ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 650/63/24Головуючий у 1-й інстанції Снігурський В.В.
Провадження № 22-ц/817/114/25 Доповідач - Костів О.З.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 січня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Костів О.З.

суддів - Гірський Б. О., Хома М. В.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення сторін цивільну справу №650/63/24 за апеляційною скаргою товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» на рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 30 жовтня 2024 року, ухвалене суддею Снігурським В.В., повний текст якого складено 01 листопада 2024 року, в цивільній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Колект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У січні 2024 року товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» (далі - ТОВ «Коллект Центр», Позивач, апелянт) звернулося в суд з позовом до ОСОБА_1 (далі - відповідачка) з вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором № 2485831 від 07.09.2021 у розмірі 35043.49 грн, а також понесених судових витрат, а саме: 2684 грн сплаченого судового збору та 13000 грн на правничу допомогу.

Вказує, що 07.09.2021 між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 було укладено договір про споживчий кредит №2485831 (далі - Договір).

Згідно п.1.1 Договору Кредитодавець зобов`язався на умовах, визначених цим Договором, на строк, визначений п.1.3 Договору, надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п.1.2 Договору (далі - кредит), а позичальник зобов`язався повернути Кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом (далі - плата) у встановлений п.1.4 Договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та у строки/терміни, що визначені Договором. Відповідно до п.1.2 Договору сума (загальний розмір) кредиту становить 7300.00 грн. Згідно п.1.3 Договору кредит надається строком на 7 днів з 07.09.2021 (строк кредитування). Відповідно до п.1.4 Договору термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата платежу): 14.09.2021. Відповідно до п.1.5.2 Договору проценти за користування кредитом: 638.75 грн, які нараховуються за ставкою 1.25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.

29.11.2021 між ТОВ «Мілоан» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено Договір факторингу №29-11-102, відповідно до умов якого ТОВ «Мілоан» відступило ТОВ «Вердикт Капітал» право вимоги до позичальників, в тому числі за Договором про споживчий кредит №2485831 від 07.09.2021 між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 .

У свою чергу, ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до позичальників ТОВ «Коллект Центр» відповідно до Договору відступлення права вимоги №10-01/2023 від 10.01.2023, в тому числі за Договором про споживчий кредит № 2485831 від 07.09.2021 між ТОВ «Мілоан» та ОСОБА_1 .

Стверджує, що відповідачка не виконує свої зобов`язання за кредитним договором, кошти не повертає та відсотки за користування ними не сплачує, у зв`язку з чим у неї утворилась заборгованість в загальній сумі 48797.45 грн, з яких 5852.75 грн - заборгованість за тілом кредиту, 42944.70 грн - заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги. Однак позивач просить стягнути з відповідача лише 35043.49 грн заборгованості.

Рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області від 30.10.2024 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, позивач подав на нього апеляційну скаргу, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Вказує, що судом неповно встановлено фактичні обставини справи та дано невірну оцінку доказам.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що кредитний Договір укладений в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі Кредитодавця та доступний зокрема через сайт Кредитодавця та або відповідний мобільний додаток чи інші засоби.

Вказує, що Відповідач здійснив дії, спрямовані на укладання Договору шляхом заповнення заяви про надання (отримання) кредиту на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої, в подальшому, Кредитодавцем було перераховано грошові кошти у розмірі 7300.00 грн.

Стверджує, що без здійснення вказаних дій відповідачем кредитний Договір не був би укладений сторонами, а тому цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього Договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивача.

Вказує, що моментом передання грошових коштів відповідачу є проведення транзакції (фінансова операція по переказу коштів ) з рахунку ТОВ «Мілоан» через систему платежів LiqРау на підставі Договору №4071 від 11.03.2020, що підтверджує довідка АТ КБ «ПриватБанк» №774/01-02 від 01.02.2022, згідно якої 07.09.2021 переведено кошти в сумі 7300 грн по Договору №22485831 на картку НОМЕР_1.

