№ апеляційного провадження: 22-ц/824/4531/2025
Головуючий у суді першої інстанції: Волошин В.О.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Крижанівська Г.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2025 року Київським апеляційним судом в складі колегії суддів:

судді-доповідача Крижанівської Г.В.,

суддів Оніщука М.І., Шебуєвої В.А.,

при секретарі Шпирук Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ляпіна Дмитра Валентиновича на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2024 року, постановлену у складі судді Волошина В.О., у справі № 761/19841/16-ц за поданням приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Ляпіна Дмитра Валентиновича про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики грошових коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання окремої частини правочину недійсною,-

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Ляпін Д.В. звернувся до суду із поданням про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики грошових коштів та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , про визнання окремої частини правочину недійсною. Зазначав, що 29 січня 2024 року ним відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1, з примусового виконання виконавчого листа №761/19841/16-ц від 04 січня 2024 року про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 суми заборгованості у розмірі 3 741 525,55 грн., виданого Шевченківським районним судом м. Києва відносно ОСОБА_1 , якому було направлено постанову про відкриття виконавчого провадження, яку згідно перевірки статусу відправлення на офіційному сайті Укрпошти (№ 605) було отримано боржником особисто, що свідчить про обізнаність останнього про відкриття зазначеного виконавчого провадження. Також 29 січня 2024 року він виніс постанови про накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно боржника, а також на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках. З метою перевірки майнового стану боржника до реєструючих органів було направлено відповідні запити, у відповідь на які реєструючими органами повідомлено, що рухомого майна та нерухомого майна, цінних паперів, земельних ділянок, сільськогосподарської техніки та іншого будь-якого майна, за боржником не зареєстровано, як і відсутні відкриті рахунки в банківських установах. Згідно відомостей Державної податкової служби України інформація про джерела доходів боржника відсутня. Згідно відповіді Пенсійного фонду України боржник пенсію не отримує, інформація про місце роботи за трудовими та цивільно-правовими договорами, про останнє місце роботи відсутня. Згідно відомостей Державної прикордонної служби України, інформація про перетин боржником державного кордону України за період з 29 січня 2024 року по 04 вересня 2024 року відсутня. На сьогоднішній день рішення суду боржником не виконано, декларацію не надано, будь-яких дій, спрямованих на його виконання не здійснено, що суперечить вимогам ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження». З урахуванням викладеного, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Ляпін Д.В. просив тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 на строк до повного виконання зобов`язань за виконавчим листом №761/19841/16-ц від 04 січня 2024 року, виданим Шевченківським районним судом м. Києва, що виконується у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 15 жовтня 2024 року подання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Ляпіна Д.В. про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України - залишено без задоволення.

Не погоджуючись із вказаною ухвалою суду, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Ляпін Д.В. подав апеляційну скаргу. Просив скасувати вказану ухвалу суду та ухвалити нове судове рішення, яким його подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 задовольнити. Посилається на те, що судом було порушено норми матеріального та процесуального права. Постановляючи оскаржувану ухвалу, суд першої інстанції не в повному обсязі встановив обставини, що мають значення для справи, не надав належної оцінки доказам, наявним в матеріалах справи, та дійшов помилкового висновку про недоведеність факту ухилення боржника ОСОБА_1 від виконання рішення суду. Суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що долучений до подання список згрупованих відправлень не є належним доказом надсилання боржнику копії постанови про відкриття виконавчого провадження, оскільки приватним виконавцем не додано опису вкладення у цінний лист, що позбавляє суд можливості встановити вміст поштового відправлення. Наголошує на тому, що 29 січня 2024 року на адресу ОСОБА_1 направлено постанову про відкриття виконавчого провадження рекомендованим листом, який боржник отримав особисто, та докази чого містяться в матеріалах справи. При цьому, чинним законодавством не передбачено надсилання виконавцем постанови про відкриття виконавчого провадження чи інших документів з описом вкладення у цінний лист. Таким чином, оскільки боржник отримав вищевказаний лист з відповідною постановою, він був обізнаний про відкрите виконавче провадження. Також вважає безпідставними посилання суду на відсутність доказів наявності у боржника паспорту громадянина України для виїзду за кордон, а також наміру боржника вибути за межі України. Законом України «Про виконавче провадження» та ЦПК України не передбачено обов`язку виконавця надавати разом із поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України таких доказів. Також, зазначає, що з моменту відкриття виконавчого провадження, боржник не вчиняє жодних дій, направлених на виконання рішення суду, та свідомо ухиляється від його виконання, а тому, тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України залишається єдиним можливим заходом забезпечення виконання судового рішення.

