Справа № 167/542/24
Номер провадження 2/167/6/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2025 року м. Рожище

Рожищенський районний суд Волинської області у складі:

головуючого судді Гармай І. Т.,

з участю:

секретаря судового засідання Ісакової Н. Ю.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Рожищенського районного суду Волинської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним та витребування майна

В С Т А Н О В И В :

Стислий виклад позицій позивача та відповідачів у заявах по суті.

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним та витребування майна.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що станом на початок 2022 року позивач проживала одна без чоловіка в частині житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначає, що стан здоров`я у зв`язку з віком у неї був дуже поганий, пересуватись вона могла і на даний час може лише за допомогою ходунків або палиці, а тому потребувала постійного стороннього догляду та допомоги. Вказує, що з 18 серпня 2021 року по 27 серпня 2021 року лікувалась стаціонарно в комунальному підприємстві «Рожищенська багатопрофільна лікарня» із захворюваннями серцево-судинної системи і згідно виписки їй було рекомендовано приймати ліки та уникати фізичних перенавантажень. Зазначає, що оскільки син сім років постійно перебував на заробітках у Республіці Польща вона очікувала на допомогу від дочки ОСОБА_3 , яка також проживає в с. Дубище Луцького району, оскільки при зустрічах з нею неодноразового говорила, що у зв`язку з похилим віком їй потрібна допомога. Вказує, що дочка ОСОБА_3 одного разу запропонувала, щоб позивач оформила на неї частину будинку, а вона відповідно буде здійснювати за нею догляд та належним чином поховає. Зазначає, що на пропозицію дочки вона погодилась і в лютому 2022 року відповідач ОСОБА_3 відвезла її до нотаріуса, де позивач підписала документи, про те, що будинок належить дочці. Вказує, що примірник документа, який вона підписала їй надано не було, всі документи забрала дочка ОСОБА_3 . Згідно домовленості з лютого 2022 року відповідач ОСОБА_3 привозила їй продукти та побутову хімію, які купувала за надані позивачем готівкові кошти в сумі 3000 грн та готувала з цих продуктів їжу.

Зазначає, що з осені 2023 року вона залишила свій будинок та переїхала проживати до своєї дочки ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_2 . Вказує, що проживаючи у дочки також продовжувала надавати грошові кошти в сумі 3000 грн для купівлі продуктів харчування та побутової хімії, а також сплачувала комунальні послуги за свій будинок за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначає, що на початку травня 2024 року через непорозуміння, дочка ОСОБА_3 вигнала її зі свого будинку, на зауваження позивача про домовленість щодо її догляду до смерті, остання відповіла, що може також вигнати і з іншого будинку, оскільки по документах він належить їй. Після цього, позивач не зважаючи на труднощі в пересуванні пішла до приватного нотаріуса ОСОБА_24. та 20 травня 2024 року отримала копію договору дарування від 18 лютого 2022 року, згідно якого позивач подарувала ОСОБА_3 частку у праві спільної часткової власності житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами та частку земельної ділянки, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 . Вказує, що у договорі не зазначено обов`язку ОСОБА_3 здійснювати догляд за позивачем, скориставшись станом останньої, усвідомлюючи, що позивач потребує стороннього догляду та допомоги, довірою відповідач обманула її. Зазначає, що замість укладення договору довічного утримання про який між позивачем та відповідачем ОСОБА_3 було усно досягнуто згоди та який відповідачем виконувався до травня 2024 року, в нотаріуса 18 лютого 2022 року позивач підписала договір дарування без зазначення будь-яких зобов`язань з боку ОСОБА_3 щодо здійснення догляду за позивачем. Вказує, що договір дарування не відповідає її внутрішній волі, усним домовленостям між нею та донькою, підписаний позивачем внаслідок помилки щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, через її похилий вік, поганий стан здоров`я та скрутні життєві обставини. Наголошує, що іншого житла немає. Зазначає, що відповідач ОСОБА_3 дізнавшись про підготовку нею документів для подачі позову 31 травня 2024 року за договором дарування здійснила перереєстрацію права власності на спірне майно на свого чоловіка ОСОБА_5 для створення перешкод позивачу у реалізації її прав.

За наведених обставин позивач просить:

- визнати недійсним договір дарування нерухомого майна від 18 лютого 2022 року укладеного між дарувальником ОСОБА_1 та обдарованою ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області ОСОБА_24., зареєстрований в реєстрі за № 221;

- витребувати від ОСОБА_5 в користь ОСОБА_1 нерухоме майно, а саме: частку у праві спільної часткової власності на житловий будинок, загальною площею 99,9 кв.м, житловою площею 53,5 кв.м, зазначеному у плані літерою А-І; на господарські та побутові будівлі та споруди: прибудову (а), прибудову (а1), ганок (а2), ганок (а3), сарай (Б-1), погріб з шийкою (Г), гараж (г), вбиральня (В), огорожа (№1), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 та частку у праві спільної часткової власності земельної ділянки, площею 0,1508 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:004:0010, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