Також зазначає, що в ході розгляду справи, на виконання ухвали суду ТОВ «Мілоан» було надано Довідку від 23.09.2024, у відповідності до якої одержувачем коштів за Договором про споживчий кредит М» 2485831 від 07.09.2021 є ОСОБА_3 , тобто, чоловік відповідачки, а тому підтверджує той факт, що картка, на яку були перераховані кредитні кошти, була зареєстрована відповідачкою Особистому кабінеті, така картка верифікована у відповідності до 4.3 Правил. Саме відповідачкою було прийнято рішення про перерахунок кредитних коштів на картку її чоловіка - ОСОБА_3 . Тобто, вищезазначене дає підстави вважати, що саме ОСОБА_1 під час оформлення кредиту вказала картку № НОМЕР_1 , яка була верифікована, а тому перерахунок кредиту саме на таку картку є належним виконанням ТОВ «Мілоан» свого обов`язку як кредитора в частині перерахунку коштів на виконання умов Договору.

Таким чином, Позивач вважає, що належним чином довів суду факт перерахунку коштів за Договором про споживчий кредит №2485831 від 07.09.2021 у розумінні змісту ст.1046 ЦК України, враховуючи що Договір укладений в електронній формі, в особистому кабінеті відповідача, з додержанням норм Закону України «Про електронну комерцію».

Крім того зазначає, що судом першої інстанції не прийняті до уваги докази щодо часткового погашення боргу за Договором про споживчий кредит №2485831 від 07.09.2021, що свідчить про визнання Відповідачкою його укладення. На виконання вимог умов Договору позичальником було здійснено платежі 15.09.2021 в рахунок погашення основної заборгованості, відсотків та сплати комісії за пролонгацію.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Відповідачки просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення суду - залишити без змін, оскільки вважає його законним та обґрунтованим.

Зокрема зазначає, що належними доказами, які підтверджують наявність заборгованості за укладеним кредитним договором та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Вказує, що за відсутності первинних документів, виписок по рахунках розрахунки заборгованості не можуть бути прийняті судом в якості належних та допустимих доказів по справі. Таким чином, за наявними в матеріалах справи документами встановити та перевірити зазначену Позивачем суму заборгованості неможливо.

Також звертає увагу на те, що Позивачем подано до суду як основний доказ підтвердження проведення операції по переказу коштів на підставі договору №4071 від 11.03.2020 дві довідки (№774/01-02 від 01.02.2022 та вих.№7210/23-09 від 23.09.2024). Так, у вказаних довідках різні одержувачі - ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , що дає підстави вважати їх фіктивними. Крім того, посилання апелянта на те, що ОСОБА_3 є чоловіком Відповідачки нічим не підтверджено.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

У своїй апеляційній скарзі та клопотанні від 07.01.2025 ТОВ «Коллект Центр» просило здійснювати судовий розгляд справи у загальному позовному провадженні з викликом сторін, однак, колегія суддів вважає, що у задоволенні такого клопотання слід відмовити з огляду на наявні в матеріалах справи докази, подані сторонами, та складність справи, що в сукупності не свідчить про наявність підстав для додаткового аналізу тих чи інших обставин під час розгляду справи у відритому судовому засіданні з викликом сторін.

Згідно з ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Судова колегія, заслухавши доповідь головуючого судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Судом встановлено наступні обставини.

Так, на підтвердження викладених у позові обставин, Позивачем надано Договір про споживчий кредит №2485831 від 07.09.2021, підписаний електронними підписами ТОВ «Міолан» та ОСОБА_1 07.09.2021 о 17:49.

Згідно п.1.1 Договору Кредитодавець зобов`язався на умовах, визначених цим Договором, на строк, визначений п.1.3 Договору, надати Позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п.1.2 Договору (далі - кредит), а Позичальник зобов`язався повернути Кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом (далі - плата) у встановлений п.1.4 Договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та строки/терміни, що визначені Договором. Відповідно до п.1.2 Договору сума (загальний розмір) кредиту становить 7300.00 грн. Згідно п.1.3 Договору кредит надається строком на 7 днів з 07.09.2021 (строк кредитування). Відповідно до п.1.4 Договору термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата платежу): 14.09.2021. Відповідно до п.1.5.2 Договору проценти за користування кредитом: 638.75 грн, які нараховуються за ставкою 1.25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.

Додатком №1 до Договору є Графік платежів за Договором про споживчий кредит №2485831 від 07.09.2021.

Додатком №2 до Договору є Паспорт споживчого кредиту №2485831.

