Справа № 466/8605/23
Провадження № 2/466/220/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2024 року Шевченківський районний суд м.Львова у складі:

головуючої судді ЛУЦІВ-ШУМСЬКОЇ Н.Л.

учасники справи

секретар ПОПЕНКО І.І.

представник позивача АНДРІЄВСЬКА Н.Л.

представник відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування, скасування рішення про державну реєстрацію права власності, поновлення запису про державну реєстрацію права власності, визнання недійсним договору іпотеки, припинення обтяження майна,

в с т а н о в и в :

18.08.2023р. ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3 ОСОБА_4 про визнання недійсним Договору дарування від 16 травня 2023 року за №1029, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Топоровською Н.В.; скасування рішення приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Топоровської Н.В. від 16 травня 2023 року про державну реєстрацію права власності на частку в розмірі 4/6 у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 та скасування відповідного запису про державну реєстрацію у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; поновлення запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на частку в розмірі 4/6 у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 ; стягнення судових витрат.

В обґрунтування позову зазначає, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 мають перед нею боргові зобов`язання, які виникли у зв`язку із невиконанням ними своїх зобов`язань за договорами позики, укладеними з її матір`ю - ОСОБА_7 , а саме:

Договір позики №11/04 від 04.11.2021 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 ;

Договір позики №11/18 від 18.11.2021 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 ;

Договір позики №11/29 від 29.11.2021 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 ;

Договір позики №11/08 від 08.11.2021 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 .

Мати ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Як спадкоємець першої черги за законом, вона прийняла спадщину, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 07.04.2023р.

Їй належить і право вимоги щодо стягнення заборгованості по вказаних договорах позики. Загальна сума заборгованості ОСОБА_3 та ОСОБА_5 складається із боргу в 65 000 доларів США та пені за прострочення виконання зобов`язання в сумі 1284660 грн.

З таким позовом вона звернулася в Шевченківський районний суд м.Львова (справа №466/4892/23).

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 04 травня 2023 року було задоволено її заяву про забезпечення позову до подання позовної заяви в порядку п.4 ст. 152 ЦПК України та накладено арешт на майно ОСОБА_3 , а також заборонено відчуження майна і матеріальних цінностей ОСОБА_3 в межах ціни позову 50 000 доларів США.

Згодом їй стало відомо, що ОСОБА_3 відчужив належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме 4/6 частки трикімнатної квартири АДРЕСА_1 за договором дарування №1029 від 16 травня 2023 року на користь сина ОСОБА_4 . Вказаний договір дарування було посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Топоровською Н.В.

Вважає, що відповідач ОСОБА_3 уклав фраудаторний договір, за яким відбулося безоплатне відчуження майна боржника на користь його сина, який спрямований на зменшення платоспроможності боржника та уникнення звернення стягнення на його майно.

На момент укладення оспорюваного договору дарування ОСОБА_3 було достеменно відомо про існування у нього заборгованості за договорами позики перед її матір`ю ОСОБА_7 , оскільки він власноручно писав розписки і зобов`язався повернути позики в термін до 31 грудня 2021 року.

Укладення ОСОБА_3 договору дарування за №1029 від 16 травня 2023 року на користь свого сина, знаючи про наявність у нього непогашеного боргового зобов`язання, свідчить про недобросовісність його намірів, використання ним «права на зло» та приховування майна від звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу.

Позивачка вважає, що ефективним способом захисту її порушеного права/інтересу буде відновлення становища, що існувало до порушення, повернення подарованого майна у власність боржника ОСОБА_3 . З цією метою просить задовольнити її позовні вимоги.

Ухвалою від 01.09.2023 року відкрито у справі загальне позовне провадження.

28.09.2023 року представник відповідача ОСОБА_4 адвокат Качор С.Б. подав відзив на позов, у якому повністю заперечив позовні вимоги, вважає їх безпідставними з огляду на таке.

