Провадження №2/523/542/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" січня 2025 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси у складі

головуючої судді - Середи І.В.,

за участю секретаря - Щербан О.Д.,

представника позивача - ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 9 в м.Одесі справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про припинення права спільної часткової власності, визнання права власності та стягнення компенсації,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3 про припинення права спільної часткової власності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , визнання за ОСОБА_3 права власності на квартиру АДРЕСА_1 , стягнення з ОСОБА_3 компенсації вартості 2/3 частки у праві спільної часткової власності квартири, загальною площею 62,1 кв.м, житловою площею 36,4 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 у розмірі 1137796 грн та судових витрат.

В обґрунтування заявлених вимог позивач вказав на те, що він є власником 2/3 частин квартири АДРЕСА_1 , інша 1/3 частини вказаної квартири зареєстрована за ОСОБА_4 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, за його заповітом він заповів все своє майно дружині ОСОБА_3 , яка прийняла спадщину шляхом подання нотаріусу відповідної заяви. Хоча свідоцтво про право на спадщину за заповітом вона не отримала, проте з часу відкриття спадщини вважається власницею 1/3 частини спірної квартири.

Відповідачка чинить позивачеві перешкоди у користуванні його часткою, з приводу чого він звертався до суду із позовом, суд своїм рішенням частково задовольнив позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та виселення.

За висновком судового експерта спільну квартиру з технічної точки зору розділити відповідно до належних часток в натурі неможливо, тому вона є неподільною.

Оскільки між сторонами існують неприязні відносини, тому спільне проживання в спірній квартирі є неможливим, згоди щодо порядку користування спільним майном не досягнуто, визначення порядку користування спірною квартирою за ідеальними частками неминуче призведе до виникнення між ними нових спорів, у зв`язку із чим існують підстави для поділу спільного майна у спосіб припинення права на частку у спільному майні із присудженням грошової компенсації, що не завдасть істотної шкоди інтересам сторін.

У зв`язку з чим позивач просить стягнути з відповідачки грошову компенсацію за 2/3 частки квартири у розмірі 1137796 грн, а також понесені ним витрати на правничу допомогу та за проведення експертизи на загальну суму 90500 грн.

22 серпня 2024 року відповідачка ОСОБА_3 через підсистему ЄСІТС «Електронний суд» надала суду відзив на позов, в якому зазначає, що 3 квітня 2018 року ОСОБА_2 звертався із позовом до свого батька ОСОБА_4 про стягнення компенсації за 2/3 частини квартири на АДРЕСА_2 , або вселення у квартиру. Постановою Одеського апеляційного суду від 22 листопада 2022 року у справі № 523/12809/20 рішення Суворовського районного суду м.Одеси від 16 вересня 2021 року залишено без змін, за яким ОСОБА_2 у грудні 2022 року отримав право вселення у квартиру. Зі свого боку вона 01 лютого 2023 року передала йому комплект ключів від квартири та вимкнула сигналізацію для безперешкодного входу у квартиру. Під час вселення ОСОБА_2 були присутні представники виконавчої служби, поліції, голова ЖБК. Сама відповідачка на той час була відсутня, так як через російську агресію отримала притулок у Нідерландах з травня 2022 року.

З 1 лютого 2023 року ОСОБА_2 одноосібно користується усією квартирою, сама відповідачка не може створювати йому перешкоди у користуванні його власністю, оскільки до теперішнього часу перебуває за межами України.

ОСОБА_3 вказує, що вона пенсіонерка і не в змозі купити частину позивача, але може продати йому свою 1/3 частини за 568898 грн, виходячи із наданої позивачем оцінки вартості.

У своєму відзиві на позов ОСОБА_3 також заперечує проти витрат на правничу допомогу, вважаючи їх надуманими, так як і самі позови до неї.

07 серпня 2024 року у справі відкрито провадження та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

12 листопада 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовні вимоги і просила їх задовольнити. Крім того, зазначила, що відповідачка насправді не надавала ключі, а лише після примусового виконання рішення надала, коли вже позивач на виконання рішення суду вчинив дії з вселення. Представник зверталася до відповідачки для вирішення питання про сплату компенсації, однак вона не йде назустріч, повідомила, що поки її звернення до правоохоронних органів не будуть розглянуті нічого вирішувати не буде, і також не оформлює на себе спадкові права, що перешкоджає також у вирішенні питання іншим шляхом.

Відповідачка у судове засідання не з`явилася, про слухання справи була повідомлена належним чином, у відзиві на позов є клопотання про розгляд справи у її відсутності, так як вона перебуває за межами України.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення представниці позивача, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на таке.

У ході судового розгляду встановлено, що ОСОБА_2 є власником 2/3 частин квартири за адресою; АДРЕСА_2 , яка складається в цілому з трьох житлових кімнат, житловою площею - 36,4 кв.м; загальною площею - 62,1 кв.м на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, яке зареєстроване в реєстрі за № 1-1878 та видане 15 листопада 2017 року Другою Одеською державною нотаріальною конторою.

Право власності на 1/3 частини вказаної квартири зареєстроване за ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, яке зареєстроване в реєстрі за №1-1879 та видане 15 листопада 2017 року Другою Одеською державною нотаріальною конторою.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер. 08 листопада 2021 року ОСОБА_3 подала до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Прокоф`євої Л.Г. заяву про прийняття спадщини за заповітом після смерті її чоловіка ОСОБА_4 . На підставі вказаної заяви приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Прокоф`єва Л.Г. 08.11.2021р. зареєструвала спадкову справу № 68609035 в Спадковому реєстрі, проте свідоцтва про право на спадщину за заповітом видане не було.

Рішенням Суворовського районного суду м.Одеси від 16 вересня 2021 року по справі №523/12809/20 його позов до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням та виселення був частково задоволений, в частині його вселення.

Відповідно до висновка судового експерта Скибинської Т.М. ПП «Одеський науково-дослідницький центр експертних досліджень ім.Скибінського С.С.» № 025/2024 від 17 червня 2024 року з технічної точки зору неможливо розділити в натурі квартиру АДРЕСА_1 відповідно до часток співвласників, а саме: ОСОБА_2 - 2/3 частки, ОСОБА_3 - 1/3 частки, через відсутність технічної можливості влаштувати кожному із співвласників ізольовану та забезпечену окремим входом (виходом), як мінімум однокімнатну житлову квартиру, яка б за своїми показниками (об`ємно-планувальним рішенням, складом приміщень, площею, забезпеченістю інженерним обладнанням) відповідала чинним вимогам нормативних документів. Ринкова вартість 2/3 часток становить 1137796 грн.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно з принципом диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч. 3 ст. 1296 ЦК України).

Отже, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Проте відсутність реєстрації права власності відповідно до Закону України «Про реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» не зумовлює позбавлення особи прав користування та володіння належним їй на праві власності майном, що узгоджується із висновком Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі №303/6974/16 (провадження № 61-39511 св 18).

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина четверта статті 41 Конституції України, частина перша статті 321 ЦК України).

Нормами ч. 1 ст.356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

За положеннями статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 ЦК України), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Відповідно до ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку в спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливе; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

За змістом зазначеної норми закону припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності будь-якого з передбачених п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України випадку, але в тому разі, коли таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, що узгоджується із висновком, зробленим у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі № 908/1754/17. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном (постанова Верховного Суду від 18 липня 2019 року в справі № 210/2236/15-ц).

Випадки, коли співвласник майна у порядку поділу спільного, часткового майна бажає отримати за належну йому частку в спільному майні, шляхом отримання від інших співвласників компенсації вартості належної йому частки та визнання за останніми права власності на все майно, врегульовані статтею 364 ЦК України.

Висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах викладені, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі № 6-4цс14 та від 13 січня 2016 року та у справі № 6-2925цс15.

Так, у постанові Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року в справі № 6-4цс14 зроблено висновок, що при вирішенні справи слід було враховувати і загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. При цьому суду слід було ретельно вивчити обставини справи з метою з`ясування, чи не зловживає позивач, який бажає виділу частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні, та чи реалізація цього права не порушить прав інших осіб, які не мають змоги сплатити співвласнику грошову компенсацію вартості його частки. Суду слід перевірити можливості сплати відповідачами такої компенсації і враховувати, що правовий режим спільної часткової власності має враховувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших.

У постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року в справі № 6-2925цс15 зроблено висновок, що з врахуванням закріплених в пункті 6 статті 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар.

Такі правові висновки Верховного Суду України щодо застосування інституту виділу частки із майна, що є у спільній частковій власності, підтримано Касаційним Цивільним Судом у складі Верховного Суду - зокрема, у постановах від 19 червня 2019 року у справі № 752/10312/14-ц (провадження № 61-19505св18), від 03 березня 2020 року у справі № 748/2803/16-ц (провадження № 61-41895св18), від 29 березня 2021 року у справі № 759/2791/17 (провадження № 61-15848св20).

Як судом встановлено позивач є власником 2/3 часток, ринкова вартість - 113779 грн , а відповідачка 1/3 часток спірної квартири, яка відповідно становить 58898 грн.

Звертаючись до суду з вказаними вимогами позивач зазначає, що поділ в натурі неможливий, а тому просить стягнути на його користь грошову компенсацію за належну йому частку, а також про наявність перешкоди зі сплатою їй компенсації через те, що вона не оформила спадщину у встановленому законом порядку.

Під час розгляду справи позивачем не доведено ту обставину, що відповідач має фінансову можливість сплатити йому грошову компенсацію в заявленому розмірі та має інше житло. Позивач на теперішній час користується квартирою, відповідачка не перешкоджає в користуванні нею, перебуває за кордоном.

Враховуючи зазначене, суд вважає, що задоволення позову призведе до порушення ст. 1 Першого Протоколу до Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, оскільки відповідач неспроможна сплатити позивачу грошову компенсацію за її частку в квартирі, а відсутність у неї коштів може призвести до примусового виконання рішення суду шляхом продажу квартири і відповідно позбавлення відповідача єдиного житла та права власності на дане житло, відповідач не давала згоди викупити у позивача його частку у праві власності, а примушувати її до цього є також порушенням її прав, оскільки законодавством не передбачено можливості набуття права власності у примусовому порядку, виплата компенсації частки позивача становитиме для відповідача надмірний тягар.

За таких обставин присудження за рішенням суду грошової компенсації частки позивача з відповідачки, яка сплатити таку компенсацію неспроможна, та визнання за останньою всупереч її волі права власності на частку позивача є використанням одним співвласником свого права власності на шкоду іншому співвласнику, що суперечить вимогам ст.319 ЦК України, та принципу пропорційності цивільного судочинства та порушення розумного балансу приватних інтересів.

Вказане узгоджується з правовими висновками викладеним у постанові Верховного Суду від 29 серпня 2019 року у справі № 371/1369/15-ц.

При цьому, суд звертає увагу на те, що позивач може в інший спосіб, передбачений нормами Цивільного кодексу України, відчужити свою частку, не покладаючи на відповідача надмірний тягар, оскільки сама по собі відсутність свідоцтва про право на спадщину у відповідачки не виключає її право власності на спадкове майно.

Керуючись ст.ст.12, 13, 76-78, 258-259, 263-265, 268, 273, 354, 355 ЦПК України,-

ВИРІШИВ:

Відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позову до ОСОБА_3 про припинення права спільної часткової власності, визнання права власності та стягнення компенсації.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складення повного рішення.

Суддя

Повне рішення складено 31 січня 2025 р.