Матеріали справи містять Анкету-заяву на кредит №2485831 від Позичальника ОСОБА_1 , дата створення якої зазначена 07.09.2021, за умовами якої погоджені умови кредитування на суму 7300.00 грн у валюті Українська гривня, строк кредиту: 7 днів з 07.09.2021, дата повернення - 14.09.2021, сума повернення - 8668.75 грн, комісія за надання: 10.00% одноразово, ставка процентів: 1,25% за кожен день користування.

З копії довідки про ідентифікацію вбачається, акцепт договору позичальником (підписання аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора): одноразовий ідентифікатор: F65350; дата відправки ідентифікатора позичальнику: 07.09.2021; номер телефону/електронна пошта, на яку було відправлено ідентифікатор: 73.

Згідно копії Довідки від 01.02.2022, вих.№774/01-02, виданої АТ КБ «ПриватБанк» ТОВ «Мілоан», 07.09.2021 на номер картки НОМЕР_1 ID платежу здійснено переказ в сумі 7300 грн, одержувачем якої зазначено ОСОБА_1 .

Згідно копії відомості про щоденні нарахування та погашення за кредитним Договором №248531 ОСОБА_1 09.07.2021 було надано кредит в розмірі 7300 грн.

Представником Відповідачки надано відповідь АТ КБ «ПриватБанк» від 17.06.2024 на його адвокатський запит, згідно якої підтвердити чи спростувати видання довідки від 01.02.2022 вих. №774/01-02 АТ КБ «ПриватБанк можливості не має по причині відсутності реєстрів. Картка № НОМЕР_1 , яка зазначена у довідці від 01.02.2022, вих.№774/01-02 наявна, але не належить ОСОБА_1 .

На виконання ухвали суду про витребування інформації, отримано відповідь АТ КБ «ПриватБанк» від 17.10.2024, згідно якої на ім`я ОСОБА_1 картка № НОМЕР_1 не оформлялася.

Представник Позивача надала роздруківки, отримані від ТОВ «Мілоан», згідно яких ОСОБА_1 попередньо - 15.08.2021, 20.08.2021, 30.08.2021 та 02.09.2021 укладала з ТОВ «Мілоан» договори про споживчі кредити і кошти перераховувались на один і той самий номер банківської картки № НОМЕР_1 та особу Відповідачки було встановлено і підтверджено.

Крім цього, Позивачем надано копії меморіальних ордерів, отриманих від первісного кредитора ТОВ «Мілоан», згідно яких ОСОБА_1 15.09.2021 пролонгувала кредитний договір №2485831 та частково оплатила заборгованість по даному договору.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що укладення кредитного договору і надання позичальнику кредитних коштів за обставин, викладених в позові, належним чином не доведено, в тому числі з тих підстав, що зазначена у позові та долучених до нього документах банківська картка № НОМЕР_1 не належить Відповідачці.

Однак, з таким висновком колегія суддів не погоджується.

За змістом статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4 статті 203 ЦК України).

Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За змістом статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина 2 статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 у справі № 732/670/19, від 23.03.2020 у справі №404/502/18, від 07.10.2020 №127/33824/19.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Так, порядок укладання договорів в електронній формі регламентується також Законом України «Про споживче кредитування» та Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно із частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

У справі, що переглядається, апеляційним судом установлено, що договір між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. При цьому позивач через особистий кабінет на веб-сайті відповідача подав заявку на отримання кредиту за умовами, які вважав зручними для себе, та підтвердив умови отримання кредиту, після чого відповідач надіслав позивачу за допомогою засобів зв`язку на вказаний ним номер телефону одноразовий ідентифікатор у вигляді СМС-коду, який заявник використав для підтвердження підписання кредитного договору.

Встановивши, що без здійснення вказаних дій позивачем кредитний договір не був би укладений сторонами, суди дійшли обґрунтовано висновку, що цей правочин відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі, та укладення цього договору у запропонованій формі відповідало внутрішній волі позивача.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28.04.202 у справі № 234/7160/20 (провадження № 61-2903св21), від 01.11.2021 у справі №234/8084/20 (провадження № 61-2303св21).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено апеляційним судом, Відповідачкою на сайті miloan.ua заповнено Анкету-заяву на кредит №2485831 від 07.09.2021 на суму 7300 грн та сформований одноразовий ідентифікатор F65350, за допомогою якого того ж дня відповідачкою ОСОБА_1 підписано спірний договір про споживчий кредит №2485831 від 07.09.2021.