В судове засідання учасники справи не з`явилися, про час та місце апеляційного розгляду справи повідомлені належним чином, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Ляпін Д.В. подав клопотання про розгляд справи за його відсутності, а тому, колегія суддів відповідно до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України вважала за можливе слухати справу за їх відсутності.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість постановленої ухвали, заслухавши суддю-доповідача, пояснення особи, яка з`явилася в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Ляпіна Д.В. перебуває виконавче провадження НОМЕР_1, з примусового виконання виконавчого листа №761/19841/16-ц від 04 січня 2024 року, про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 суми заборгованості у розмірі 3 741 525,55 грн., виданого Шевченківським районним судом м. Києва відносно боржника ОСОБА_1

29 січня 2024 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Ляпіним Д.В. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_1, та зобов`язано боржника подати декларацію про доходи та майно, та попереджено боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. Вказану постанову направлено ОСОБА_1 на адресу, зазначену у виконавчому листі.

29 січня 2024 року в межах даного виконавчого провадження приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Ляпіним Д.В. винесено постанову про арешт майна боржника, якою накладено арешт на все рухоме та нерухоме майно боржника, та постанову про арешт коштів боржника, якою накладено арешт на грошові кошти/ електронні гроші, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях, а також на кошти/ електронні гроші на відкритих рахунках/електронних гаманцях, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів.

Також приватним виконавцемвиконавчого округу м. Києва Ляпіним Д.В.направлені запити до всіх можливих органів та установ для виявлення майна боржника ОСОБА_1 , на яке можливо звернути стягнення.

Згідно відомостей Державної податкової служби України інформація про джерела доходів боржника ОСОБА_1 відсутня.

Згідно відповіді Пенсійного фонду України ОСОБА_1 пенсію не отримує, інформація про місце роботи за трудовими та цивільно-правовими договорами, про останнє місце роботи відсутня.

Згідно відомостей Державної прикордонної служби України, інформація про перетин ОСОБА_1 державного кордону України за період з 29 січня 2024 року по 04 вересня 2024 року відсутня.

Згідно відповіді МВС за боржником рухоме майно не зареєстровано.

Суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення подання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Ляпіна Д.В.про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що до подання не додано доказів того, що боржник ОСОБА_1 свідомо та умисно ухиляється від виконання рішення суду, надані приватним виконавцем копії матеріалів виконавчого провадження не містять належних доказів направлення боржнику постанови про відкриття виконавчого провадження, а також доказів наявності у останнього паспорту громадянина України для виїзду за кордон та наміру боржника вибути за межі України з метою ухилення від виконання рішення суд.

Колегія суддів не може погодитися з такими висновками суду першої інстанції.

Відповідно до п. 19 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, державний виконавець має право звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів;

Відповідно до п. 5 ч. 1, ч. 2 ст. 6 Закону України «Про порядок виїзду і в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.

Відповідно до ч. 6 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» боржник зобов`язаний утримуватися від вчинення дій, які унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення; надавати в строк, установлений державним виконавцем, достовірні відомості про свої доходи та майно, у тому числі про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах; своєчасно з`являтися за викликом державного виконавця; письмово повідомляти державному виконавцю про майно, що перебуває в заставі або в інших осіб, а також про кошти та майно, належні боржникові від інших осіб.

Частинами 1, 3 ст. 441 ЦПК України визначено, що як захід забезпечення виконання судового рішення суд може застосувати тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України.

Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням, на строк до повного виконання такого судового рішення.

Отже, необхідною умовою для застосування видів тимчасового обмеження у виїзді за кордон є встановлення факту умисного ухилення боржника - фізичної особи від виконання зобов`язань за рішенням суду.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Ляпін Д.В.обґрунтував своє подання тим, що боржник ОСОБА_1 не виконує рішення суду та не вчинив жодних дій, спрямованих на його виконання.

На підтвердження обставин, на які він посилався, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Ляпін Д.В.надав копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 29 січня 2024 року, постанови про арешт майна боржника від 29 січня 2024 року, постанови про арешт коштів боржника від 29 січня 2024 року, копії запитів до реєструючих органів і відповіді на них.

Також, приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Ляпін Д.В. надав суду копію списку згрупованих відправлень, з якого вбачається, що виконавцем було направлено копію постанови про відкриття виконавчого провадження на адресу ОСОБА_1 , штрихкодовий ідентифікатор № 605, а також роздруківку відстеження поштового відправлення, в якій вказано про отримання ОСОБА_1 відповідного поштового відправлення.

При цьому Законом України «Про виконавче провадження» не передбачено надсилання боржникові копії постанови про відкриття виконавчого провадження з описом вкладенні у цінний лист.

Згідно з ч. 1 ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження (далі - документи виконавчого провадження) доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі.

Відтак, з матеріалів справи вбачається, що боржник ОСОБА_1 був обізнаний про відкрите виконавче провадження про солідарне стягнення з нього та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 , ОСОБА_3 суми заборгованості у розмірі 3 741 525,55 грн., що перебуває у провадженні приватного виконавця виконавчого округу виконавчого округу м. Києва Ляпіна Д.В., та вважається належним чином повідомленим про відкриття виконавчого провадження, відповідно до приписів ст. 28 Закону України «Про виконавче провадження».

Як вбачається з матеріалів справи, у результаті здійснення виконавчих дій, грошові кошти та/або майно боржника, на які можливо звернути стягнення не виявлено.