Оскаржуваний договір дарування був укладений під час чинності вжитих судом у цивільній справі №466/4459/23 заходів забезпечення позову у виді накладення арешту. Однак, встановлене судом в ухвалі обмеження не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі і жодного доказу обізнаності відповідачів про встановлену судом заборону щодо відчуження майна в матеріалах справи немає, оскільки відповідачам на час укладення договору дарування не було відомо про існування позовної заяви чи ухвали суду про забезпечення позову. Доказів протилежного немає. Відтак, відсутні правові підстави для визнання оспорюваного договору недійсним.

17.10.2023р. в порядку підготовки справи до розгляду судом постановлено ухвалу про витребування у приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Топоровської Н.В. копій договору дарування від 16 травня 2023 року та договору іпотеки від 06 червня 2023р.

Після отримання судом витребуваних документів 27.12.2023р. представник позивача адвокат Адрієвська Н.Л. подала заяву, в якій збільшила позовні вимоги, просить суд :

- Визнати недійсним Договір дарування від 16 травня 2023 року, укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Топоровською Н.В., щодо дарування 5/6 частин у праві власності на квартиру АДРЕСА_1 ;

- Скасувати рішення приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Топоровської Н.В. від 16 травня 2023 року про державну реєстрацію права власності на частку в розмірі 4/6 у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_4 та скасувати відповідний запис про державну реєстрації Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно;

- Поновити запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на частку в розмірі 4/6 у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 ;

- Визнати недійсним Договір іпотеки від 06.06.2023 року, укладений ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , посвідчений приватним нотаріусом Львівські міського нотаріального округу Топоровською Н.В. за №1272;

- Припинити обтяження та іпотеку в Державному реєстрі прав на нерухоме майно на квартиру АДРЕСА_1 шляхом внесення запису про скасування державної реєстрації в Державному реєстрі прав на нерухоме майно запису про іпотеку №50532466, дата державної реєстроції 06.06.2023 року, підстава виникнення іпотеки: іпотечний договір №1272 від 06.06.2023 року, видавник приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Топоровська Н.В., іпотекодержатель ОСОБА_6 , та внесення запису про скасування державної реєстрації запису про обтяження №50532427 дата державної реєстрації 06.06.2023 року, підстава виникнення: іпотечний договір №1272| від 06.06.2023 року, видавник: приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Топоровська Н.В.

У цій заяві вказує, що на момент подання позовної заяви позивачці не було відомо, що сторонами оспорюваного договору дарування, окрім відповідачів у справі, також є дружина відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5 , яка також є співвідповідачем у цивільній справі №466/4892/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 і ОСОБА_5 про стягнення боргу.

Із наданих суду приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Топоровською Н.В. копій договорів стало відомо, що оспорюваний Договір дарування від 16.05.2023 року укладено між ОСОБА_3 , ОСОБА_5 (дарувальники) з однієї сторони та ОСОБА_4 (обдарований) з іншої сторони щодо дарування 5/6 часток у праві приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 , а саме: ОСОБА_3 дарує 2/3 частки, а ОСОБА_5 дарує 1/6 частку, а обдарований приймає цей дарунок від дарувальників.

Боржниками за договорами позики з ОСОБА_7 були як ОСОБА_3 , так і ОСОБА_5 . Про наявність боргових зобов`язань та строк повернення коштів боржникам було достеменно відомо.

Відповідач ОСОБА_3 та його дружина ОСОБА_5 , укладаючи 16 травня 2023 року Договір дарування належних їм 5/6 часток квартири на користь свого сина «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (Договір дарування від 16.05.2023 року) використовувався сторонами такого договору для унеможливлених звернення позивачкою, як кредитором, стягнення на нерухоме майно, яке належало їм на праві спільної часткової власності.

Тому ефективним способом захисту порушеного права/інтересу позивачки у спірних правовідносинах буде відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом застосування процедури реституції, а саме - повернення ОСОБА_3 4/6 частки, а ОСОБА_5 - 1/6 частки у праві спільної часткової власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

На даний час, подароване за оспорюваним Договором дарування нерухоме майно передане відповідачем ОСОБА_4 в іпотеку за Договором іпотеки від 06.06.2023 року, укладеним ним із ОСОБА_6 .

Передача нерухомого майна в іпотеку та реєстрація такого обтяження унеможливлює повернення позивачки, як кредитора, у становище яке вона мала до вчинення фраудаторного правочину, а саме до укладення Договору дарування від 16 травня 2023 року. Припинення іпотеки щодо нерухомого майна, належного боржникам позивачки в даному випадку можливе лише шляхом визнання іпотечного договору недійсним за рішенням суду та скасування накладених обтяжень на майно на підставі рішення суду.

Ухвалою від 27.12.2023р. прийнято заяву представника позивачки про уточнення та збільшення позовних вимог від 27.12.2023р.

У зв`язку з прийняттям такої заяви до участі у справі залучено співвідповідачами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .

Ухвалою від 04.04.2024р. закрито підготовче провадження у справі.

У ході судового розгляду позивачка ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_8 позовні вимоги, з врахуванням заяви від 27.12.2023р., підтримали з наведених у них підстав.

Позивачка ОСОБА_2 , будучи допитаною як свідок, дала показання про те, що її сім`я була добре знайома з сім`єю ОСОБА_9 . Її мати ОСОБА_7 надавала сім`ї ОСОБА_9 консультації з питань фермерства і кредитування. На їх прохання мати ОСОБА_7 позичила їм кошти, про що складені відповідні договори. Позичаючи кошти, ОСОБА_9 обіцяли повернути борг, гарантією чого була належна їм квартира в м.Львові. До кінця 2021 року ОСОБА_9 боргів не повернули. В 2022р. вони постійно відтягували повернення позичених коштів. Після раптової смерті матері ОСОБА_7 23.04.2022р., позивачка з батьком ОСОБА_10 неодноразово нагадували ОСОБА_9 про необхідність повернення боргу, існування якого ті не заперечували. В лютому 2023р. ОСОБА_9 обіцяли повернути борг через 2 місяці, однак обіцянки не дотримали. 02.05.2023р. нею ( ОСОБА_2 ) було подано в Шевченківський районний суд м.Львова заяву про забезпечення позову до подання позовної заяви. Ухвалою від 04.05.2023р. ця заява задоволена, в межах суми 50000 доларів США накладено арешт на належне ОСОБА_3 рухоме, нерухоме майно, заборону його відчуження. Про наявність такої ухвали суду ОСОБА_10 було повідомлено ОСОБА_3 при зустрічі з ним 13.05.2023р., а також ОСОБА_5 у телефонній розмові. Вважає, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , знаючи про наявність у них великої суми боргу, розуміючи необхідність її повернення, умисно уклали договір дарування належних їм часток квартири на користь сина, діючи недобросовісно з метою унеможливити звернення стягнення на це майно.

Відповідач ОСОБА_3 в суді позов визнав частково. Пояснив, що в березні 2022р. повернув 10000 доларів США та 16000 доларів США. Ці гроші дав ОСОБА_10 . Повернення розписок на цю суму не вимагав, оскільки повернув не увесь борг. Також зазначив, що у нього з ОСОБА_10 були розмови з приводу повернення боргу, але він не мав коштів для цього. Заперечив те, що ОСОБА_10 до укладення договору дарування частки квартири повідомляв йому про наявність ухвали суду від 04.05.2023р. про арешт майна та заборону його відчуження. Пояснив, що 13.05.2023р. зустрічався з ОСОБА_10 та ОСОБА_2 з приводу повернення боргу. Уваги словам ОСОБА_10 не приділяв, бо той багато разів погрожував накласти арешт на його майно. Ствердив, що жодного умислу на приховування майна при укладенні договору дарування не мав.

Представник відповідача ОСОБА_4 , адвокат Качор С. в судовому засіданні позовні вимоги заперечив повністю з мотивів, наведених у відзиві на позов та письмових поясненнях. Вказав на те, що батьки подарували синові перед його одруженням свої частки у квартирі. ОСОБА_3 не знав і не міг знати про ухвалу суду від 04.05.2023р. про забезпечення позову, така йому не скеровувалася, присутнім в судовому засіданні не був. Із запису телефонної розмови, яка наче б то відбулася між ОСОБА_3 та ОСОБА_10 , наданої позивачем і прослуханої в суді, неможливо встановити між ким і коли відбулася ця розмова, чи відомо було учасникам розмови про її запис. Щодо відчуження частки ОСОБА_5 , то жодної заборони чи обмеження на розпорядження її майном не було. Просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Відповідачі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 в судове засідання жодного разу не з`явилися з невідомих суду причин. Про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином рекомендованими листами з повідомленням про вручення. Суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності, виходячи із наявних доказів.