Підстав вважати, що вказаний кредитний договір не був підписаний Відповідачкою у колегії суддів немає та Відповідачкою зворотного не доведено.

Згідно з п.2.1 вказаного Договору щодо умов його виконання, кредитні кошти надаються Позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок.

Що стосується переказу коштів на картковий рахунок НОМЕР_1 , то колегія суддів зазначає наступне.

Згідно копії Довідки від 01.02.2022 вих.№774/01-02, виданої АТ КБ «ПриватБанк» товариству з обмеженою відповідальністю «Мілоан», 07.09.2021 на номер картки НОМЕР_1 , ID платежу , здійснено переказ в сумі 7300 грн, одержувачем якої зазначено ОСОБА_1 .

Заперечуючи щодо викладених у позові обставин, представник Відповідачки вказував на те, що остання зазначений Договір не укладала і коштів не отримувала. При цьому номер картки НОМЕР_1 не належить ОСОБА_1 .

Так, для підтвердження чи спростування вказаних обставин ухвалою від 16.08.2024 Зборівським районним судом було витребувано з АТ КБ «ПриватБанк» інформацію щодо вказаного карткового рахунку, зокрема щодо його власника, яка була направлена для виконання також і ТОВ «Мілоан».

Як вбачається з Довідки, виданої АТ КБ «ПриватБанк» для ТОВ «Мілоан» від 23.09.2024 вих.№7210/23-09 щодо здійснення фінансових операцій, 07.09.2021 за номером карткового рахунку НОМЕР_1 одержувачем коштів в сумі 7300 грн, номер договору 2485831, є ОСОБА_3 .

Згідно відповіді АТ КБ «ПриватБанк» від 15.10.2024, направленої Зборівському районному суду, яка отримана останнім згідно штампу Зборівського районного суду 23.10.2024, на виконання ухвали Зборівського районного суду від 16.08.2024, АТ КБ «ПриватБанк» повідомив, що відповідь буде підготовлена та направлена протягом 10 робочих днів з моменту отримання даного листа.

Разом з тим, суд першої інстанції, не дочекавшись відповіді щодо запитуваної інформації від АТ КБ «ПриватБанк», ухвалив оскаржуване рішення у справі 30.10.2024.

При цьому у своєму рішенні суд не надав будь-яких доводів чи обґрунтувань щодо витребуваної у ТОВ «Мілоан» наведеної вище інформації щодо карткового рахунку НОМЕР_1 , де одержувачем коштів в сумі 7300 грн, номер договору 2485831, вказано ОСОБА_3 , не зазначивши при цьому причин, з яких він не взяв такий доказ до уваги.

Так, 11.12.2024 до Тернопільського апеляційного суду надійшло клопотання від ТОВ «Коллект Центр» про долучення доказів, в якому апелянт просив поновити строк для подання доказів та долучити до матеріалів справи відповідь АТ КБ «ПриватБанк» від 19.11.2024, надану на виконання ухвали Зборівського районного суду від 16.08.2024, та яка отримана лише 02.12.2024.

Відповідно до ч.3 ст. 367 ЦПК України, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав доказів неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

З огляду на наведені вище обставини справи, колегія суддів вважає, що клопотання про поновлення строку на долучення доказів у справі слід задовільнити, а надані ТОВ «Коллект Центр» нові докази слід долучити до матеріалів справи, оскільки такі були направлені суду першої інстанції після ухвалення оскаржуваного рішення у справі.

Як вбачається з долученої апелянтом відповіді АТ КБ «ПриватБанк» від 19.11.2024, картка № НОМЕР_1 належить ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 . На картку № НОМЕР_1 було здійснено зарахування грошових коштів в сумі 7300.00 грн від 07.09.2021. 07/09/2021 17:49:58 07/09/2021 P33'S CR 7,263.50 UAH 7,300.00 36.50 7,639.00 101306 PL UKR P 33 Переказ коштів. Коментар: Viplata zaima Miloan. Не підлягає оподаткуванню. ID платежу .

Тобто, згідно інформації з платіжної системи Liqpay, прізвище власника картки клієнта - ОСОБА_3 , але ПІБ отримувача - ОСОБА_1 (як вказано Miloan).