05 липня 2024 року відповідачем ОСОБА_3 подано суду відзив на позовну заяву в якому просить в задоволенні позову відмовити. Зазначає, що наведені позивачем обставини в позовній заяві є намагання підвести під вимоги ст. 229, 203 та 717 Цивільного кодексу України та правові позиції для визнання договору дарування будинку і земельної ділянки недійсним. Вказує, що належних і допустимих доказів, які б вказували на помилку та неправильне сприйняття ОСОБА_1 фактичних обставин правочину, що вплинуло б на її волевиявлення під час укладення і посвідчення договору дарування у справі немає. Вказує, що мати відповідно до віку та стану здоров`я потребує догляду, однак на даний час вона може самостійно себе обслуговувати та виконувати певну фізичну роботу. Зазначає, що не відповідає дійсності твердження позивача щодо відсутності іншого житла, оскільки у 1992 році у зв`язку з переселенням з смт. Діброва Олевського району Житомирської області позивачу та її брату ОСОБА_7 був наданий житловий будинок в АДРЕСА_1 . Вказує, що приблизно в липні 2019 року вона з братом обговорювали те, хто буде допомагати та здійснювати догляд за матір`ю, брат відмовився, оскільки мав намір продовжувати працювати в Республіці Польща. Зазначає, що з липня 2019 року вона з чоловіком ОСОБА_5 доглядали матір, а саме: купували продукти, побутову хімію, ліки, оплачували комунальні послуги, при необхідності возили на обстеження в лікарню. Вказує, що кошти в сумі 3000 грн їй мати надала протягом останніх півтора року, до цього вона все купувала за власні кошти. Зазначає, що в лютому 2022 року позивач повідомила, що хоче подарувати їй частину будинку та земельну ділянку і 18 лютого 2022 року в приватного нотаріуса ОСОБА_24. було оформлено договір дарування вказаного майна. Вказує, що будь-яких розмов чи домовленостей з матір`ю щодо укладення договору довічного утримання у них не було. Разом з цим зазначила, що з дитинства хворіє, 2-3 рази на рік проходить стаціонарне лікування в районній та обласній лікарні, а тому за станом здоров`я не мала наміру укладати з матір`ю договір довічного утримання, оскільки сама потребую допомоги. Вказала, що в серпні 2023 року через опік правої стопи ноги позивач була госпіталізована та проведено оперативне втручання, на протязі всього періоду лікування вона здійснювала догляд за матір`ю та оплачувала лікування. Після виписки з лікарні з серпня 2023 року по травень 2024 року позивач проживала разом з нею та здійснювала необхідний догляд. Зазначає, що мати постійно телефонувала в Польщу брату та невістці та скаржилася, що їй погано проживати в її будинку. 04 травня 2024 року вранці мати зібрала свої речі та сказала, що поїде до себе додому за адресою: АДРЕСА_1 , вийшовши на подвір`я кричала, що вона вигнала її з будинку і буде звертатися в прокуратуру та суд. Вказує, що після переїзду мати їй неодноразово телефонувала та говорила, щоб вона відмовилась від подарованого майна. Щоб уникнути тиску зі сторони матері 31 травня 2024 року вона подарувала будинок своєму чоловікові ОСОБА_5 . Посилання позивача на те, що договір дарування був укладений під впливом помилки є необґрунтованими та недоведеними відповідними доказами. Зазначає, що при укладені договору дарування 18 лютого 2022 року сторонами були дотримані всі вимоги діючого законодавства, а тому за наведених вище обставин у задоволенні позову просить відмовити.

04 липня 2024 року позивачем ОСОБА_1 подано суду відповідь на відзив на позовну заяву в якій зазначає, що обставини викладені в позовній заяві підтверджуються не тільки її поясненнями, а також і письмовими доказами, які додані до позовної заяви та поясненнями свідків, які вважає належними та допустимими. Вказує, що у відзиві на позовну заяву відповідач ОСОБА_3 спочатку заперечує її потребу у сторонньому догляді, як обставину, що підлягає доказуванню і вплив позивача на її сприйняття природи правочину. Однак надалі по тексту детально описує, як доглядала за позивачем нібито через свою любов, а насправді це було її вимогою і умовою взамін на підписання документів про перехід права власності на будинок. Зазначає, що підписуючи договір дарування вона помилялась у природі договору вважаючи його договором довічного утримання. Вказує, що відповідач замовчує обставини, як схилила її поїхати до нотаріуса та переоформити будинок взамін на її догляд. Наголосила, що наміру дарувати будинок дочці у неї не було, оскільки її ніхто безкоштовно не доглянув би так як син постійно перебуває в Республіці Польща, а інших родичів у неї немає. Зазначає, що у справі № 718/955/20 Верховний Суд розглянув аналогічні правовідносини тим, які виникли у неї з відповідачем ОСОБА_3 , зокрема застосував однакові норми права, які їх регулюють, а тому вважає, що дану позицію вищої судової інстанції необхідно враховувати при розгляді справи. За наведених обставин просить відхилити заперечення відповідача ОСОБА_3 , як необґрунтовані, а позовні вимоги задовольнити повністю.

