Провадження №22-ц/824/2814/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2025 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Журби С.О.,

суддів Писаної Т.О., Приходька К.П.,

за участю секретаря Павлової В.В.,

розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 20 вересня 2024 року, якою відмовлено у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_1 на рішення та дії начальника Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ),

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року скаржник звернувся до суду зі скаргою на рішення та дії начальника Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бориса Беляєва.

В обґрунтування скарги зазначив, що постановою державного виконавця Бондара О.Д. від 25.10.2023 року у виконавчому провадженні НОМЕР_1 виконавчий лист у справі за №755/16936/16-ц про стягнення аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 виданий 22.02.2017 року Дніпровським районним судом м. Києва повернуто стягувачу.

У цій постанові зазначено, що витрати виконавчого провадження у сумі 369,00 грн. та виконавчий збір у сумі 12368,58 грн. виведено в окремі провадження: НОМЕР_2 щодо стягнення витрат виконавчого провадження та виконавче провадження НОМЕР_3 щодо стягнення виконавчого збору, також накладено арешти на майно і рахунки боржника.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 12.06.2024 року у справі № 755/16936/16-ц прийнято відмову ОСОБА_2 від позову до ОСОБА_1 про стягнення аліментів, визнано нечинним рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 січня 2017 року, провадження у справі за позовом ОСОБА_2 закрито. 17 червня 2024 року на електронну адресу Дніпровського відділу державної виконавчої служби адвокат Оксанич Р.В. в інтересах ОСОБА_1 подав заяву про закінчення виконавчих проваджень, зняття арештів із майна та рахунків боржника, а 28 червня та 12 липня 2024 року подано адвокатські запити щодо результатів розгляду заяви. 24.07.2024 року заявником отримано відповідь на адвокатський запит, якою відмовлено у задоволені поданої заяви. У зв`язку з цим, скаржник вважав неправомірною відмову у задоволенні заяви про закінчення виконавчих проваджень, зняття арешту із майна і рахунків боржника ОСОБА_1 .

На підставі викладеного заявник просив суд визнати неправомірним рішення начальника відділу ДВС від 15.07.2024 року про відмову у задоволенні заяви скаржника від 17.06.2024 року та зобов`язати суб`єкта оскарження усунути порушення шляхом закриття виконавчих проваджень НОМЕР_2 та НОМЕР_3, зняття арештів накладених в межах цих виконавчих проваджень, виключення з Єдиного реєстру боржників скаржника, скасування інших вжитих заходів щодо виконання рішення, та проведення інших необхідних дій у зв`язку із закінченням виконавчих проваджень.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 вересня 2024 року відмовлено у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_1 на рішення та дії начальника Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Бориса Беляєва.

Не погоджуючись з ухвалою суду, 24 вересня 2024 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій зазначив, що оскаржувану ухвалу вважає незаконною та такою, що ухвалена з порушенням норм процесуального та матеріального права. Посилається на положення ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої, виконавче провадження підлягає закінченню у разі скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, або визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню. Зазначає, що враховуючи ухвалу Київського апеляційного суду від 12 червня 2024 року, якою прийнято відмову ОСОБА_2 від позову до ОСОБА_1 про стягнення аліментів у справі № 755/16936/16-ц, виконавчий документ та усі похідні постанови виконавчого провадження, якими накладено арешти та обтяження на майно і рахунки боржника, в тому числі в межах проваджень НОМЕР_2 та НОМЕР_3, не потребують окремого оскарження в судовому порядку. Даному факту начальником державної виконавчої служби не надано належної оцінки і протиправно відмовлено скаржнику у задоволенні заяви.

У зв`язку з цим апелянт просить апеляційний суд оскаржувану ухвалу скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

13 січня 2025 року на адресу суду від представника скаржника ОСОБА_1 - адвоката Оксанича Р.В. надійшло клопотання про проведення судового засідання без участі скаржника та його представника.

Станом на день розгляду справи відзив на апеляційну скаргу не надходив.

У судове засідання, призначене на 16.01.2025 року, сторони не з`явилися, про розгляд справи належним чином повідомлялась, про причини неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надавали.

На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі №907/425/16.

Згідно вимог ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Як убачається з матеріалів справи, постановою державного виконавця від 25.10.2023 року у ВП НОМЕР_1 виконавчий лист №755/16936/16-ц виданий 22.02.2017 року Дніпровським районним судом м. Києва повернуто стягувачу, припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення.

У цій постанові зазначено також, що витрати виконавчого провадження у сумі 369,00 грн. та виконавчий збір у сумі 12368,58 грн. виведено в окремі провадження.

За інформацією з Єдиного реєстру боржників стосовно скаржника наявне виконавче провадження НОМЕР_2 щодо стягнення витрат виконавчого провадження та виконавче провадження НОМЕР_3 щодо стягнення виконавчого збору.

Суд першої інстанції, відмовляючи у відкритті провадження за скаргою, зазначив, що крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного нормами процесуального законодавства, Закон України «Про виконавче провадження» встановлює спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Основним доводом апеляційної скарги ОСОБА_1 є те, що в разі оскарження рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення при виконанні рішення, ухваленого за правилами цивільного судочинства, таку скаргу розглядає відповідний суд, який ухвалив таке рішення за правилами цивільного судочинства та до суду, який розглянув/розглядає справу як суд першої інстанції. Зазначає, що виконавець порушив вимоги ч.4 ст.40 Закону України «Про виконавче провадження».

Колегія суддів не погоджується з такими доводами апеляційної скарги.

Згідно зі ст.447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Відповідно до статті 448 Цивільного процесуального кодексу України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Крім загального порядку оскарження рішень, дій або бездіяльності державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби, визначеного наведеними нормами процесуального законодавства, відповідні спеціальні норми встановлені Законом України «Про виконавче провадження», згідно із частиною першою статті 74 якого рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч.2 ст.74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Як вбачається з Роз`яснень Пленуму Вищого адміністративного суду України, наданих у п.6 Постанови «Про практику застосування адміністративними судами законодавства у справах із приводу оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби» від 13.12.2010 р. слід ураховувати, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані. Також до юрисдикції адміністративних судів належать справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Такі ж висновки щодо застосування відповідних норм права викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 6 червня 2018 року у справі №127/9870/16-ц (провадження №14-166цс18), які відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України повинні враховуватися судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин.

Частиною 2 ст. 74 закону №1404-VIII передбачено, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

За таких обставин юрисдикція адмінсудів поширюється на справи з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

До юрисдикції адмінсудів належать також справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні.

Таких висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах дійшла Велика палата ВС у постановах від 6 червня 2018 року у справах №921/16/14-г/15 та №127/9870/16-ц, від 28 листопада 2018 року у справі №2-01575/11, від 13 березня 2019 року у справі №545/2246/15-ц, від 3 та 10 квітня 2019 року у справах №370/1288/15 та №766/740/17-ц, від 29 травня 2019 року у справі №758/8095/15-ц.

З урахуванням викладеного, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що скарги про визнання неправомірним рішення начальника відділу ДВС від 15.07.2024 року про відмову у задоволенні заяви скаржника від 17.06.2024 року та зобов`язання суб`єкта оскарження усунути порушення шляхом закриття виконавчих проваджень НОМЕР_2 та НОМЕР_3, зняття арештів накладених в межах цих виконавчих проваджень та проведення інших необхідних дій у зв`язку із закінченням виконавчих провадженьпідлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, дав належну оцінку зібраним доказам, вірно послався на закон, що регулює спірні правовідносини, відтак дійшов законної та обґрунтованої позиції при вирішенні справи. Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження при розгляді справи апеляційним судом. За таких умов підстави для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції при апеляційному розгляді відсутні.

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного суду міста Києва від 20 вересня 2024 рокузалишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана

К.П. Приходько