При цьому у матеріалах справі відсутні будь-які докази на підтвердження вчинення боржником ОСОБА_1 дій, направлених на виконання рішення суду.

Також, ОСОБА_1 в порушення вимог ч. 5 ст. 19 Закону України «Про виконавче провадження», не подав виконавцю декларацію про його доходи та майно, зокрема про майно, яким він володіє спільно з іншими особами, про рахунки у банках чи інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, електронні гаманці в емітентах електронних грошей, про майно, що перебуває в заставі (іпотеці) або в інших осіб, чи про кошти та майно, належні йому від інших осіб, за формою, встановленою Міністерством юстиції України.

Суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув та дійшов помилкового висновку про відмову в задоволенні подання приватного виконавця.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

ЄСПЛ, здійснюючи тлумачення ст. 6 Конвенції, зазначає, що право на звернення до суду було б ілюзорним, якби національна правова система договірної сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду одній зі сторін, а тому виконання рішення, має розглядатися як невід`ємна частина «судового процесу» («Горнсбі проти Греції»).

Окрім того, існування боргу, який підтверджений остаточним судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення постановлено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату цього боргу і становить «майно» цієї особи у розумінні ст. 1 Першого протоколу Конвенції, а відсутність у стягувача можливості домогтися виконання судового рішення, ухваленого на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, передбачене ст. 1 Першого протоколу (рішення ЄСПЛ у справах: «Агрокомплекс проти України», «Іванов проти України»).

Водночас свобода пересування особи гарантована ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до положень ч. 2 якої кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. Разом з тим, ч. 3 вказаної статті передбачено, що на здійснення цього права не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.

У справі «Гочев проти Болгарії» (рішення суду від 26 листопада 2009 року) ЄСПЛ підсумував принципи, з урахуванням яких має відбуватися оцінка правомірності вжиття заходів, щодо обмеження свободи пересування особи у зв`язку з неоплаченими боргами, зазначивши, що таке обмеження має відповідати одразу трьом критеріям: по-перше, має ґрунтуватися на законі, по-друге, переслідувати одну з легітимних цілей, передбачених у ч. 3 ст. 2 Протоколу №4 до Конвенції, і по-третє, бути пропорційним меті його застосування, тобто знаходитися в справедливому балансі між правами людини та публічним інтересом.

Також у справі «Горнсбі проти Греції» Європейський суд з прав людини зазначив, що виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватись як складова частина судового розгляду.

При цьому у п. 49 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив при вирішенні питання про пропорційність обмеження даного права з метою стягнення неоплачених боргів слід пам`ятати, що таке обмеження може бути виправдано лише тоді, коли воно дійсно сприятиме досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів. Аналогічні висновки викладені у рішенні ЄСПЛ від 13 листопада 2003 року у справі «Напияло проти Хорватії» (п. п. 78-82).

Стаття 2 Протоколу №4 до Конвенції дозволяє втручатися у здійснення особою права на свободу вільного пересування лише у відповідності із законом і в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб, якщо таке втручання було пропорційним.

Тобто, для втручання у право боржника на свободу вільного пересування необхідно дотриматися розумного балансу (пропорційності) між правами боржника щодо вільного пересування та правами стягувача на остаточне виконання судового рішення і його правами на борг як на його майно.

Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі №760/1293/17 (провадження №61-11718св19).

Як було встановлено, боржник ОСОБА_1 жодних грошових коштів на виконання рішення суду не сплатив, доказів, що ним вчинялися дії по виконанню рішення суду матеріали справи не містять. Тоді як виконавцем були здійснені всі заходи по виконанню рішення суду, а тому тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України залишилося єдиним можливим заходом забезпечення виконання судового рішення та впливу на боржника для виконання ним законних обов`язків.

Крім того, обмеження у праві виїзду за межі України має тимчасовий характер та спонукатиме боржника ОСОБА_1 до виконання боргових зобов`язань за рішенням суду, що в свою чергу захистить права стягувача на отримання належних коштів. Також, в процесі виконання рішення суду ОСОБА_1 вправі порушити перед судом питання про скасування відповідних обмежень у разі зміни обставин, що були підставою для їх вжиття.

Враховуючи викладене, ухвала Шевченківського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2024 року підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення подання приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ляпіна Д.В. про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України на користь приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ляпіна Д.В. з ОСОБА_1 підлягає стягненню 605,60 грн. судового збору, сплаченого за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 268, 367, 374, 376, 381-383 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Ляпіна Дмитра Валентиновича задовольнити.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Подання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Ляпіна Дмитра Валентиновича про тимчасове обмеження боржника ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України задовольнити.

Тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 на строк до повного виконання зобов`язань за виконавчим листом №761/19841/16-ц від 04 січня 2024 року, виданим Шевченківським районним судом м. Києва, що виконується у виконавчому провадженні № НОМЕР_1.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повне судове рішення складено 05 лютого 2025 року.

Суддя-доповідач

Судді