Позиція учасників справи.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позов підтримала та пояснила, що її чоловік помер у 2019 році і вона проживає одна у частині будинку, який успадкувала після смерті чоловіка за адресою: АДРЕСА_1 . Зазначила, що дочка ОСОБА_3 також проживає в с. Дубище, а її син ОСОБА_7 перебуває на заробітках в Республіці Польща. Вказала, що дочка ОСОБА_3 запропонувала, щоб позивач оформила на неї частину будинку, а вона буде за нею догляд та здійснить поховання. Зазначає, що вона погодилась і переписала, однак вважала, що підписала договір довічного утримання. Вказала, що деякий час проживала в дочки, її будинок був закритий, перед Пасхою хотіла піти помити вікна, а дочка зібрала її речі та викинула з будинку. Вказує, що просила віддати документи на будинок та земельний пай, який знаходиться в Житомирській області, однак відповідач не віддала їх і до цього часу. Вказала, що на даний час проживає в своєму будинку, їй допомагають сусіди, син передає з Польщі продукти, на даний час приїхала невістка з Польщі та її доглядає, варить їсти, пере речі, дочка ОСОБА_3 не телефонує та не приходить. Зазначила, що хоче, щоб відповідач ОСОБА_3 повернула їй будинок, іншого житла вона немає, діти (син і внуки) наймуть доглядальницю, щоб остання здійснювала за нею догляд. Вказала, що до 2024 року сама себе обслуговувала, дочці давала 3000 грн, щоб заплатити за комунальні послуги. Зазначила, що в серпні 2023 року лежала в лікарні в опіковому відділенні і після лікарні переїхала до дочки і проживала до травня 2024 року. Вказала, що в лікарню її відвіз відповідач ОСОБА_5 . Наголосила, що дочка їй запропонувала укласти договір довічного утримання, відвезла її до нотаріуса, договір підписала добровільно, нотаріусу не говорила, що не бачить прочитати самостійно. Вказала, що ОСОБА_3 говорила нотаріусу, що буде здійснювати за нею догляд та поховає. Зазначила, що нотаріусу не повідомляла, що їй щось не зрозуміло. В судовому засіданні постійно суду зауважувала, що погано чує.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що на момент укладення договору дарування позивачу було 78 років, проживала в АДРЕСА_1 в частині будинку, який успадкувала від покійного чоловіка з яким прожила у шлюбі 27 років. Зазначає, що стан здоров`я позивача незадовільний та вона потребувала стороннього догляду. В позивача двоє дітей - дочка ОСОБА_3 , яка проживає в с. Дубище на сусідній вулиці та син, який перебуває на заробітках в Республіці Польща. Зазначив, що зі слів позивача, дочка ОСОБА_3 прийшла до неї та запропонувала допомогу, пообіцяла доглянути матір до смерті та здійснити поховання. Вказує, що в лютому 2022 року вони пішли до нотаріуса та уклали договір дарування. Зазначає, що вказаний договір не відповідає внутрішній волі позивача і очікуванням позивача, через похилий вік, стан здоров`я позивач не розуміла своїх дій. Повідомив, що після укладення договору дарування позивач продовжувала проживати у своєму будинку, ключі від будинку дочці не передавала. Вказує, що у 2023 році після лікування в лікарні дочка ОСОБА_3 забрала позивача проживати до себе, оскільки працювала і не могла здійснювати догляд за матір`ю. Наголосив, що після підписання договору позивач продовжувала давати щомісячно дочці кошти в сумі 3000 грн на оплату комунальних послуг. Повідомив, що відповідач ОСОБА_3 забороняла матері спілкуватися з внуками та щоб вони приходили її відвідувати. Зазначає, що в травні позивач повернулася в свій будинок, відповідач ОСОБА_3 не відвідувала матір, не телефонувала та не спілкувалась з нею. Вказав, що позивач зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , іншого житла у неї немає, частина будинку належить сину покійного чоловіка ОСОБА_8 . Зазначив, що при укладенні договору дарування позивач була присутня, однак копію договору не отримувала. Вказав, що відповідач ОСОБА_3 дізнавшись про підготовку позивачем документів для подачі позову 31 травня 2024 року за договором дарування здійснила перереєстрацію права власності на спірне майно на свого чоловіка ОСОБА_5 . За наведених обставин просив визнати договір дарування недійсним та витребувати у ОСОБА_5 спірне майно.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов не визнала. Пояснила, що в 2019 році помер другий чоловік її матері, вона допомагала в організації похорону, її брат на похорон не приїхав. В липні 2019 року, коли брат приїхав мати сказала, що свою частину будинку хоче переписати на них двох, вони поїхали до нотаріуса і мати склала заповіт. Зазначила, що з 2004 року її брат знаходиться на заробітках в Польщі та приїжджав додому один чи два рази на рік, участі в утриманні та догляді за матір`ю не брав. Наголосила, що вона з братом обговорювали те, хто буде допомагати та здійснювати догляд за матір`ю і брат відмовився, оскільки мав намір продовжувати працювати в Республіці Польща. Вказала, що догляд за матір`ю здійснювала вона з чоловіком, кожну п`ятницю купувала продукти та ліки, копала картоплю, прибирала в будинку, чоловік косив траву, 2-3 рази на рік матір оформляла в лікарню на лікування. Вказала, що за кошти які мати давала оплачувала комунальні послуги та купувала продукти. Зазначила, що особовий рахунок на комунальні послуги в будинку був один на матір, вона оплачувала, а половину вартості їй повертав ОСОБА_8 , оскільки між ними була така домовленість. Коли коштів не вистачало вона давала свої. Вказала, що житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3 мати з братом отримали при переселенні з Житомирщини, її частки в цьому будинку не було. Зазначила, що матір з будинку не виганяла, під час телефонних розмов вона постійно скаржилася брату та невістці, що їй все не так. В травні 2024 року перед Пасхою мати сказала, що хоче повернутися в свій будинок і вимагала віддати їй речі. Зазначила, що забороняла приходити невістці до матері, оскільки вони розпивали спиртні напої і після цього матір погано себе почувала. Зазначила, що мати запропонувала подарувати будинок, про укладення договору довічного утримання вони ніколи не говорили. Приблизно через місяць після розмови вони поїхали до нотаріуса та уклали договір дарування. Вказала, що матір усвідомлювала, який договір підписує, ніхто її не примушував, нотаріус їй пояснила, що майно буде подароване, умов ніяких матір`ю не ставилося. Вказала, що вирішила подарувати чоловікові спірне майно після того, як мати по телефону їй сказала, що будинок хоче віддати братові.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4 в судовому засіданні позов не визнав та просив в задоволенні позову відмовити. Пояснив, що під час підписання договору дарування позивач усвідомлювала, який саме договір підписує, оскільки вона його читала. Зазначив, що в матеріалах справи відсутні будь-які документи, які підтверджують поганий стан здоров`я позивача, зокрема щодо зору та слуху, а також відсутні довідка чи консультативний висновок про необхідність позивача у сторонньому догляді. Вказав, що доказів про наявність іншого майна у позивача немає.

Відповідач ОСОБА_5 в судовому засіданні пояснив, що з 2004 року з дружиною ОСОБА_3 здійснюють догляд за позивачем і допомагають у веденні домашнього господарства. Зазначив, що позивач запропонувала дружині укласти договір дарування, через деякий час він власним автомобілем дружину з позивачем завіз до нотаріуса. Вказав, що дорогою до нотаріуса дружина з матір`ю не розмовляли про договір довічного утримання. Після конфлікту з матір`ю дружина повідомила, що хоче подарувати йому будинок і він погодився.

Процесуальні дії у справі.

Ухвалою Рожищенського районного суду Волинської області від 05 червня 2024 року накладено арешт на частку житлового будинку (А-1) загальною площею 99,9 кв.м, житловою площею 53,5 кв.м з господарськими та побутовими будівлями та спорудами: прибудову (а), прибудову (а1), ганок (а2), ганок (а3), сарай (Б-1), погріб з шийкою (Г), гараж (г), вбиральня (В), огорожа (№1), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та на частку земельної ділянки, площею 0,1508 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:004:0010, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді Рожищенського районного суду Волинської області від 06 червня 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання 27 червня 2024 року о 10 год 00 хв.

Ухвалою Рожищенського районного суду Волинської області від 02 жовтня 2024 року прийнято відмову позивача від позовної вимоги про поновлення права власності на нерухоме майно та провадження у справі в частині позовної вимоги закрито. Залучено до участі у справі як співвідповідача ОСОБА_5 .

Ухвалою Рожищенського районного суду Волинської області від 29 жовтня 2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті 28 листопада 2024 року о 10 год 00 хв. Постановлено викликати в судове засідання для допиту як свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та приватного нотаріуса Луцького районного нотаріального округу Волинської області ОСОБА_24.

Ухвалою Рожищенського районного суду Волинської області від 28 листопада 2024 року за клопотанням представника позивача розгляд справи відкладено на 10 год 00 хв 08 січня 2025 року.

Заслухавши учасників справи, свідків, дослідивши та оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, суд доходить такого висновку.

Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

Судом встановлено, що 18 лютого 2022 року між ОСОБА_1 (дарувальник) та ОСОБА_3 (обдаровувана) укладено договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області ОСОБА_24., зареєстрований в реєстрі за № 221, за умовами якого ОСОБА_1 (дарувальник) подарувала, а ОСОБА_3 (обдаровувана) прийняла в дар належні дарувальнику на праві власності частку житлового будинку, загальною площею 99,9 кв.м, житловою площею 53,5 кв.м з господарськими та побутовими будівлі та споруди, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та частку земельної ділянки, площею 0,1508 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:004:0010, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

18 лютого 2022 року на підставі вищевказаного договору дарування за ОСОБА_3 зареєстровано право власності на подароване майно, що підтверджується копією інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 379438240 від 21 травня 2024 року.

Згідно з п. 1.8 Договору дарування сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваної вчинення на її користь будь-яких дій майнового та немайнового характеру.

Відповідно до п. 4.1 Договору дарування особи, які підписують цей договір, свідчать, що зміст договору їм зрозумілий, текст договору ними прочитаний до підписання, зміст цього договору не приховує іншого правочину, не носить характеру фіктивного та удаваного правочину і спрямований на реальне настання тих наслідків, які в ньому обумовлені, в тексті договору зафіксовані всі істотні умови договору, кожна із сторін однаково розуміє значення умов договору та правові наслідки для кожної із сторін. Сторони підтверджують, що у них відсутні заперечення щодо кожної з умов договору.

Нотаріусом встановлено дійсність намірів кожної зі сторін даного правочину шляхом встановлення однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків, а також про відсутність у сторін заперечень щодо кожної із умов цього договору (п. 4.2 Договору дарування).

Згідно копії витягу з реєстру територіальної громади № 2024/005969068 від 22 травня 2024 року місце проживання ОСОБА_1 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_1 .

З витягу № 277 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 27 травня 2024 року встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 зареєстровані ОСОБА_1 , ОСОБА_11 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 .

