Провадження № 2/369/250/25
РІШЕННЯ

Іменем України

31.01.2025 м. Київ

Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Пінкевич Н. С.,

при секретарі Липченко О.С.

за участю:

представника позивача ОСОБА_1 ,

представника третьої особи ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_5 , про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, -

УСТАНОВИВ:

У серпні 2021 року ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 (далі відповідач), третя особа ОСОБА_5 , у якому просила визнати ОСОБА_4 таким, що втратив право користування житловими приміщеннями в будинку АДРЕСА_1 .

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_6 зазначила, що вона є власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 з цим, ОСОБА_4 являється попереднім власником частини цього будинку, яку у подальшому подарував позивачці на підставі Договору дарування від 11 березня 2016 року № 470, проте до теперішнього часу зареєстрований у цьому будинку, про що свідчить довідка від 03 липня 2021 року № 2010, видана Центром надання адміністративних послуг Чабанівської селищної ради.

Позивачка наполягала, що з моменту дарування своєї частки майна до цього часу відповідач не проживає у спірному будинку, не утримує його та прибудинкову територію до нього, а також не сплачує комунальні послуги. Водночас, реєстрація ОСОБА_4 перешкоджає ОСОБА_6 належним чином користуватися та розпоряджатися цим майном, оскільки на момент звернення з позовом вона мала намір оформити субсидію, але у зв`язку з реєстрацією місця проживання відповідача в її будинковолодінні не мала можливості скористатись державною допомогою.

Ураховуючи, що в позасудовому порядку зняти ОСОБА_4 з реєстрації неможливо, позивачка вимушена звернутися до суду з цим позовом задля усунення перешкоди у здійсненні права користування житловим будинком шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування будинковолодінням АДРЕСА_1 (на теперішній час Фастівського району) Київської області.

Суддя Києво-Святошинського районного суду Київської області Дубас Т. В. ухвалою від 20 серпня 2021 року відкрила провадження та призначила розгляд справи в порядку загального позовного провадження з викликом сторін.

Ухвалою суду від 02 грудня 2021 року закрито підготовче провадження у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 , про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.

У подальшому, 22 лютого 2022 року ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області зупинено провадження у цій справі до залучення до участі у справі правонаступника (-ів) ОСОБА_6 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а ухвалою цього ж суду від 23 травня 2022 року провадження у цій справі було поновлено та призначено її до розгляду на 05 липня 2022 року.

Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 06 жовтня 2023 року заяву представника позивача адвоката Введенського Дениса Олександровича про залучення правонаступників та витребування доказів по цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 , про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням задоволено. Залучено ОСОБА_3 в якості позивача до участі у справі, як правонаступника померлої ОСОБА_6 у цивільній справі № 369/11325/21. Витребувано у приватного нотаріуса Фастівського районного нотаріального округу Хоменко Т. Л. належним чином посвідчену копію спадкової справи після смерті ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживала за адресою: АДРЕСА_2 .

Згідно з розпорядженням керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Распутньої Н. О. від 02 липня 2024 року № 701 щодо повторного автоматичного розподілу справи № 369/11325/21 та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 02 липня 2024 року у зв`язку з мобілізацією головуючого судді Дубас Т. В. вказану справу передано на розгляд судді Пінкевич Н. С.

Ухвалою суддею Києво-Святошинського районного суду Київської області Пінкевич Н. С. від 08 липня 2024 року прийнято до розгляду цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , третя особа ОСОБА_5 , про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Призначено судове засідання на 04 листопада 2024 року.

Поряд з цим, до початку розгляду цієї справи по суті від відповідача на адресу суду надійшла заява про визнання позовних вимог, у якій останній просив ухвалити рішення про задоволення позову.

У судовому засідання представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити. Просив суд звернути увагу на неналежність доказів, які позивачем надано до суду на підтвердження позовних вимог.

Третя особа відзив на позовну заяву до суду не подавала, проте її представник у судовому засідання підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити.

Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Відповідно до статтей 15, 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право.

Статтею 11 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

При розгляді справи судом установлено, що будинковолодіння, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , належало на праві власності: ОСОБА_6 частки будинку, ОСОБА_3 частки будинку та ОСОБА_4 частки будинку, на підставі свідоцтва про право власності від 22 травня 2012 року, видане виконавчим комітетом Чабанівської селищної ради на виконання рішення цієї ради від 07 лютого 2012 року № 27.

На підстав Договору дарування частки житлового будинку від 12 червня 2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Апишковою З. І. та зареєстрованого в реєстрі за № 354, ОСОБА_3 подарував ОСОБА_6 свою частку спірного будинку.

Відповідно до Договору дарування частки житлового будинку від 11 березня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Апишковою З. І. та зареєстрованого в реєстрі за № 470, ОСОБА_4 подарував ОСОБА_6 свою частку спірного будинку.

Тобто, на момент звернення до суду з цим позовом ОСОБА_6 є єдиним власником житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що також підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна.

Проте, згідно з Довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 03 липня 2021 року № 2010, у згаданому будинку зареєстровані такі особи: ОСОБА_6 , ОСОБА_5 (чоловік ОСОБА_6 ) та ОСОБА_4 .

Указані обставини стали підставою для звернення ОСОБА_6 до суду з цим позовом за захистом порушених, на її думку, прав та інтересів.

ІНФОРМАЦІЯ_1 позивачка померла, після смерті якої спадкоємцем є ОСОБА_3 , який є й правонаступником позивачки у цій справі.

Що стосується питання можливості визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, суд уважає за доцільне зазначити таке.

Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 41 Основного Закону України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За статтею 379 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.

Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.

Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 10 січня 2024 року у справі № 703/4087/20.

Поряд з цим, право користування чужим майном передбачено у статтях 401406 ЦК України.

Також, відповідно до статті 150 Житлового кодексу України (далі ЖК України) громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Статтею 162 ЖК України установлюється, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги.

Таким чином, суд зауважує, що у цій справі питання про визнання припиненим права користування житлом у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею ЖК України вимог, що встановлюються до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла.

Водночас, суд звертає увагу, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (рішення ЄСПЛ від 23 січня 2014 року у справі «EAST WEST ALLIANCE LIMITED» v. UKRAINE», заява № 19336/04).

«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (рішення ЄСПЛ від 05 липня 2012 року у справі «GLOBA v. UKRAINE», заява № 15729/07).

Також у рішення від 02 грудня 2010 року у справі «KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE» (заява № 30856/03) ЄСПЛ виснував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується.

Також суд уважає за доцільне зазначити, що однією ж причин втрати права особи на житло є непроживання у ньому особи протягом 6 місяців. Так, відповідно до частини першої статті 71 ЖК України, за тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї житлове приміщення зберігається за ними протягом 6 місяців. Це правило не стосується власника чи співвласника житла лише осіб, які проживають у ньому.

Вичерпного переліку поважності причин непроживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим суд вирішує це питання в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи.

При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності її у приміщенні понад 6 місяців та поважність причин такої відсутності. Якщо таке непроживання зумовлене конфліктом чи вчиненням перешкод у вселенні, особу не можна визнати такою, що втратила право на житло.

Такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 19 травня 2021 року у справі № 759/19579/17.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, позивачка (а у подальшому правонаступник позивачки ОСОБА_3 ) стверджують, що починаючи з моменту укладення договору дарування (11 березня 2016 року) відповідач виїхав з будинку і не повертався.

Тобто, фактично понад 5 років ОСОБА_4 не проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Не здійснює утримання цього будинку та його прибудинкову територію, а також не сплачує комунальні послуги.

У частинах першій, третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (частина перша стаття 82 ЦПК України).

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити (частина перша статті 264 ЦПК України).

Суд зауважує, що у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували факт існування іншого житло у ОСОБА_4 та непроживання ним у спірному будинку такий тривалий час. Крім того, відсутні й докази щодо самостійного утримання будинку та сплати комунальних послуг позивачем.

Однак, з огляду на подання відповідачем до суду заяви про визнання позовних вимог, суд уважає, що така заява може бути врахована під час розгляду цієї справи та є достатнім доказом на підтвердження аргументів, викладених у позовній заяві.

Таким чином, повно та всебічно дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 76, 81, 141, 258-259, 263-265, 268, 354-355 ЦПК України, суд,

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_5 , про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_1 ) таким, що втратив право користування житловими приміщеннями в будинку АДРЕСА_1 .

Рішення суду може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення виготовлено 31 січня 2025 року.

Суддя Наталія ПІНКЕВИЧ