Дата документу 31.01.2025 Справа № 333/3433/24
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 22-ц/807/295 /25 Головуючий у 1-й інстанції: Михайлова А.В.
Є.У.№ 333/3433/24 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

Головуючої: Кочеткової І.В.,

суддів: Кухаря С.В.,

Полякова О.З.,

розглянувши у порядку спрощеного письмового провадження без виклику учасників справи цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 вересня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, в розмірі частки усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня подання позову і до закінчення ОСОБА_3 навчання, але не більше ніж до досягнення ним 23-х років.

В обґрунтування зазначила, що сторони перебували у шлюбі, мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який навчається у Запорізькому національному університеті та є студентом 3-го курсу факультету соціології та управління, форма навчання денна/на бюджетній основі, отримує стипендію в сумі 1100,00 грн. Син є інвалідом з дитинства (третя група інвалідності) та отримує пенсію в сумі 2300,00 грн., згідно висновку КНП ХОР Міжобласного спеціалізованого медико-генетичного центру сину необхідно знаходитися на дієті з обмеженим переліком продуктів, він не може їсти звичайну їжу, потребує постійних діагностичних аналізів протягом року. ОСОБА_3 для навчання необхідно постійно мати канцелярію, одяг та гроші на проїзд. Відповідач є працездатним, проходить військову службу у в/ч НОМЕР_1 та отримує заробітну плату, інших дітей не має, аліменти не сплачує. У зв`язку із навчанням, ОСОБА_3 потребує матеріальної допомоги, так як навчається на денній формі та ніде не працює, повністю перебуває на утриманні матері та проживає разом із нею за однією адресою.

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 вересня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки доходу (заробітку) щомісячно, починаючи з 12.04.2024, на період навчання, але не більше ніж до досягнення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , двадцяти трьох років.

Рішення про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць піддано негайному виконанню.

Стягнуто з ОСОБА_2 , судовий збір на користь держави в сумі 1211,20 грн..

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду змінити та визначити розмір утримання повнолітнього сина у сумі 10 000 грн. щомісячно, що є еквівалентом 1/6 частки всіх видів його заробітку. Зазначає, що суд першої інстанції не врахував, що позивачка повинна також приймати участь та надавати фінансову допомогу сину. Вказує, що поза увагою суду залишилось те, що син має власні доходи, так як щомісячно отримує стипендію та пенсію.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду залишити без змін як законне та обґрунтоване. Наголошує на тому, що за станом здоров`я син потребує коштовного лікування і дієтичного харчування, а відповідач з квітня 2024 року ніякої допомоги синові не надає.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно із п.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України, у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням ст.369 цього Кодексу.

За змістом п.1 ч.4 ст.274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження можуть розглядатися справи щодо аліментів.

Тому апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, судове засідання не проводиться.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 1-4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до частин 1, 2, 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що повнолітній син сторін проживає з матір`ю, є студентом денного відділення вищого навчального закладу, та, врахувавши обов`язок обох батьків в рівній мірі нести витрати по утриманню повнолітнього сина, дійшов висновку, що з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню аліменти у розмірі 1/4 частки від заробітку (доходу) відповідача.

Проте, в повній мірі погодитися з такими висновками суду першої інстанції не можна з огляду на таке.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

Судом встановлено та підтверджено наявними у справі доказами, що сторони перебували у шлюбі, є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.5).

З 01.09.2021 повнолітній син сторін навчається в Запорізькому національному університеті, форма навчання - денна/бюджет, строк навчання з 01.09.2021 по 30.06.2025, що підтверджується довідкою навчального закладу від 29.03.2024 № 397 (а.с.7).

Відповідно до вимог ст. 199 Сімейного кодексу України, якщо повнолітній син чи донька продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років.

Згідно зі ст. 198 СК України, батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Стягнення аліментів на дітей, які досягли повноліття, з підстав, передбачених статтями 198,199 Сімейного кодексу України, здійснюється у судовому порядку за новою позовною заявою.

Відповідно до ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного із батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Згідно зі ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд Як зазначено в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

При визначенні розміру аліментів на повнолітніх дочку, сина з одного з батьків суд повинен взяти до уваги можливість надання утримання й другим із батьків і врахувати стан здоров`я та матеріальне становище як дочки (сина), так і платника аліментів, інших дітей чи непрацездатних батьків, дружини, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (ст. ст.182,200 СК України).

Таким чином, у зазначеній нормі права законодавець пов`язує обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років із можливістю батьків надавати таку матеріальну допомогу.

Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання.

Положення ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини, ст.ст.181,182 СК України дають підстави для висновку про те, що суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання.

Частиною 3статті 181 Сімейного Кодексу визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Виходячи з системного тлумачення зазначених норм права, вибір способу стягнення аліментів належить тому з батьків, разом з яким проживає дитина,і який є позивачем у справі про стягнення аліментів. Тобто, саме позивачу належить право вибору способу стягнення аліментів(у твердій грошовій сумі чи у частці від заробітку платника аліментів).

При визначенні способу стягнення аліментів, суд погоджується з обраним позивачем способом стягнення аліментів та вважає, що він повинен бути визначений у частці від заробітку за вибором позивача, з яким проживають неповнолітні діти, в силу вимог ч.3 ст.181 СК України.

Суд першої інстанції, встановивши, що повнолітній син сторін продовжує навчання та у зв`язку з цим потребує матеріальної допомоги, а відповідач, будучи працездатним, має обов`язок та можливість брати участь в утриманні свого повнолітнього сина, який продовжує навчання, а також те, що батьки мають рівні обов`язки щодо утримання дитини, дійшов висновку що розмір утримання має становити частку всіх видів заробітку (доходу відповідача).

Доказів скрутного матеріального становища відповідача, що унеможливлює утримання ним свого повнолітнього сина, який продовжують навчання та потребує матеріальної допомоги, не надано ані суду першої, ані апеляційної інстанції.

Обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття, існує незалежно від форми навчання.

Такий обов`язок виникає за обов`язкової сукупності юридичних фактів: походження дитини від батьків або наявність між ними іншого юридично значущого зв`язку (усиновлення); досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу (батьки самі мають бути працездатними та мати такий заробіток, який дозволив би їм утримувати себе та свою повнолітню дитину).

Указане відповідає правовим висновкам Верховного Суду, викладеним у постановах: від 06 серпня 2018 року у справі № 748/2340/17 (провадження № 61-12495св18), від 22 листопада 2018 року у справі № 592/2798/16-ц (провадження № 61-19463св18), від 05 червня 2019 року у справі № 754/866/18 (провадження № 61-7125св18).

У частині 4 статті 263 ЦПК України вказано про те, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Зроблені судом першої інстанції висновки по суті вирішення спору узгоджуються з вищевказаними правовими позиціями Верховного Суду. При цьому судова практика у цій категорії справ є сталою.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач як батько зобов`язаний утримувати повнолітнього сина, який продовжує навчатися після досягнення повноліття.

Проте, при визначенні розміру аліментів суд першої інстанції не врахував, що повнолітній син сторін отримує стипендію і пенсію, що не заперечувалось позивачкою у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції не з`ясований і майновий стан позивачки, в справі відсутні належні і допустимі докази на підтвердження її доводів про те, що син перебуває тільки на її утриманні, а батько майнової допомоги сину не надає.

Із доданих до заперечень проти позову письмових доказів можна зробити висновок, що до квітня 2024 року відповідач регулярно переказував кошти як на картковий рахунок позивачки, так і на картковий рахунок сина.

Доказів на підтвердження доводів про те, що вказаних коштів недостатньо для утримання повнолітнього сина сторін позивачка суду не надала.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції слід змінити в частині визначення розміру стягнутих аліментів шляхом зменшення суми стягнення з 1/4 до 1/6 частки з усіх видів доходу щомісячно.

Вказаний розмір аліментів, на думку суду, забезпечить справедливий баланс між потребами ОСОБА_3 , який продовжує навчання, в отриманні матеріальної допомоги від батька, який проходить службу в Збройних Силах України та також потребує значних майнових затрат для забезпечення своєї життєдіяльності.

Витрати позивачки на лікування сина, який є особою з інвалідністю, належними і допустимими доказами не підтверджені і можуть бути компенсовані в інший спосіб.

Згідно із частинами першою, тринадцятою статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення, а також заявники у разі подання заяви щодо видачі судового наказу про стягнення аліментів (пункт 3 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір»).

Із наведеного слідує, що платники аліментів не звільнені від сплати судового збору у вказаних категоріях справ.

Судом першої інстанції стягнуто з ОСОБА_2 судовий збір в дохід держави за мінімально встановленою ставкою судового збору у відповідності до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір». І хоча за наслідками апеляційного перегляду справи колегія суддів дійшла висновку про зміну рішення суду в частині визначення розміру стягнутих аліментів на утримання повнолітнього сина сторін шляхом зменшення суми стягнення з 1/4 до 1/6 частини з усіх видів доходу щомісячно, підстави для зміни розподілу судових витрат (зменшення суми судового збору за подання апеляційної скарги) відсутні.

Керуючись ст.ст. 367-369, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 вересня 2024 року у цій справі змінити в частині визначення розміру стягнення аліментів, зменшити розмір аліментів з до 1/6 частки з усіх видів доходів, починаючи з 12.04.2024 р.

В іншій частині рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 26 вересня 2024 року у цій справі залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Головуюча: І.В. Кочеткова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков