Справа № 303/1503/24
П О С Т А Н О В А

Іменем України

30 січня 2025 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді-доповідача: Мацунича М.В.,

суддів: Кожух О.А., Собослоя Г.Г.

за участю секретаря судового засідання: Савинець В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , на рішення Мікачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 червня 2024 року, ухвалене головуючою суддею Курах Л.В., в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Орган опіки і піклування Івановецької сільської ради Мукачівського району Закарпатської області про позбавлення батьківських прав

встановив:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Орган опіки і піклування Івановецької сільської ради Мукачівського району Закарпатської області про позбавлення батьківських прав.

Позов мотивовано тим, що він з ОСОБА_3 на початку 2021 року почали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них з відповідачкою народилася донька ОСОБА_4 . У червні 2022 року відповідачка поїхала за кордон на три місяці, повернувшись додому їхні сімейні стосунки погіршились, почались непорозуміння. На теперішній час дитина проживає разом з ним. Він виховує доньку самостійно, мати дитини участі у вихованні доньки не бере, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не спілкується з дитиною взагалі. На даний момент дитина перебуває на його матеріальному забезпеченні. Відповідач не цікавиться життям дитини, не бачила дитину понад рік, ухиляється від виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини.

З врахуванням того, що ОСОБА_3 свідомо, тривалий час ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо своєї доньки, а тому просив суд позбавити її батьківських прав відносно її доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Мікачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 червня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

Попереджено ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання своєї малолітньої доньки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , поклавши на Виконавчий комітет Івановецької сільської ради як орган опіки та піклування контроль за виконанням нею батьківських обов`язків.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Вважає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Зазначає, що висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи. Хоч судом і було встановлено достовірні факти, які безперечно підтверджують ухилення матері від виконання батьківських обов`язків щодо виховання своєї малолітньої доньки, однак, безпідставно відмовлено в задоволенні позову.

Наведені в позовній заяві обставини підтверджені належними та допустимими доказами, зокрема, показами свідків, письмовими доказами. З вересня 2022 року ОСОБА_3 свідомо та добровільно відмовилася від своїх обов`язків щодо виховання та утримання доньки, виїхавши за кордон. Відповідачка не бажає брати участь у житті доньки, не забезпечує її матеріально, не піклується про її фізичний, духовий розвиток. ОСОБА_3 не телефонує, не зв`язується із донькою через відеозвязок, що вказує на її байдужість до неї. Донька сприймає бабусю за маму та не знає своєї справжньої матері.

Вважає, що суд безпідставно не врахував висновок органу опіки і піклування щодо доцільності позбавити ОСОБА_3 батьківських прав, при цьому ставши на сторону відповідачки. У даному випадку слід враховувати якнайкращі інтереси дитини, повне ігнорування матері своїх обов`язків щодо доньки, небажання змінюватися та належно виховувати доньку.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_3 не заперечує щодо задоволення апеляційної скарги та погоджується із фактами викладеними в апеляційній скарзі та підтверджує, що такі відповідають дійсності. Вона добровільно передала доньку на виховання батькові та у вересні 2022 року виїхала за кордон. Не приймає участі у вихованні доньки, матеріально її не утримує, не бачиться з донькою. Не заперечує щоб донька проживала надалі з батьком та бабусею, оскільки не має змоги забезпечити її всім необхідним для гармонійного розвитку. Повністю погоджується з вимогами позову та просить їх задовольнити, розглянувши справу за її відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження серія НОМЕР_1 батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ..

Згідно характеристики виданої директором ТОВ «Максі Енерджі» від 17.01.2024 року, ОСОБА_1 працює на посаді оператора заправних станцій (помічник), за час роботи зарекомендував себе як сумлінний, відповідальний працівник.

Відповідно до характеристики виданої старостою Івановецької сільської ради №11/13-03 від 17.01.2024 року, ОСОБА_1 зареєстрований та проживає у будинку своєї тітки в АДРЕСА_1 . Не одружений, виховує неповнолітню дочку ОСОБА_4 .

Згідно довідки №1 від 17.01.2024 року, ОСОБА_4 відвідує Копиновецький заклад дошкільної освіти з 1 вересня 2023 року. ОСОБА_1 старанний батько, дитину приводить та забирає вчасно з садка.

З акту обстеження умов проживання, вбачається, що будинок складається з 3-х кімнат: коридору, кухня та ванна кімната в окремій будівлі. Дитина має ліжечко, іграшки, одяг по сезону, взуття. На час проведення обстеження дитина була вдома з батьком. Зі слів чоловіка його цивільна дружина ОСОБА_2 перебуває за кордоном, тому утриманням та вихованням доньки він займається сам.

Згідно відповіді на запит від 17.01.2024 року, дитина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на диспансерному обліку не перебуває, фізичний розвиток дитини згідно віку. За дитиною опікується, її здоров`ям, та здійснює догляд батько та бабуся.

Відповідно до відповіді наданою Адміністрацією Державної прикордонної служби України від 26.04.2024 року, вбачається, що ОСОБА_6 01.10.2022 року перетнула державний кордон України у напрямку виїзду.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснила, що являється сусідкою позивача. Батько виховує дитину сам, мати покинула доньку, коли їй був рік. Відповідачка коли перебувала з дитиною нехтувала своїми обов`язками.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_8 пояснила, що дитині ще не було року, як мати виїхала за кордон. Позивач працює, вводить доньку у садочок. Відповідачка не зацікавлена дитиною.

Допитана у судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила, що позивач доглядає за донькою, мати передала дитину батькові добровільно. Дитина мамою називає свою бабку.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Стаття 9 Конвенції покладає на держави - учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 18 Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків.

Згідно із статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Вирішення питання позбавлення батьківських прав має ґрунтуватися на оцінці особистості відповідача, його поведінки.

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно із частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язанні виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, свої Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Відповідно до частини першої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Згідно із частинами другою та четвертою статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»).

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Інші випадки, коли дитина може бути відібрана від батьків, про які йдеться у частині першій статті 170 СК України, охоплюють ситуації, коли залишення дитини у батьків є небезпечним для її життя, здоров`я і морального виховання. Така небезпека може випливати не лише з поведінки батьків, а й з їх особистих негативних звичок (демонстрація та заохочення у дитини до розпусної поведінки). Для відібрання дитини від батьків достатня наявність ризику лише для життя, здоров`я або лише для морального виховання. Варто враховувати й ступінь небезпеки для кожної окремо взятої дитини, враховуючи її фізичний та психічний розвиток.

Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18.

Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Згідно зі статтею 166 СК України позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька/матері, так і для дитини.

Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують,та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники повинні мати систематичний та постійних характер.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків.

Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику ЄСПЛ як джерело права.

У рішенні від 16 липня 2015 року справі "Мамчур проти України" (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими.

При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Мотивуючи позовні вимоги ОСОБА_1 звертав увагу суду на те, що ОСОБА_3 добровільно відмовилася виховувати та утримувати доньку, остання не заперечує щодо проживання доньки з батьком, однак, позивач не наводить переконливих доказів у чому ж полягає доцільність і необхідність такого рішення для доньки, яким чином позбавлення батьківських прав відповідачки сприятиме захисту інтересів малолітньої доньки.

Враховуючи, що позивач не довів, та не надав суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення матері по відношенню до доньки батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне (свідоме) ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків, приймаючи до уваги те, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою та крайнім заходом впливу на батьків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав.

Слід врахувати те, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення доньки її коріння та позбавлення матері спорідненості з донькою, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.

Такий висновок відповідатиме якнайкращим інтересам малолітньої ОСОБА_4 з огляду на необхідність забезпечення її прав на спілкування та збереження зав`язків з обома батьками.

Таким чином доводи апеляційної скарги не є істотними і не дають підстав для висновку про порушення судом норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, що є підставами для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

За змістом статті 374 ЦПК України апеляційний суд залишає судове рішення без змін, а скаргу без задоволення, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права (стаття 375 ЦПК України).

У зв`язку із викладеним, апеляційний суд, враховуючи наведені вище положення СК України та судову практику, дійшов висновку про недостатність доказів та мотивів, які б свідчили про наявність підстав для позбавлення матері батьківських прав щодо доньки.

З врахування вищенаведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції, відповідно до ст. 375 ЦПК України, підлягає залишенню без зміни, а сама апеляційна скарга без задоволення, оскільки суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Приймаючи до уваги викладене та керуючись нормами статей 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

постановив:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Мікачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 20 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 31 січня 2025 року.

Головуючий:

Судді: