Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(заочне)

Справа №348/2750/24

Провадження № 2/348/173/25

21 січня 2025 року Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області у складі судді Матолич В.В., за участю секретаря судового засідання Буратчук О.В., розглянув у порядку загального позовного провадження у м. Надвірна Івано-Франківської області цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики,

інші учасники: представник позивача ОСОБА_3 .

Процесуальні дії у справі.

15.11.2024 позивач ОСОБА_1 , інтереси якого прдставляє ОСОБА_3 , пред`явив позов, відповідно до якого просить суд стягнути з ОСОБА_2 заборгованість за договором позики у розмірі 23000,00 євро, що в гривневому еквіваленті станом на час звернення до суду становить 1061539,70 гривень, а також 19107,71 гривень - інфляційних витрат та 3741,49 - штрафних санкцій. В обґрунтування позову наведено таке. 05.12.2023 між позивачем та відповідачем було укладено договір позики, що підтверджується розпискою, де також вказано строк повернення позики -до 30.09.2024. Відповідач кошти отримала, з умовами надання коштів у позику погодилася, що підтверджується її підписом у розписці. У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором позики позивач просить стягнути з неї вказану заборгованість, а також відповідно до ст.625 ЦК України просить стягнути з відповідача інфляційні втрати та 3% річних від суми прострочення.

18.11.2024 суд відмовиву задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову.

19.11.2024 суд прийняв позовну заяву до розгляду та відкрив провадження у цивільній справі. Постановив розглядати справу за правилами загального позовного провадження.

20.12.2024 суд закрив підготовче провадження і призначив справу до судового розгляду по суті.

21.01.2025 позивач у судове засідання не з`явився, його представник зазначив, що позовні вимоги позивач підтримує в повному обсязі. Зазначив також, що сторона позивача не заперечує проти ухвалення заочного рішення. На запитання суду пояснив, що відповідач навіть частково не погашала заборгованість протягом строку на який їй було надано позику, а також після закінчення цього строку.

21.01.2025 відповідач у судове засідання повторно не з`явилася. Відзиву на позов не подала. Враховуючи наведене, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів (постановляє заочне рішення).

Суд встановив:

Згідно з розпискою від 05.12.2023 відповідач отримала у ОСОБА_1 23000,00 Євро та зобов`язалася повернути ці кошти до 30 вересня 2024 року.

Оцінка суду.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до п.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Ст. 530 ЦК України також передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі №723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що: "за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки".

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: "за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки".

Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Стаття 1047 ЦК України передбачає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 був укладений договір позики грошей на визначений термін. За умовами цього договору ОСОБА_1 передав відповідачу у позику кошти, а відповідач зобов`язалася повернути отримані кошти у строк, визначений у розписці. Відповідач свої зобов`язання на підставі розписки, яка є формою договору позики не виконала та кошти позивачу у встановлений сторонами договору строк не повернула.

З урахуванням наведеного з відповідача підлягає до стягнення на користь позивача сума позики, яку відповідач отримана на підставі розписки.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом вставновлено, що згідно з розпискою від 05.12.2023 зобов`язання мало бути виконаним відповідачем до 30 вересня 2024 року включно. Відповідач свої зобов`язання не виконала.

Слід зазначити, що відповідно до п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення.

Враховуючи наведене, слід відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних від суми прострочення.

Щодо стягнення судових витрат.

Згідно з п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до вимог ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Представник позивача стверджує, що витрати на правничу допомогу склали 15000 гривень, однак ним не надано акту прийому-передачі наданих послуг, договору про надання правничої допомоги, квитанцій про оплату зазначених послуг тощо на підтвердження розміру витрати позивача та складу таких витрат. Також до позову не було долучено попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат. Тому суд вважає, що у стягненні таких витрат слід відмовити.

При зверненні до суду з позовом позивач сплатив судовий збір у розмірі 10850,00 гривень, що підтверджується квитанцією № 4538-6535-3355-2971 від 18.11.2024 та за подання заяви про забезпечення позову - 605,60 гривень.

Оскільки судом постановлено ухвалу про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, судові витрати позивача по сплаті судового збору за подання заяви про забезпечення позову не підлягають стягненню з відповідача. Що стосується судового збору за подання позову, то такі судові витрати підлягають стягненню з відповідача у повному обсязі, оскільки суд задовольнив позов в частині стягнення заборгованості з відповідача.

Керуючись ст. 264, 265 ЦПК України, суд,

ухвалив:

позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позикизадовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість у розмірі 23000 (двадцять три тисячі) євро, що в гривневому еквіваленті на час звернення до суду становить 1061539 (один міліон шістдесят одну тисячу п`ятсот тридцять дев`ять) гривень 70 копійок.

В задоволенні інших вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 10850 (десять тисяч вісімсот п`ятдесят) гривень 00 копійок.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача поданою протягом тридцяти днів з дня його постановлення.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Івано-Франківського апеляційного суду Івано-Франківської області.

Позивач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач - ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 31.01.2025.

Суддя Матолич В.В.