Третя особа приватний нотаріус Топоровська Н.В. в судове засідання не з`явилася. На виконання ухвали суду надала копії оспорюваних договорів дарування та іпотеки.

Заслухавши вступне слово учасників справи, показання свідків, дослідивши подані докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог з наведених нижче мотивів.

У ч.3 ст.12, ч.1, ч.5, ч.6 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.1-3 ст.89 ЦПК України).

Судом встановлено, що у 2021р. між ОСОБА_7 (позикодавець) та ОСОБА_3 і ОСОБА_5 (позичальниками) було укладено ряд договорів позики:

- Договір позики №11/04 від 04.11.2021 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 на суму 20 000 доларів США;

- Договір позики №11/18 від 18.11.2021 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 на суму 10 000 доларів США;

- Договір позики №11/29 від 29.11.2021 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 на суму 20 000 доларів США;

- Договір позики №11/08 від 08.11.2021 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_5 на суму 15 000 доларів США.

Відповідно до умов цих договорів позики ОСОБА_3 і та ОСОБА_5 зобов`язувались повернути отримані суми коштів в термін до 31 грудня 2021 року. Ці договори передбачали сплату пені за прострочення повернення боргу. Копії договорів є в матеріалах справи (а.с.9-12).

У встановлений строк зобов`язання з повернення позичених коштів позичальниками виконані не були.

Позикодавець ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що стверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а.с.7).

Позивачка ОСОБА_11 , донька померлої, є спадкоємцем першої черги за законом та прийняла спадщину, про що Свідчить свідоцтво про право на спадщину за законом від 07.04.2023р. (а.с.8).

Відповідно до норми ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Майнові права за договором позики не припиняються внаслідок смерті позикодавця, тому увійшли до складу спадщини. Отже, ОСОБА_11 належить право вимоги за переліченими вище договорами позики.

02.05.2023р. ОСОБА_2 подала в Шевченківський районний суд м.Львова заяву про забезпечення позову до пред`явлення позову.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 04 травня 2023 року було задоволено її заяву про забезпечення позову, накладено арешт на рухоме, нерухоме майно, матеріальні цінності та грошові кошти ОСОБА_3 , а також заборонено відчуження майна і матеріальних цінностей ОСОБА_3 в межах ціни позову 50 000 доларів США. Супровідним листом від 05.05.2023р. копії ухвали скеровані заявнику ОСОБА_2 та боржнику ОСОБА_3 . Підтвердження про отримання адресатами цих ухвали у матеріалах оглянутої судом справи №466/4459/23 відсутні. Під розписку копію ухвали отримала представник ОСОБА_2 ОСОБА_8 25.05.2023р. (справа №466/4459/23).

Також встановлено, що ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 02.06.2023р. відкрито загальне позовне провадження у справі №466/4892/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про стягнення боргу в сумі 65 000 доларів США та пені за прострочення виконання зобов`язання в сумі 1284660 грн.

Рішенням суду від 22.05.2024р., яке залишено без змін постановою Львівського апеляційного суду від 21.11.2024р. та набрало законної сили, позов задоволено частково. Стягнуто зі ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 50 000 доларів США боргу та 976 341, 60грн. пені, зі ОСОБА_5 на користь ОСОБА_2 15 000 доларів США та 308 318, 40грн. пені, поведено розподіл судових витрат.

Крім цього, встановлено, що 16 травня 2023 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 уклали Договір дарування належних їм на праві спільної часткової власності 5/6 часток квартири АДРЕСА_1 загальною площею 61,2кв.м на користь ОСОБА_4 . При цьому ОСОБА_3 подарував належні йому 2/3 частки квартири, а ОСОБА_5 подарувала належну їй 1/6 частку квартири.

Вказаний Договір дарування посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Топоровською Н.В. і зареєстрований в реєстрі за №1029.

На час посвідчення Договору дарування заборони відчуження квартири не було, що підтверджувалося інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, і про що вказано у п.8 Договору (а.с.71-72).

