КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі:

суддя-доповідач Оніщук М.І.,

судді Шебуєва В.А., Кафідова О.В.,

секретар Кравченко А.С.,

за участю:

представника позивача Шипова К.Ю. ,

представника відповідача Сапалової О.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Шиповим Кирилом Юрійовичем, на рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 червня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору іпотеки,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив визнати недійсним Договір іпотеки №5439, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М., підписаний ОСОБА_3 і ОСОБА_2 ; стягнути судові витрати.

Позовні вимоги обгрунтовано тим, що 09 грудня 2015 року між ОСОБА_3 (Іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (Іпотекодавець) укладено договір іпотеки №5439, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М.

Відповідно до п.п. 1.1. Договору іпотеки Іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок під АДРЕСА_1 , житловою площею 111 кв. м., загальною площею 490, 3 кв. м., земельну ділянку площею 0, 0405 га, кадастровий номер якої - :82:121:0004, що знаходиться в АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0, 0414 га, кадастровий номер якої - :82:121:0003, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Разом з тим, позивачка вказувала, що договір іпотеки від 09.12.2015 не містить встановлених для нього ст. ст. 5, 7, 18 Закону України «Про іпотеку» істотних умов, що не дає підстави вважати, що сторони дійшли згоди стосовно цих умов.

На думку позивачки, при підписанні спірного договору іпотеки позивачка дійсно мала на меті отримання позики, в той час як дії відповідача вказують на його спрямованість в бік отримання іпотеки нерухомого майна, під договір позики, який ним не буде виконано, внаслідок чого відповідач протиправно отримав право на власний розсуд визначати розмір матеріальних вимог до позивача, та звертати стягнення на іпотечне майно, при цьому реально не виконавши обов?язку передачі коштів.

Також, зазначала, що сторони в дійсності не визначили істотні умови договору іпотеки, не встановили обсяг основного зобов?язання та не здійснили його передачу, підписали договір іпотеки з численними порушеннями законодавства, при цьому зі сторони відповідача були відсутні реальні наміри надання позики під таку іпотеку, що сукупно вказує на недійсність спірного договору, що стало підставою для звернення до суду із вказаним позовом.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11.06.2024 у задоволенні позову відмовлено (т. 1, а.с. 228-232).

В апеляційній скарзі позивачка, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог.

В обгрунтування апеляційної скарги вказує на неврахування судом першої інстанції того, що фактичні обставини справи щодо умов підписання договору іпотеки, підготовка документів відповідачем, зміст спірного договору та ненадання позики вказують на введення відповідачем в оману позивачки.

При цьому, зазначає, що судом першої інстанції без будь-яких доказів та посилань на спростування вимог позову в частині нетотожності сум у різних валютах інтегровано припущення про "будь-який банк" та про "погодження курсу" за умови очевидної відсутності такого в змісті договору (т. 1, а.с. 235-237).

Представник позивача у судовому засіданні апеляційну скаргу підтримав та просив задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні щодо апеляційної скарги заперечував, посилаючись на її безпідставність та необгрунтованість.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення учасників справи, вивчивши та дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 09.12.2015 між ОСОБА_3 (Іпотекодержатель) та ОСОБА_2 (Іпотекодавець) було укладено договір іпотеки №5439, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Михальченко М.М. (а. с. 29-32).

Відповідно до п.п. 1.1. Договору іпотеки Іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок під АДРЕСА_1 , житловою площею 111 кв. м., загальною площею 490, 3 кв. м., земельну ділянку площею 0, 0405 га, кадастровий номер якої - :82:121:0004, що знаходиться в АДРЕСА_1 , земельну ділянку площею 0, 0414 га, кадастровий номер якої - :82:121:0003, що знаходиться в АДРЕСА_1 .

Згідно із п.п. 1.2. Договору іпотеки Іпотекою забезпечуються в повному обсязі виконання усіх грошових зобов`язань за Договором позики, украденим між Іпотекодержателем та Іпотекодавцем 09.12.2015.

Звертаючись до суду з позовом, позивачка, як на підставу для його задоволення, посилався на те, що договір іпотеки є недійсним, оскільки не містить встановлених для нього ст. ст. 5, 7, 18 Закону України «Про іпотеку» істотних умов, а також те, що при укладенні договору відповідач ввів її в оману з метою набуття права власності на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Так, відповідно до положень Закону України "Про іпотеку" іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

За приписами ст. 5 Закону України "Про іпотеку" вартість предмета іпотеки визначається за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або шляхом проведення оцінки предмета іпотеки відповідним суб'єктом оціночної діяльності у випадках, встановлених законом або договором.

Згідно зі ст.18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови: для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про: для громадян України - прізвище, ім`я, по батькові, місце проживання із зазначенням адреси та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів; зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов`язання; опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у тому числі кадастровий номер. У разі іпотеки земельної ділянки має зазначатися її цільове призначення; посилання на видачу заставної або її відсутність.

У разі відсутності в іпотечному договорі однієї з вказаних вище істотних умов він може бути визнаний недійсним на підставі рішення суду.

Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

При цьому, відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Водночас, положеннями ч. 1 ст. 626, ст. 627 та ч. 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільні в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору.

У свою чергу, як встановлено вимогами ч. 1 ст. 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Отже, для визнання правочину недійсним з підстав, встановлених ст. 230 Цивільного кодексу України необхідно встановити факт введення в оману однією стороною правочину іншу сторону.

Як роз`яснено у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

При цьому, наявність умислу у діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману.

В свою чергу, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд встановлює наявність або відсутність обставин, котрими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, які містять інформацію щодо предмета доказування, як зазначено у ст.ст. 76, 77 ЦПК України.

Разом з тим, як вірно встановлено судом першої інстанції, позивачка, пред`явивши позов про визнання недійсним договору у тому числі з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України, та виклавши при цьому обставини і посилання на наведені правові норми, не надала належних та допустимих доказів, які б свідчили про наявність умислу в діях відповідача щодо введення позивачки в оману щодо істотних обставин, що мали значення для укладення договору, з метою набуття права власності на нерухоме майно, що є предметом іпотеки.

Натомість, досліджуючи оспорюваний договір, колегією суддів встановлено, що при його підписанні позивачка підтвердила дійсність намірів при його укладенні, своє розуміння значення і умов цього правочину та його правові наслідки.

При цьому, як вірно зазначив суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні, сам договір не є договором, предметом якого є перехід права власності, такі права може набути іпотекодержатель лише за умови не виконання зобов`язання, у забезпечення якого укладено договір.

Посилання апелянта на те, що вартість предмета іпотеки не була узгоджена сторонами договору, колегія суддів вважає безпідставними, адже як вбачається із умов договору, про що обгрунтовано зазначено в оскаржуваному рішенні, сторони за домовленістю визначили вартість предмета іпотеки у розмірі 13000000 грн. 00 коп., що жодним чином не суперечить вимогам ст. 5 Закону України "Про іпотеку".

Щодо визначення у договорі вартості предмета іпотеки еквіваленту іноземної валюти, слід зазначити, що визначення еквіваленту іноземної валюти за офіційним курсом передбачено лише при визначенні валюти виконання зобов?язання (ст. 533 ЦК України), а не зазначенні еквіваленту національної валюти під час визначення вартості предмета іпотеки.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про безпідставність тверджень позивачки про відсутність у Договорі іпотеки визначення розміру основного зобов?язання, адже у п.1.2 договору зазначено, що Іпотекою забезпечується в повному обсязі виконання усіх грошових зобов?язань за Договором позики, укладеним між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 09 грудня 2015 року.

З вищенаведеного вбачається, що доводи апелянта щодо незаконності оскаржуваного рішення не грунтуються на вимогах закону, суперечать наявним у справі доказам та фактичним обставин справи, а отже не спростовують та не впливають на законність і обгрунтованість ухваленого судом рішення.

Крім цього, наведені в апеляційній скарзі доводи, які на думку скаржника, є підставою для скасування рішення суду, є тотожними із його поясненнями на обгрунтування позовних вимог, ці доводи були предметом судового розгляду в суді першої інстанції, яким суд надав грунтовну оцінку, яка узгоджується з вимогами закону і з якою у суду апеляційної інстанції відсутні підстави не погодитися.

Таким чином, ухвалюючи рішення, суд першої інстанції повно та всебічно розглянув справу, надав всім доводам сторін належну правову оцінку, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності та постановив законне, правильне по суті і справедливе рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. При апеляційному розгляді справи порушень норм матеріального і процесуального права, які є підставою для скасування рішення, в справі не виявлено.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду - без змін.

Крім того, слід зазначити, що ухвалою суду від 18.11.2024 апелянту було відстрочено сплату судового збору за подання апеляційної скарги до ухвалення судового рішення судом апеляційної інстанції. Як вбачається, апелянтом було сплачено частину судового збору за подання апеляційної скарги на суму 1362 грн. 00 коп. (загальна сума, яка підлягала сплаті позивачкою за подання апеляційної скарги, становить 17025 грн. 00 коп.).

За вказаних обставин, оскільки апеляційну скаргу позивачки залишено без задоволення, колегія суддів приходить до висновку про наявність передбачених ст. 141 ЦПК України підстав для стягнення з позивачки на користь держави судового збору у розмірі 15 663 грн. 00 коп.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 268, 367, 368, 372, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 , подану від її імені та в її інтересах адвокатом Шиповим Кирилом Юрійовичем, - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 11 червня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання недійсним договору іпотеки - залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 ) на користь держави судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 15 663 (п`ятнадцять тисяч шістсот шістдесят три) грн. 00 коп.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту може бути оскаржена до Верховного Суду.

Повний текст постанови складений 03 лютого 2025 року.

Суддя-доповідач М.І. Оніщук

Судді В.А. Шебуєва

О.В. Кафідова