Згідно акта обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 03 червня 2024 року № 283 складеного старостою Дубищенського старостинського округу ОСОБА_17 , власника житла та діловола - ОСОБА_1 , 1943 року народження зареєстрована та проживає одна за адресою: АДРЕСА_1 в половині житлового будинку з окремим входом. ОСОБА_1 потерпіла внаслідок аварії на Чорнобильській атомній електростанції 3 категорії, потребує стороннього догляду по віку, пересувається на двох тростинах. Зі слів ОСОБА_1 матеріальну допомогу їй надає син ОСОБА_7 , який проживає в Республіці Польща.

Згідно копії виписного епікризу № 2255 ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 18 серпня 2021 року по 27 серпня 2021 року перебувала на лікуванні в терпевтичному відділенні Рожищенської ЦРЛ з діагнозом: ішемічна хвороба серця, стенокардія стабільно напруги ФК 2-3, дифузний кардіосклероз, повна блокада лівої ніжки пучка Гіса, синусова брадикардія. Гіпетронічна хвороба 2 ст. - 3 ст. ССР - високий, гіпертензивне серце СН 2а.

Відповідно до копії довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12 ААБ № 305960 від 12 червня 2019 року ОСОБА_3 встановлено другу групу інвалідності довічно (загальне захворювання).

Відповідач ОСОБА_3 в період з 20 березня 2013 року по 05 квітня 2013 року, 18 квітня 2013 року по 26 квітня 2013 року, з 31 січня 2014 року по 08 лютого 2014 року, з 02 квітня 2015 року по 14 квітня 2015 року з 02 червня 2015 року по 21 червня 2015 року, з 20 квітня 2016 року по 29 квітня 2016 року перебувала на лікуванні у відділенні неврології Волинської обласної клінічної лікарні з діагнозом: хронічний демієлінізуючий енцефаломієліт, ст. важкості ІІ-ІІІ, ремітуюче-прогредієнтний перебіг, з помірно-вираженим тетрапарезом, вираженими статико-координаторними розладами, порушення функції тазових органів імперативних покликів. Ангіопатія сітківки обох очей. Міопія слабкого ступеня обох очей, що підтверджується копією витягу з історії хвороби № 4486 стаціонарного хворого, копією виписки № 6215, копією виписки № 1712, копією виписки № 5675, копією виписки № 8770, копією виписки № 6651.

З копії виписки з медичної карти стаціонарного хворого № 11325 встановлено, що з 25 липня 2017 року по 04 серпня 2017 року відповідач ОСОБА_3 перебувала на стаціонарному лікуванні у відділенні неврології Волинської обласної клінічної лікарні з діагнозом: хронічний панкреатит, рецидивуючий перебіг, диспептично-болева форма, ст. Загострення. Виразкова хвороба 12-палої кишки, ст. Ремісії. Деформація ЦДПК 1 ст. хрон., рефлюкс-гастрит, диспептично-болева форма, ст. загострення. Жировий гепатоз. Розсіяний склероз, церебро-епінальна форма, ст. важкості 2-3, ремітуючи-прогредієнтний перебіг, нижній парапарез , статико-координаторні розлади.

Відповідач ОСОБА_3 в період з 04 листопада 2020 року по 13 листопада 2020 року, з 20 вересня 2021 року по 01 жовтня 2021 року, з 06 жовтня 2022 року по 18 жовтня 2022 року, з 19 жовтня 2022 року по 28 жовтня 2022 року перебувала на лікуванні у неврологічному відділенні Рожищенської центральної районної лікарні з діагнозом: хронічний демієлінізуючий енцефаломієліт, ремітуюче-прогредієнтний перебіг, ст. важкості ІІ-ІІІ, з помірним тетрапарезом, статико-координаторним порушенням, вираженою церебрастенією. Ангіопатія судин сітківки.

Консультаційним висновком спеціаліста від 11 вересня 2023 року ОСОБА_3 встановлено діагноз: хронічний демієлінізуючий енцефаломієліт.

Згідно виписки із медичної карти стаціонарного № 16640 ОСОБА_1 з 12 серпня 2023 року по 25 серпня 2023 року перебувала на стаціонарному лікуванні в опіковому відділенні з діагнозом: термічний інфікований опік правої стопи 2 а 2 б ст. пл. 2%. Було проведено оперативне втручання: некректомія КД-пластинка.