06.06.2023р. приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Топоровською Н.В. за реєстровим №1272 було посвідчено Договір іпотеки між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , за яким останній передав в іпотеку квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 61,2кв.м (а.с.73-76).

Згідно зі ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно із частинами 2 та 3 статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Верховний Суд у постанові від 20 травня 2020 року у справі №922/1903/18 зазначив, що в обранні варіанта добросовісної поведінки боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Тому усі боржники мають добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення прав та правомірних інтересів кредитора. Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватись від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16 зазначає, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. У цій справі Велика Палата Верховного Суду сформулювала підхід, за яким допускається кваліфікація фраудаторного правочину в позаконкурсному оспорюванні як: - фіктивного (стаття 234 ЦК України); - такого, що вчинений всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України); - такого, що порушує публічний порядок (частини перша та друга статті 228 ЦК України).

Отже, встановлення обставин вчинення оспорюваного договору всупереч принципу добросовісності та недопустимості зловживання правом (статті 3, 13 ЦК України) є підставою для висновку про його фраудаторність та визнання такого договору недійсним.

Зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб; враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин).

Приватно-правовий інструментарій (зокрема, вчинення договору дарування) не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Дарувальник, який відчужує майно на підставі безоплатного договору на користь колишньої дружини після пред`явлення до нього позову, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки оспорюваний договір направлено на недопущення звернення стягнення на майно боржника (Постанова КЦС ВС від 26 квітня 2023 року у справі № 644/5819/20).

У постанові КЦС ВС від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 Верховний Суд зазначив, що боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

За висновками Верховного Суду, будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину. При цьому, та обставина, що правочин із третьою особою, за яким боржник відчужив майно, реально виконаний, не виключає тієї обставини, що він направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника та, відповідно, може бути визнаний недійсним на підставі загальних засад цивільного законодавства.

Верховним Судом враховано, що на момент здійснення безоплатного відчуження спірного майна кредитне зобов`язання вважалося простроченим, його належне виконання не відбулося. Верховним Судом також враховано, що зазначення позивачем певної правової норми, наведеної у обґрунтуванні позову, не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом необхідно керуватися під час вирішення спору, оскільки підставою позову визнаються обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, у цьому випадку укладення відповідачем договору з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

У даній справі відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 були обізнані з наявністю у них прострочених боргових зобов`язань, строк виплати яких сплив 31.12.2021р., та з сумою боргу в розмірі 65 000 доларів США, а також з прописаним у договорах позики зобов`язанням сплати пені в разі прострочення повернення боргу.

Позикодавець ОСОБА_7 з 2022р. неодноразово ставила їм вимоги повернення боргу, а після її смерті такі вимоги висувала її спадкоємець ОСОБА_2 , позивачка у справі.

В судовому засіданні допитаний свідок ОСОБА_10 , батько позивачки, який повідомив, що неодноразово дружина ОСОБА_7 зверталася до відповідачів з вимогою повернення боргів. Після її смерті він з донькою ОСОБА_2 продовжував наполягати на поверненні коштів. Відповідачі жодних коштів в рахунок боргу не повертали. Категорично заперечив пояснення відповідача про повернення 26000доларів США на часткове погашення позики. Свідок зазначив, що 13.05.2023р. при особистій зустрічі з ОСОБА_3 повідомив останнього про наявність ухвали суду про накладення арешту на майно ОСОБА_3 . Така розмова здійснювалася ним під аудіозапис.

В судовому засіданні було прослухано наданий стороною позивача аудіозапис, де один із співрозмовників повідомляє іншого про накладення арешту на квартиру. Хоча цей аудіозапис не містить точної інформації про особи співрозмовників та час її проведення, досліджені у справі докази дають можливість зробити однозначний висновок про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 на момент укладення договору дарування було достовірно відомо про необхідність виконати зобов`язання з повернення боргу за договорами позики, час сплати яких настав 31.12.2021р., та про можливість звернення ОСОБА_2 , як позикодавця, за судовим захистом порушеного права і звернення стягнення на належне їм на праві власності майно в рахунок погашення боргу.

