3 приховано інформацію щодо ціни продажу за договором та у п.п.3.4 зазначеного договору частково прихована інформація щодо загальної суми прав вимоги (а.с.36-37).

Позивачем на адресу відповідача направлено повідомлення про відступлення права вимоги за Договором факторингу № 290224-11 від 29 лютого 2024 року, а також вимогу про сплату заборгованості від 29.02.2024 року (а.с. 17, 18).

У Додатку №2 до договору факторингу №290224-11 від 29.02.2024 року Перелік №1, який представник позивача ідентифікує як витяг з реєстру прав вимоги №1 заретушовану, на думку позивача, конфіденційну інформацію (а.с.31-33).

Відповідно до Додатку №1 до Договору факторингу №290224-11 від 29.02.2024 року: Акту приймання-передачі переліку №1 до договору факторингу №290224-11 від 29.02.2024 року, ТОВ «Споживчий Центр» передав, а ТОВ «Новий колектор» прийняв Перелік №1 права грошових вимог за якими відступається згідно Договору (а.с.14).

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції вважає, що оскільки позивач належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження перерахування та отримання кредитних коштів відповідачем суду не надав, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позовних вимог у зв`язку з їх недоведеністю.

Доводи апеляційної скарги про те, що у разі виникнення сумнівів у суду першої інстанції з приводу поданих доказів, в тому числі сумнівів щодо добросовісного здійснення позивачем своїх процесуальних прав та виконання обов`язків щодо доказів, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки суд першої інстанції розглянув позовні вимоги саме в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих позивачем, суд апеляційної інстанції діє за принципом змагальності сторін, а тому не в праві самостійно витребувати докази.

Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України яка регламентує диспозитивність цивільного судочинства, визначено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумнів у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно правової позиції, яка була висловлена у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 у справі № 161/16891-15 про стягнення заборгованості за кредитним договором (провадження № 61-517св18), банк зобов`язаний доводити отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, встановлених договором, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно вказаної норми Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Відповідно до п. 62 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Відтак, виписка з рахунку особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, який може бути доказом, і який суду необхідно оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів про реальне виконання кредитного договору.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі № 554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі № 204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі № 209/3046/20, від 01 червня 2022 року у справі № 175/35/16-ц, від 04 вересня 2024 року у справі № 426/4264/19.

Так, звертаючись до суду із позовом ТОВ «Новий Колектор» надало довідку субконто (виписка) (а.с.44).

Надана позивачем довідка не є зведеними документами, не погоджені з відповідачем та не підтверджені первинними обліковими бухгалтерськими документами.

Довідка субконто (виписка), на яку посилався позивач у позовній заяві і які досліджувалися судом першої інстанції, не є первинними документами, які підтверджують отримання кредиту, користування ним, укладення договорів на умовах, які вказані в позовній заяві, а отже, не є належними доказами наявності заборгованості. Вказана довідка з зазначенням конкретних розмірів заборгованості, є документами, що створені самим позивачем, а відтак, інформація зазначена в ній, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких вона була складена, не може бути доказом наявності заборгованості та отримання коштів відповідачем, на якій наполягає позивач.

Відтак, апеляційний суд вважає недоведеним позивачем наявність у ОСОБА_2 заборгованості за вказаним договором кредиту у розмірі, зазначеному у довідці ТОВ «Новий Колектор».

Додатки до позовної заяви без банківської виписки з особового рахунку ОСОБА_1 та без детального розрахунку не підтверджують правильності нарахування відсотків за кредитним договором, факту отримання відповідачем кредитних коштів.

Доводи апеляційної скарги про те, що надана суду довідка субконто відображає весь рух коштів відповідача, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки надані позивачем документи лише констатують наявність заборгованості у фіксованій сумі, але не підтверджують її наявність, походження та користування грошовими коштами.

Інші доводи апеляційної скарги позивача зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що ухвала суддею першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права та з врахуванням наявних матеріалів справи, тому підстав для її скасування та задоволення апеляційної скарги не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Титаренка Володимира Миколайовича, який представляє інтереси Товариства з обмеженою відповідальністю «Новий колектор» залишити без задоволення.

Заочне рішення Ірпінського міського суду Київської області від 01 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в частині 3 статті 389 ЦПК України.

Повний текст постанови складено «30» січня 2025 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Є.В. Болотов

В.І. Олійник