З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 385468663 від 04 липня 2024 року встановлено, що на підставі договору дарування від 31 травня 2024 року посвідченого приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Максим`як Ж. В., серія та номер: 1323, за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на частку житлового будинку, загальною площею 99,9 кв.м, житловою площею 53,5 кв.м з господарськими та побутовими будівлі та споруди, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснила, що вона є сімейним лікарем з 1995 року. Зазначила, що ОСОБА_3 постійно доглядала свою матір ОСОБА_1 та саме дочка телефонувала, щоб вона приїжджала у разі необхідності оглянути ОСОБА_1 незалежно від часу доби, чоловік ОСОБА_3 приїжджав за нею автомобілем та відвозив до матері. Вказала, що у 2022 році було 4 звернення за медичною допомогою ОСОБА_1 , з яких: 2 звернення з викликом додому та 2 самостійні, коли ОСОБА_1 сама приходила в амбулаторію, у 2023 році було 3 звернення з яких: 2 самостійних та 1 після отримання опіків ноги, у 2024 році було 2 самостійних звернення. Наголосила, що ОСОБА_1 відвідуючи медичний заклад самостійно долала значну відстань від власного будинку до амбулаторії. Зазначила, що у ОСОБА_1 були скарги на серце, підвищений артеріальний тиск та суглоби, скарг на органи слуху чи зору не було. Вказала, що з 1995 року ні син, ні невістка до неї не телефонували та не цікавилися з приводу здоров`я матері, лише у 2024 році ОСОБА_1 двічі привозила її невістка. Зазначила, що з документами про потребу сторонньої допомоги для ОСОБА_1 ніхто не звертався. Пояснила, що сторонній догляд призначається для паралізованих людей, які не можуть самостійно себе обслуговувати, за медичними показниками ОСОБА_1 сторонній догляд не показаний.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні пояснила, що вона є рідною сестрою відповідача ОСОБА_5 . Зазначила, що раніше відносини між позивачем та ОСОБА_3 були як між матір`ю та дочкою, вона доглядала за позивачем. Вказала, що після лікування в опіковому відділенні ОСОБА_3 забрала матір до себе додому. Зазначила, що ОСОБА_1 повернулася проживати в свій будинок на початку травня 2024 року через конфлікт з дочкою, причини сварки їй не відомі. Повідомила, що неодноразово заходила до відповідачів в будинок на 5-10 хв, одного разу робила ОСОБА_1 укол, оскільки в позивача підвищився тиск, про це її просила ОСОБА_3 .

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснила, що з 2015 року працює та проживає в Республіці Польща. Зазначила, що по телефону матір (позивач ОСОБА_1 ) їй повідомила, що йде проживати до дочки і остання буде утримувати її до смерті. Під час проживання в дочки позивач щоденно їй телефонувала та розповідала, що дочка її ображає, не готує їсти, закривають в кімнаті і не дозволяють виходити, двічі мати поверталася до свого будинку через конфлікти з дочкою. Зазначила, що, зі слів позивача, перед Великоднем між дочкою та матір`ю була сварка і дочка вигнала позивача з будинку. Вказала, що відповідач ОСОБА_3 матері не допомагала, а приходила забирати пенсію. Зазначила, що її чоловік (син позивачки) також проживає в Польщі, кожного місяця через сусідів та знайомих передавав позивачу гроші та продукти харчування, а також передавав кошти на лікування в лікарні, яку суму чоловік передавав їй не відомо. Повідомила, що коли позивачу необхідна була допомога чоловік телефонував до знайомих ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , які приходили та допомагали. Зазначила, що будинок за адресою: АДРЕСА_3 її чоловік отримав разом з матір`ю ОСОБА_1 , на даний час будинок належить на праві власності чоловікові, також у ОСОБА_1 був будинок в м. Овручі, який свекруха продала. Вказала, що чоловік (син позивача) двічі на рік - зимою та літом по два тижні приїжджав додому та допомагав матері, а після 2022 року взагалі не приїжджав. Повідомила, що з 2015 року мати двічі лікувалася в лікарні - один раз був підвищений тиск, а другий з опіками ноги, син медичну допомогу не викликав, а перераховував кошти на лікування. Зазначила, що позивач їй не говорила, що хоче подарувати будинок дочці, повідомила, що йде проживати до дочки і вона буде її утримувати, про укладення договору дарування їй стало відомо, коли ОСОБА_1 звернулася до суду. Зазначила, що позивач постійно говорила, що їй необхідна допомога і чоловік пропонував матері когось найняти, щоб здійснювати за нею догляд. Вказала, що чоловік (син позивача) купив матері холодильник та телевізор.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснив, що у 1993 році його батько одружився з позивачем ОСОБА_1 , він приїхав проживати в с. Дубище у 1997 році. Зазначив, що він з позивачем після смерті батька успадкували за заповітом по частці житлового будинку в АДРЕСА_1 . Вказав, що право власності на свою частину будинку він оформив в жовтні 2024 року. Повідомив, що позивач йому говорила, що свою частину будинку подарувала дочці ОСОБА_3 . Зазначив, що коли ОСОБА_1 необхідна була допомога, вона телефонувала до ОСОБА_3 , комунальні платежі за будинок також платила ОСОБА_3 , а він повертав їй половину вартості. Вказав, що позивачу у всьому допомагала дочка ОСОБА_3 , прибирала в будинку, кувала та приносила ліки, її чоловік ОСОБА_5 неодноразово косив біля будинку траву, допомагала все про що просила матір, про те, що син передавав позивачу продукти йому не відомо. Зазначив, що позивач не говорила, що віддасть свою частину будинку тому хто її буде доглядати.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснила, що з 2005 року по 2007 рік працювала разом з ОСОБА_3 та дружні стосунки з нею підтримує і на даний час, охарактеризувала ОСОБА_3 з позитивної сторони. Зазначила, що ОСОБА_3 доглядала за своєю матір`ю, постійно купувала для неї ліки. Вказала, що зі слів ОСОБА_3 їй відомо, що мати після опіків проживала разом з нею, однак перед Великоднем ОСОБА_1 посварилася з дочкою та пішла проживати у свій будинок. Зазначила, що відповідач ОСОБА_3 повідомляла про те, що матір переписала на неї частину будинку, який саме договір укладали вона не знає. Також зі слів ОСОБА_3 їй відомо, що у неї є брат ОСОБА_20 та невістка ОСОБА_21 , які проживають в Польщі.

Cвідок приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу ОСОБА_24. в судовому засіданні пояснила, що посвідчення договору дарування це складна нотаріальна дія, яка вимагає певний процес, встановлюється дійсність намірів сторін, роз`яснюються права і обов`язки та настання певних юридичних наслідків. При укладенні договору дарування наголошується, що це безоплатна передача майна і дарувальник немає права вимагати від обдарованого вчинення будь-яких дій. Наголосила, що усі вказані дії нею перед укладенням договору нею були вчиненні. Вказала, що перед укладенням договору дарування встановлюються наміри сторін та готуються документи. Зазначила, що при підписанні договору дарування ОСОБА_1 розуміла, який саме договір укладається, нею договір був прочитаний, підписаний та сторонам вручено примірники договору. У випадку нерозуміння природи договору дарувальником у вчиненні нотаріальної дії було б відмовлено. Вказала, що під час спілкування з сторонами нею було з`ясовано воля дарувальника, чи ніхто не змушує вчиняти нотаріальну дію та роз`яснено наслідки такого правочину, а саме, що особа перестає бути власником майна. Зазначила, що під час укладення договору дарування у сторін будь-яких зауважень не було, ОСОБА_1 особисто була присутня та підписувала договір.

Зміст спірних правовідносин.

Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наміром позивача визнати недійсним договір дарування, у зв`язку з його підписанням позивачем внаслідок помилки щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін.

Норми права, які застосував суд та мотиви їх застосування.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 15 ЦК України, ч. 1 ст.16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (ч. 1 ст. 718 ЦК України).

Згідно з ч. 2 ст. 719 ЦК України договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття (ч. 1 ст. 722 ЦК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 722 ЦК України, прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка.

Згідно з ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Частиною 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 1, 2, 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Виходячи зі змісту ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов`язок обдарованого вчинити на користь дарувальника дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 викладено висновок, що вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ч. 10 - 13 ст. 44 Закону України «Про нотаріат» нотаріус зобов`язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину.

Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін.

Встановлення дійсних намірів однієї із сторін правочину може бути здійснено нотаріусом за відсутності іншої сторони з метою виключення можливості стороннього впливу на її волевиявлення.

Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 грудня 2022 року у справі № 335/15805/17 (провадження № 61-7595св22) зазначено, що: «тлумачення статті 229 ЦК України дозволяє стверджувати, що: під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення; під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу); помилка, яка істотним чином впливає на формування волі сторони правочину, повинна існувати на момент його вчинення. Схематично вплив обставин, які мають істотне значення можливо відобразити таким чином: «немає істотної помилки - відсутнє вчинення правочину». Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Це по суті є відображенням ще римського принципу ignorantia juris nocet (з лат. - незнання закону шкодить); поза віднесенням до обставин, які можуть бути розцінені як такі, що мають істотне значення, знаходиться мотив правочину. Мотив правочину - це стимул його вчинення і дозволяє встановити, чому саме особа вчинює правочин. Тому мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив».

Верховний Суд у постанові від 29 березня 2024 року у справі № 523/13811/21 наголошує, що лише з`ясування таких обставин, як вік позивача, його стан здоров`я, наявність у позивача спірного житла як єдиного, продовження дарувальником проживання у подарованому житлі після укладення договору дарування самі по собі - без доведення наявності такої вади волі у дарувальника як помилки під час укладення оспорюваного договору - не можуть бути самодостатніми підставами для визнання такого договору дарування недійсним. Наведені обставини можуть бути лише опосередкованими доказами наявності такої помилки. В іншому випадку усі правочини, укладені особами відповідного віку, стан здоров`я яких є поганим та які продовжили проживати у подарованому житлі, підлягали б визнанню недійсними, що призвело б до обмеження правочиноздатності такої категорії осіб, що, у свою чергу, порушувало б гарантії, проголошені в статті 21 Конституції України щодо рівності осіб у їх правах.

Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).

Висновки суду та мотиви прийнятого рішення.

Судом на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів встановлено, що 18 лютого 2022 року між ОСОБА_1 (дарувальником) та ОСОБА_3 (обдаровуваною) укладено договір дарування, який посвідчений приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області ОСОБА_24., зареєстрований в реєстрі за № 221, за умовами якого ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_3 належні їй на праві власності частку житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами та частку земельної ділянки, площею 0,1508 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.

Звертаючись з позовом до суду про визнання договору дарування недійсним позивач зазначає, що вищевказаний правочин не відповідає її внутрішній волі, усним домовленостям між нею та відповідачем, підписаний позивачем внаслідок помилки щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, через її похилий вік, поганий стан здоров`я та скрутні життєві обставини, іншого житла немає.

Так, позивач ОСОБА_1 підписуючи договір дарування, засвідчила, про те, що зміст договору їй зрозумілий, текст договору нею прочитаний до підписання та зміст цього договору не приховує іншого правочину. Нотаріусом встановлено дійсність намірів кожної зі сторін даного правочину шляхом встановлення однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та правових наслідків, а також про відсутність у сторін заперечень щодо кожної із умов цього договору, що підтверджується змістом оспорюваного договору.

Під час укладення договору дарування позивач не повідомляла нотаріуса, про те, що вона має поганий слух чи зір, будь-яких зауважень щодо нерозуміння правочину не висловлювала, діяла без примусу, вільно та розуміла, що укладає саме договір дарування, а саме: безоплатно передає частину будинку та земельної ділянки своїй дочці, що ствердила показаннями наданими в судовому засіданні свідок ОСОБА_22 - приватний нотаріус Луцького районного нотаріального округу.

Доказів того, що укладаючи спірний договір дарування ОСОБА_1 думала, що укладає договір довічного утримання судом не встановлено. Позивачка не обґрунтувала, які саме положення договору дарування є такими, що призвели до неправильного розуміння нею правової природи договору.

Суд зауважує, що жодна із умов укладеного договору не передбачала наявність у обдаровуваного будь-якого обов`язку перед дарувальником. Більш того, з вимогами про недійсність договору дарування, як такого, що укладений під впливом помилки, ОСОБА_1 звернулася майже через два роки після його укладення.

Поруч з цим, згідно пояснень позивача наданих в судовому засіданні 24 січня 2025 року остання раніше укладала вже договір дарування частини будинку в АДРЕСА_3 на користь свого сина ОСОБА_23 , що в свою чергу стверджує розуміння суті такого виду правочинів.

Також позивач не надала належних доказів на підтвердження будь-якої домовленості з відповідачем ОСОБА_3 про її довічне утримання останньою з метою в подальшому передати ОСОБА_1 у її власність своє майно.

Судом встановлено, що дочка ОСОБА_3 з чоловіком проживають в одному населеному пункті с. Дубище Луцького району разом з позивачем і до укладення спірного договору дарування та до травня 2024 року допомагали та здійснювали догляд за матір`ю, турбувалися про стан її здоров`я, у період з серпня 2023 року по травень 2024 року позивач проживала разом з ними після лікування опіків, що також ствердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_11 .

Крім цього, позивачем не надано жодних доказів, що станом на 18 лютого 2022 року стан здоров`я чи вік ОСОБА_1 не давав їй можливості усвідомлювати свої дії.

Більше того, як встановлено судом з пояснень свідка ОСОБА_13 у 2022 році та 2023 році позивач ОСОБА_1 самостійно, долаючи значну відстань від свого будинку до медичної установи неодноразово приходила на обстеження, також зазначила, що за медичними показниками ОСОБА_1 сторонній догляд не показаний.

Отже, на момент укладення оспорюваного правочину ОСОБА_1 не мала тяжких захворювань, які б свідчили про не усвідомлення дарувальником своїх дій та розуміння наслідків вчинененого правочину.

На переконання суду, сам по собі факт похилого віку ОСОБА_1 (78 років на день укладення договору) не свідчить про укладення договору дарування під впливом помилки.

Та обставина, що позивач після укладення спірного договору дарування частини будинку, будучи зареєстрованою за адресою: АДРЕСА_1 , продовжувала у ньому проживати, не свідчить про недійсність відповідного договору, оскільки відсутність фактичного передання спірного нерухомого майна в цьому випадку не пов`язано з відсутністю волі дарувальника, чи помилки щодо природи спірного правочину.

Також, сам факт відсутності у позивача іншого житла не може беззаперечно стверджувати про наявність помилки у розумінні суті правочину на момент його укладення.

Таким чином, позивач не довела, що на момент укладення оспорюваного договору дарування вона помилялася стосовно правової природи укладеного нею правочину та існували обставини, які зумовлюють визнання договору дарування недійсним, оскільки, укладаючи цей договір, вона усвідомлювала істотні умови і правові наслідки його укладення. Наступна зміна свого рішення або ставлення до його наслідків в результаті переусвідомлення його значення для себе, що настали у майбутньому, тобто після укладення такого правочину, не повинні створювати уявлення про наявність такої помилки станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність.

Відтак, позовна вимога в частині витребування майна від ОСОБА_5 не підлягає задоволенню, оскільки є похідною від первісної вимоги щодо визнання договору дарування недійсним.

Оцінивши доводи сторін, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності та справедливості, суд доходить висновку, що в задоволені позову необхідно відмовити повністю.

Щодо заходів забезпечення позову.

Відповідно до ч. 9 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Ухвалою Рожищенського районного суду Волинської області від 05 червня 2024 року було накладено арешт на частку житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями та спорудами та на частку земельної ділянки, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Оскільки судом в задоволені позову відмовлено повністю, а тому заходи забезпечення позову необхідно скасувати.

Щодо розподілу судового збору.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. 12, 13, 51, 76-81, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання договору дарування недійсним та витребування майна - відмовити.

Заходи забезпечення позову, застосовані на підставі ухвали Рожищенського районного суду Волинської області від 05 червня 2024 року у виді накладення арешту на частку житлового будинку (А-1) загальною площею 99,9 кв.м, житловою площею 53,5 кв.м з господарськими та побутовими будівлями та спорудами: прибудову (а), прибудову (а1), ганок (а2), ганок (а3), сарай (Б-1), погріб з шийкою (Г), гараж (г), вбиральню (В), огорожу (№1), що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та на частку земельної ділянки, площею 0,1508 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер :01:004:0010, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 - скасувати.

Заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили цим рішенням суду.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Дата складення повного судового рішення 03 лютого 2025 року.

Учасники справи:

Позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 .

Представник позивача: ОСОБА_2 , адреса: АДРЕСА_4 .

Відповідач: ОСОБА_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Представник відповідача ОСОБА_3: ОСОБА_4, адреса: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Відповідач: ОСОБА_5 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Головуючий суддя І. Т. Гармай