ЧУГУЇВСЬКИЙ МІСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________
Справа № 636/3001/24 Провадження № 2/636/1263/25
22 січня 2025 року Чугуївський міський суд Харківської області у складі: головуючого судді Гніздилова Ю. М., за участю секретаря судового засідання Кисловської О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Чугуїв в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №636/3001/24, провадження № 2/636/1499/24 за позовною заявою ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Іванов Олексій Андрійович до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа: Чугуївська міська рада Харківської області,
ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Іванов Олексій Андрійович звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа: Чугуївська міська рада Харківської області.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20 серпня 1963 року на ім`я ОСОБА_3 , батька Позивачки, ОСОБА_1 , КЕЧ Чугуївського району був виданий ордер №1148 про права на заняття двокімнатної квартири АДРЕСА_1 . В подальшому дана квартира була передана в користування Позивачці. На даний час в квартирі зареєстровані Позивачка, ОСОБА_1 , Відповідач 1, син позивачки, ОСОБА_2 та Відповідач 2, онука позивачки, ОСОБА_4 , але Відповідачі по справі за вказаною адресою не проживають, онука Позивачки ОСОБА_4 за вказаною адресою ніколи не проживала, а син Позивачки, ОСОБА_2 , не проживає в квартирі з 2007 року з моменту реєстрації, при цьому він жодного дня після реєстрації там не мешкав. Відповідачі знаходяться на ПМЖ у Естонії та повертатися до України не збираються. Позивачка та Відповідачі між собою не спілкуються. Ніяких речей Відповідачів в квартирі немає, у користуванні житловою площею відповідачам ніхто не перешкоджав та не перешкоджає, однак вони добровільно відмовилися від проживання у ній. Вважаю, що відповідачі втратили право користування житловим приміщенням у квартирі у зв`язку з тим, що без поважних причин не проживають на спірній житловій площі більш ніж 6 місяців. Також Позивачка сама утримує вказану квартиру та сплачує за неї усі комунальні послуги, з 1998 року та по сьогоднішній день.
Тому позивач просить визнати Відповідачів по справі такими, що втратили право користування житловим приміщенням, квартирою.
Представник Позивачки, - адвокат Іванов О.А., направив до суду заяву, в якій просив розгляд справи проводити без участі позивача та його представника, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечував.
Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся своєчасно і належним чином. При цьому від ОСОБА_2 до суду не надійшло відзиву на позовну заяву чи будь-яких заперечень, а також повідомлення про іншу адресу, клопотання про відкладення судового розгляду також не заявлялося.
Представник третьої особи надала заяву, в якій просила провести розгляд без їх участі, позов підтримала.
Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Так як відповідачі, належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, не з`явилися в судове засідання без поважних причин, без повідомлення причин та не подали відзиву, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи, тому відповідно до ч. 1 ст. 281 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи.
Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.
20 серпня 1963 року на ім`я ОСОБА_3 , батька Позивачки, ОСОБА_1 , КЕЧ Чугуївського району був виданий ордер №1148 про права на заняття двокімнатної квартири АДРЕСА_1 (документи підтверджуючі сімейний зв`язок та зміну прізвища Позивачки додаються).
В подальшому дана квартира була передана в користування Позивачці, що підтверджується довідкою від військової частини від 03.06.1975р. №606, в якій зазначено, що «справка о том, что товарищ ОСОБА_3 не имеет возражений против передачи квартиры дочери, ОСОБА_5 , направлена в адрес начальника КЭЧ Чугуевского района, вторично».
Відповідно до довідки №С-18/1472 від 08.04.2024 року наданої відділом-центром Чугуївської міської ради Харківської області за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані Позивачка, ОСОБА_1 , Відповідач 1, син позивачки, ОСОБА_2 та Відповідач 2, онука позивачки, ОСОБА_4 .
Згідно до довідки №157 від 08.04.2024 року наданою КЖРЕП м. Чугуєва за адресою: АДРЕСА_2 зареєстровані у домоволодінні, але фактично не проживають син позивачки, ОСОБА_2 та онука позивачки, ОСОБА_4 .
Відповідно наданої відповіді Управління освіти Чугуївської міської ради Харківської області на адвокатський запит ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у закладах загальної середньої освіти Чугуївської міської територіальної громади не навчається
За наявними, в матеріалах справи квитанціями, по сплаті комунальних послуг платником комунальних послуг є позивачка, ОСОБА_1 .
Також відповідно до витребуваної інформації у Державній прикордонній службі України, відповідь на 636/3001/24 від 03.12.2024 року, Відповідач 1, ОСОБА_6 26.09.2021 року виїхав за межі країни потягом 6951 Харків Таллін, Відповідач 2, ОСОБА_7 26.09.2021 року виїхала за межі країни потягом 6951 Харків Таллін.
В положеннях ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
Так, згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном.
При цьому ч. 2 ст.405ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до абз. 2 п. 34 Постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї.
Згідно зі ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Тому право члена сім`ї власника квартири користування цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це житло. Таким чином, лише члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до вимог закону. При цьому приміщення, яке вони мають право займати, визначається самим власником.
Права власника житлового будинку, квартири, визначені ст. 383Ц К України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом.
В силу ст. 391 ЦК України, ОСОБА_1 має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі по справі не є власниками майна, бажання використовувати його для проживання не має.
Згідно з Постановою ВСУ від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, згідно з ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
Отже, позивачка на власний розсуд може визначити яким шляхом необхідно усунути її порушене право, обравши усунення перешкод шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням.
Суд вважає, що реєстрація відповідачів у квартири, порушує права позивачки, оскільки перешкоджає здійсненню нею права користування та розпорядження майном.
Таким чином, враховуючи те, що відповідачі не бажають користуватися спірною квартирою, суд вважає можливим усунути перешкоди у користуванні власністю, шляхом визнання ОСОБА_2 та ОСОБА_4 таким, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .
Відповідно до ч. 3 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є, зокрема, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справ керується принципом верховенства права.
Згідно з ч. ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно зі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Під час судового розгляду вказаної справи позивачкою були надані належні, допустимі, достовірні та достатні докази на підтвердження своїх позовних вимог, на підставі яких судом встановлені обставини та факти, що обґрунтовують вказані вимоги.
Відповідачем, всупереч вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України, належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів наявності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог позивача не надано і в матеріалах справи не міститься. Доводи позивача, викладені в позові, відповідачем і матеріалами справи не спростовуються.
За таких обставин справи, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на які посилалася позивачка як на підставу своїх вимог, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів окремо кожного, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову.
На підставі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст. 41, 129 Конституції України, ст. 15, 319, 321, 391, 405 ЦК України, керуючись ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76, 81, 89, 258, 263-265, 268, 280-289, п. 15.5) розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 - задовольнити повністю.
Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_2 .
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідачів.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.
У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Заочне рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Харківського апеляційного суду через Чугуївський міський суд Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Заочне рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Суддя Ю. М. Гніздилов