Відповідачами не надано суду доказів наявності у них іншого цінного майна, за рахунок якого могли б бути задоволені вимоги позикодавця, що могло б спростувати твердження про укладення договору дарування з метою уникнення звернення стягнення на частки ОСОБА_3 і ОСОБА_5 у праві власності на квартиру.

Суд не приймає заперечення представника відповідачів проти позову, які ґрунтуються на тому, що відповідачу ОСОБА_3 не було достеменно відомо про ухвалу суду від 04.05.2023р. про забезпечення позову, а щодо ОСОБА_5 взагалі така ухвала не постановлялася.

У даній справі висновок суду про фраудаторність договору дарування від 16.05.2023р. базується на тому, що відповідачі достеменно знали про своє зобов`язання перед позивачкою з повернення боргу, час виконання якого настав, тривалий час вони зволікали з виконанням зобов`язання, мотивуючи це відсутністю коштів, були обізнані з правом і можливістю позивачки звернутися за захистом порушеного права до суду та клопотати перед судом про застосування заходів забезпечення, внаслідок укладення договору дарування платоспроможність боржників суттєво зменшилася.

Тому відсутність на час укладення оспорюваного договору дарування доказів обізнаності ОСОБА_3 про існування ухвали суду від 04.05.2023р. та відсутність обмежень ОСОБА_5 у праві розпорядження належним їй майном не спростовує висновку суду про те, що вони «вживали право на зло», використовували договір дарування майна для унеможливлення в майбутньому звернення стягнення на їх частки у праві власності на квартиру, зумовивши настання негативних наслідків для позивачки ОСОБА_2 .

Також суд відхиляє твердження ОСОБА_3 про часткове повернення боргу, оскільки наявність у кредитора боргового зобов`язання свідчить про його невиконання боржником. Існування такого боргу підтверджено рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 22.05.2024р.

За таких обставин суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання оспорюваного договору дарування часток кватири недійсним на підставі статей 3, 13, 203, 215 ЦК України, як вчиненого на шкоду правонаступникові позикодавця ОСОБА_2 (фраудаторним договором).

При цьому встановлення фраудаторності договору є достатньою та самостійною підставою визнання його недійсним та застосування наслідків його недійсності.

У позові ОСОБА_2 просить суд застосувати ефективний спосіб захисту її порушеного права/інтересу відновити становище, яке існувало до порушення, шляхом застосування двосторонньої реституції, повернення нерухомого майна у власність боржників задля звернення на нього стягнення, повернення позивача (як кредитора) у становище, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину, а саме - повернення ОСОБА_3 4/6 часток, а ОСОБА_5 1/6 частки у праві спільної часткової власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

В постанові Верховного Суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17 зроблено правовий висновок, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Суд зазначив, що сторони договору купівлі-продажу частки у праві спільної часткової власності на квартиру «вживали право на зло» для унеможливлення звернення стягнення на цю частку. Колегія суддів вважала, що спосіб захисту відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення частки в праві спільної часткової власності, передбачений п.4 ч.2 ст.16 ЦК України, є ефективним для захисту порушеного права / інтересу у спірних правовідносинах.

У постанові від 18 травня 2022 року у справі № 643/15604/17 Верховний Суд зробив висновок, що ефективним способом захисту права/інтересу кредитора за вимогою про повернення сторін в первісний стан, тобто відновлення становища яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), є повернення відповідного майна боржнику і для такого повернення оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається.

Аналогічний висновок зроблено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 квітня 2023 року в справі № 161/12564/21. Верховний Суд вказав на те, що при задоволенні позовних вимог про скасування державної реєстрації та відновлення становища шляхом визнання 1/2 частки в праві спільної часткової власності на квартиру, суди не звернули уваги, що: метою позаконкурсного оспорювання є повернення майна боржнику задля звернення на них стягнення, тобто, щоб кредитор опинився в тому положенні, яке він мав до вчинення фраудаторного правочину; належним способом є відновлення становища яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України), і для повернення майна боржнику оспорювання наступних правочинів (реєстраційних дій) щодо цього майна не вимагається. Тому судові рішення в частині задоволених позовних вимог про скасування державної реєстрації та відновлення становища шляхом визнання за ОСОБА_2 1/2 частки в праві спільної часткової власності на квартиру належить скасувати з ухваленням в цій частині нового рішення про відновлення становища, яке існувало до порушення, шляхом повернення частки у праві спільної часткової власності на квартиру ОСОБА_2. Касаційний суд акцентує увагу, що постанова Верховного Суду є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за ОСОБА_2 права спільної часткової власності в розмірі 1/2 на квартиру (див. подібний висновок в ухвалі Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19).

Враховуючи наведені правові позиції Верховного Суду слід дійти висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позивачкою позовних вимог про скасування рішення приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Топоровської Н.В. від 16 травня 2023 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на 5/6 частин квартири АДРЕСА_1 , запису про державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на 5/6 частин квартири АДРЕСА_1 , визнання недійсним Договору іпотеки від 06.06.2023 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Топоровською Н.В. і зареєстрованого за №1272, про припинення обтяження та іпотеки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на квартиру АДРЕСА_1 шляхом скасування запису про іпотеку.

Рішення суду про визнання недійсним Договору дарування 5/6 часток квартири АДРЕСА_1 від 16 травня 2023 року є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за ОСОБА_3 права спільної часткової власності на 4/6 частки квартири АДРЕСА_1 , а за ОСОБА_5 права спільної часткової власності на 1/6 частку квартири АДРЕСА_1 ,

Суд зважає на те, що хоча у прохальній частині заяви від 27.12.2023р. зі збільшенням позовних вимог представник позивача адвокат Адрієвська Н.Л. просила суд : - поновити запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію права власності на частку в розмірі 4/6 у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_3 , при цьому не вказавши таких вимог стосовно ОСОБА_5 , у самому тексті цієї заяви представник позивача описує про необхідність застосування такого способу захисту права позивачки як повернення ОСОБА_3 4/6 частки, а ОСОБА_5 - 1/6 частки у праві спільної часткової власності на квартиру за АДРЕСА_1 . Тому вирішення судом питання застосування наслідків недійсності фраудаторного правочину шляхом повернення відповідачки ОСОБА_5 у попередній стан не є виходом суду за межі позовних вимог.

Суд, проаналізувавши надані учасниками справи докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним Договору дарування від 16.05.2023р. і застосування наслідків недійсності правочину шляхом відновлення становища, яке існувало до порушення, і повернення часток ОСОБА_3 і ОСОБА_5 у праві спільної часткової власності на квартиру та про відмову у задоволенні позовних вимог в частині скасування рішення про державну реєстрацію права власності, запису про державну реєстрацію права власності, визнання недійсним Договору іпотеки, припинення обтяження та іпотеки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на квартиру АДРЕСА_1 шляхом скасування запису про іпотеку.

Відповідно до ст.141 ЦПК України у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог слід стягнути зі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в рівних частках в дохід держави судовий збір в загальному розмірі 5000,00грн.

Керуючись ст.ст. 5,10,12,13,76,81,141,259,263,264,265 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов задовольнити частково.

Визнати недійсним Договір дарування 5/6 часток квартири АДРЕСА_1 , укладений 16 травня 2023 року між ОСОБА_3 , ОСОБА_5 (дарувальники) та ОСОБА_4 (обдаровуваний), посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Топоровською Н.В. і зареєстрований за №1029.

Повернути сторони у попередній стан.

Повернути 4/6 часток у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3 .

Повернути 1/6 частку у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_5 .

У задоволенні позовних вимог про скасування рішення приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Топоровської Н.В. від 16 травня 2023 року про державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на 5/6 частин квартири АДРЕСА_1 , запису про державну реєстрацію права власності ОСОБА_4 на 5/6 частин квартири АДРЕСА_1 , визнання недійсним Договору іпотеки від 06.06.2023 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Топоровською Н.В. і зареєстрованого за №1272, про припинення обтяження та іпотеки в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на квартиру АДРЕСА_1 шляхом скасування запису про іпотеку відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в рівних частках в дохід держави судовий збір в загальному розмірі 5000,00грн.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено 28 січня 2025 року.

Суддя Н. Л. Луців-Шумська