Ідентифікаційні дані власника картки № НОМЕР_1 : ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 , Серія та номер документу НОМЕР_9, адреса АДРЕСА_1 , телефон НОМЕР_7 .

Так, у відповідності до ч.3 ст. 89 ЦПК України суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Принцип змагальності полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.

Тобто, коли позивач стверджує про існування певної обставини та подає відповідні докази, а відповідач може спростувати цю обставину, подавши власні докази. Про перевагу однієї позиції над іншою суд і виносить власне рішення.

На переконання колегії суддів, наявні вище докази у справі у своїй сукупності належним чином свідчать про укладення між ОСОБА_1 та ТОВ «Мілоан» кредитного договору №2485831 від 07.09.2021 та, відповідно, наявність у Відповідачки заборгованості.

При цьому, колегія суддів вважає за необхідне зазначити те, що ТОВ «Мілоан» є не банківською, а фінансовою установою, а тому укладаючи кредитний договір та заповнюючи анкету-заяву на отримання кредитних коштів, позичальник, вказуючи номер карткового рахунку, на який бажає отримати кредитні кошти, діє за власною волею, а фінансова установа, в свою чергу, не має повноважень на встановлення власника такого рахунку, оскільки така інформація є банківською таємницею.

Той факт, що заповнюючи анкету-заяву на отримання кредитних коштів Відповідачка ОСОБА_1 зазначила не свій особистий картковий рахунок, а іншої особи, не свідчить про неукладення нею кредитного договору. При цьому колегія суддів також враховує і те, що ОСОБА_3 є чоловіком відповідачки, що підтверджується долученими до матеріалів справи фотографіями паспорту ОСОБА_1 , де вказано відомості про зареєстрований шлюб, а також, за інформацією АТ КБ «ПриватБанк», ОСОБА_3 зареєстрований за тією ж адресою, що і Відповідачка.

У відзиві на апеляційну скаргу представник Відповідачки не заперечив вказаних обставин, а лише зазначив, що таке твердження нічим не підтверджено, при цьому не надав будь-яких доказів на спростування вказаної обставини.

Таким чином вимоги п.2.1 вказаного Договору щодо умов його виконання були виконані, оскільки кредитні кошти були надіслані Позичальнику шляхом переказу на картковий рахунок. При цьому вказаним пунктом договору не передбачено, кому саме повинен належати такий рахунок, а тому доказуванню підлягає факт переказу таких коштів саме на той рахунок, на який просив здійснити переказ саме Позичальник, що в даному випадку було зроблено Позивачем та належним чином встановлено судом апеляційної інстанції і наявні в матеріалах справи докази у своїй сукупності у достатній мірі підтверджують ці обставини.

В цивільних (господарських) справах стандартом доказування є «перевага доказів», стандарт також відомий як «баланс ймовірностей», де основним принципом є змагальність сторін, а суд виступає лише арбітром.

Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Аналогічний стандарт доказування застосовано, зокрема, Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі №129/1033/13-ц, Касаційним господарським судом у складі Верховного Суду у постановах від 02.10.2018 у справі №910/18036/17, від 23.10.2019 у справі №917/1307/18, від 14.12.2021 у справі №917/2117/19.

Отже, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, не дослідив належним чином обставини справи та наявні в матеріалах справи докази, дав їм невірну правову оцінку та ухвалив рішення, яке не відповідає вимогам закону, а тому воно підлягає скасуванню.

Що стосується розміру заборгованості за кредитним договором, то колегія суддів зазначає наступне.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.04.2023 у справі №910/4518/16 зазначила, що припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України.

Подібних висновків Велика Палата Верховного Суду також дійшла у постановах від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 (пункти 53, 54), від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.19) та вважає, що підстав для відступу від таких висновків немає.

Велика Палата Верховного Суду підкреслює, що зазначене в цьому розділі постанови не означає, що боржник не повинен у повному обсязі виконувати свій обов`язок за кредитним договором. Боржник не звільняється від зобов`язань зі сплати нарахованих у межах строку кредитування, зокрема до пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, процентів за «користування кредитом». Установлений кредитним договором строк кредитування лише визначає часові межі, в яких проценти за «користування кредитом» можуть нараховуватись, не скасовуючи при цьому обов`язок боржника щодо їх сплати.

Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04.02.2020 у справі № 912/1120/16 (пункт 6.28).

На період після прострочення виконання зобов`язання з повернення кредиту кредит боржнику не надається, боржник не може правомірно не повертати кредит, а тому кредитор вправі вимагати повернення боргу разом з процентами, нарахованими на час спливу строку кредитування. Тобто боржник у цьому разі не отримує від кредитора відповідне благо на період після закінчення кредитування, а тому й не повинен сплачувати за нього проценти відповідно до статті 1048 ЦК України; натомість настає відповідальність боржника - обов`язок щодо сплати процентів відповідно до статті 625 ЦК України у розмірі, встановленому законом або договором.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що підхід, за якого проценти за «користування кредитом» могли нараховуватися та стягуватися за період після закінчення строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, не тільки не відповідає правовій природі таких процентів, а й призводить до вочевидь несправедливих результатів. Так, неможливо розумно пояснити, чому, наприклад, замовник робіт або послуг, який прострочив їх оплату, має сплачувати проценти річних за статтею 625 ЦК України, розмір яких може бути зменшений судом, якщо він надмірно великий порівняно зі збитками кредитора, а за прострочення повернення кредиту в такій самій сумі позичальник має додатково сплачувати ще й проценти як плату за «користування кредитом», розмір якої не може бути зменшений судом.

Отже, можливість нарахування процентів поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту та розмір таких процентів залежать від підстави їх нарахування згідно з частиною другою статті 625 ЦК України. У подібних спорах судам необхідно здійснити тлумачення умов відповідних договорів та дійти висновку, чи мали на увазі сторони встановити нарахування процентів як міри відповідальності у певному розмірі за період після закінчення строку кредитування або після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту, чи у відповідному розділі договору передбачили тільки проценти за правомірну поведінку позичальника (за «користування кредитом»). У разі сумніву слід застосовувати принцип contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem, тобто слова договору тлумачаться проти того, хто їх написав).

Як встановлено вище, згідно п.1.1 Договору Кредитодавець зобов`язався на умовах, визначених цим договором, на строк, визначений п.1.3 Договору, надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі, визначеній у п.1.2 Договору, а позичальник зобов`язався повернути Кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту та проценти за користування кредитом у встановлений п.1.4 Договору термін та виконати інші зобов`язання у повному обсязі на умовах та строки/терміни, що визначені договором.

Відповідно до п.1.2 Договору сума (загальний розмір) кредиту становить 7300.00 грн. Згідно п.1.3 Договору кредит надається строком на 7 днів з 07.09.2021 (строк кредитування). Відповідно до п.1.4 Договору термін (дата) повернення кредиту і сплати комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом (дата платежу): 14.09.2021. Відповідно до п.1.5.2 Договору проценти за користування кредитом: 638.75 грн, які нараховуються за ставкою 1.25 відсотків від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом.

Тобто сума кредиту складає 8668.75 грн, яка складається з 638.75 грн - % за користування кредитом на строк 7 днів, а також одноразова комісія в сумі 730 грн.

Долучені Позивачем до матеріалів справи меморіальні ордери №56404718, №56404698 від 15.09.2021, які ніби то підтверджують пролонгацію кредитного договору, не є достовірними доказами, оскільки вони не містять ані підписів уповноважених осіб, ані печаток установ, які видали такі докази. При цьому, вони були подані Позивачем з порушенням строків, передбачених ст.83 ЦПК України та клопотання про поновлення строку на їх подання не заявлялося.

Таким чином, нараховані відсотки за користування кредитом поза межами строку кредитування, з огляду на наведену вище практику Верховного Суду, стягненню не підлягають.

Разом з тим, відповідно до п.4.2 Договору про споживчий кредит №2485831 від 07.09.2021, до стягнення з Відповідачки підлягають також і відсотки, передбачені ч.2 ст.625 ЦК України, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України).

Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18)).

У період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем) (пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України).

Касаційний суд вже робив висновки щодо застосування пункт 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до зобов`язань, які виникли на підставі окремих договорів. Зокрема, вказувалося, що:

на договір про надання поворотної фінансової допомоги (позики) розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 06 вересня 2023 року в справі № 910/8349/22);

на кредитний договір розповсюджується дія пункту 18 Прикінцеві та перехідні положення ЦК України (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 жовтня 2023 року в справі № 706/68/23 (провадження № 61-8279св23).

Тлумачення пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України свідчить, що законодавець передбачив особливості у регулюванні наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання) певних грошових зобов`язань. Така особливість проявляється:

(1) в періоді існування особливих правових наслідків. Таким є період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування;

(2) в договорах на які поширюються специфічні правові наслідки. Такими є договір позики, кредитний договір, і в тому числі договір про споживчий кредит;

(3) у встановленні спеціальних правових наслідків прострочення виконання (невиконання, часткового виконання). Такі наслідки полягають в тому, що позичальник звільняється від відповідальності, визначеної частиною 2 статті 625 ЦК, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. У разі якщо неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Так, за період з 15 вересня 2021 року, дати закінчення строку кредитування по 23 лютого 2022 року, інфляційні втрати становлять 479,58 грн. та 97,20 грн. - 3 % річних за три роки, що разом становить 576,78 грн.

Таким чином, сукупна заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором, по сплаті інфляційних нарахувань та 3% річних становить 9245,53 грн., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

У зв`язку із частковим задоволенням апеляційної скарги, відповідно до приписів ст.141 ЦПК України судові витрати підлягають новому розподілу.

Як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до апеляційного суду з апеляційною скаргою, ТОВ "Коллект Центр" сплатив 4026 грн. судового збору.

Оскільки апеляційна скарга задоволена частково, з відповідача ОСОБА_1 на користь ТОВ "Коллект Центр" підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги пропорційно до задоволених позовних вимог - 26,38% в сумі 708,03 грн. та 1062,05 грн. відповідно сплачених за квитанціями № від 21 грудня 2023 року та № від 19 листопада 2024 року.

Що стосується стягнення з Відповідачки витрат на правничу допомогу, надану ТОВ «Колект Центр» за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанцій, то колегія суддів зазначає наступне.

Статтею 141 ЦПК передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача.

Згідно з частиною першою, пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Згідно з частинами першою-шостою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі №826/1216/16 зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчить про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, за розгляд справи в суді першої інстанції ТОВ «Коллект Центр» просило стягнути з відповідачки витрати на правничу допомогу в сумі 13000 грн, долучивши на підтвердження таких витрат Заявку на надання юридичної допомоги №173 від 04.11.2023 та Витяг з Акту №2 про надання юридичної допомоги від 08.01.2023, у яких вказано перелік наданих послуг на суму 13000 грн, а саме:

1) надання усної консультації з вивченням документів - 3000 грн;

2) складання позовної заяви про стягнення боргу для подачі до суду - 10000 грн.

Також вказано, що дані послуги були надані на підставі договору №02-01/2023 про надання правничої допомоги від 02.01.2023, укладеного між ТОВ «Коллект Центр» та АО «Лігал Ассістанс», однак даний договір позивачем ні під час розгляду справи в місцевому, ні в апеляційному судах до матеріалів справи не долучений.

В матеріалах справи міститься лише довіреність ТОВ «Коллект Центр», якою Позивач уповноважує адвоката Морозову В.В. представляти свої інтереси в судах (т.1 а.с.114).

Крім того, ані до апеляційної скарги, ані після відкриття апеляційного провадження у справі ТОВ «Коллект Центр» не долучило будь-яких доказів понесення витрат на правничу допомогу за розгляд справи в суді апеляційної інстанції, а лише в апеляційній скарзі зазначило, що орієнтовний розрахунок витрат на правничу допомогу становить 15000 грн і докази таких витрат будуть подані протягом п`яти днів з дня винесення постанови Тернопільським апеляційним судом у разі задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст.376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За вказаних обставин апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 30 жовтня 2024 року - скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.141, п.3 ч.1 ст.ст.362, 367, 374, 376, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» - задовольнити частково.

Рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 30 жовтня 2024 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_8 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» () заборгованість за кредитним договором № 2485831 від 07.09.2021 року у розмірі 8668, 75 грн., 3% річних та інфляційних втрат на суму 576,78 грн., що разом становить 9245,53 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_8 ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» () сплачений позивачем судовий збір за подання позовної заяви та апеляційної скарги пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 1770,08 грн.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді