Справа № 766/4461/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.01.2025 року м.Херсон

Херсонський міський суд Херсонської області у складі:

головуючої судді Дорошинської В.Е.,

при секретарі Передерей І.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Херсоні за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виділення частин зі спільної власності та припинення права власності у спільному майні,-

встановив:

І. Виклад позиції позивача.

Представник позивача звернулась до суду із вказаним позовом. Просить суд виділити кожному із співвласників по 1/4 частині у праві власності на домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 ; припинити право власності ОСОБА_5 (ідентифікаційний номер НОМЕР_1 ) на 1/4 частину у праві власності на домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 та визнати на цю частину право власності за ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) і стягнути з відповідачів солідарно судові витрати на підставі ст.ст.319, 321, 322, 365, 370, 372 ЦК України.

В обґрунтування позову зазначається, що позивач та відповідачі володіють домоволодінням за адресою АДРЕСА_1 , на праві спільної сумісної власності. Право власності на домоволодіння у Сторін виникло на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 15.03.1994, яке видано на підставі розпорядження Уповноваженого органу приватизації при Білозерській селищній Раді народних депутатів № 40-а від 15.03.1994. Домоволодіння в цілому складається з 3х кімнат житловою площею 49,93 кв. м, у тому числі: 1-а кімната 17,69 кв.м, 2-а кімната 14,79 кв. м, 3-я кімната 11,45 кв. м, кухні площею 8,32 кв.м, веранди 21,73 кв.м. Загальна площа домоволодіння - 73,98 кв. м. Відповідач ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не проживають в зазначеному домоволодінні, не користуються своїм майно, фактично частки домоволодіння не виділені, порядок користування земельною ділянкою не визначено, комунальні послуги не сплачує. Будь-які домовленості між позивачем, ОСОБА_5 та ОСОБА_4 , які б звільняли їх від обов`язку утримувати своє майно, відсутні. 24.06.2003 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 розірвали шлюб. Місце проживання ОСОБА_5 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , де він фактично й проживає з іншою сім`єю. Місце проживання ОСОБА_4 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 , де він фактично й проживає зі своєю сім`єю.

ОСОБА_5 відмовляється добровільно укладати договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності. При виділенні частки зі спільного майна частка ОСОБА_5 буде складати 1/4 частина у праві власності на домоволодіння. Спільне проживання позивача із ОСОБА_5 неможливо, оскільки у кожного своя сім`я. Частина відповідача у праві власності на домоволодіння (1/4) є незначною, розподіл або виділ в окреме визначене майно відповідно до вимог ДБН В.2.2.-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення» (далі - ДБН) здійснити не можливо, оскільки частина є незначною. Відповідно до вимог п. 2.21 ДБН одноквартирний (односімейний) житловий будинок і квартиру у багатоквартирному житловому будинку слід проектувати, виходячи з умови їх заселення однією сім`єю. Пункт 2.22 ДБН передбачає, що у квартирах повинні бути передбачені такі приміщення: житлові кімнати і підсобні приміщення - кухня, передпокій, санвузли, внутрішньоквартирні коридори, вбудовані комори, антресолі, літні приміщення тощо. Типи квартир за кількістю житлових кімнат і їх площі у житлових будинках II категорії слід приймати за таблицею 1. Відповідно до зазначеної таблиці мінімальна площа квартири (в їх випадку частина, що виділяється має відповідати поняттю «квартира», тобто приміщення придатне для проживання сім`ї) складає 30-40 кв.м. Загальна площа житлового домоволодіння складає 73,98 кв. м. Площа домоволодіння, що відповідає частині відповідача та інших співвласників, складає 18,5 кв.м. (73,98/4=18,495), тобто є меншою ніж визначено ДБН для повноцінної квартири, відповідно площа будинку, що відповідає частині відповідача є ще меншою, а тому виділ цієї частини є неможливий. Вартість 1/4 частини відповідача у праві власності можливо розрахувати наступним чином 20000,00 грн. (вартість домоволодіння) / 4 = 5000,00 грн. Таким чином, вартість 1/4 частини у праві власності, що належить відповідачеві, складає 5000,00 грн.

ІІ. Виклад позиції відповідачів.

Відповідачі відзив на позовну заяву не подавали.

ІІІ. Процесуальні дії суду у справі.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 06.10.2023 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 24.10.2023 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом та вирішено проводити її розгляд в порядку загального провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 09.01.2025 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, представник подав заяву, в якій просить розгляд справи проводити у їх відсутність. Позовні вимоги позивач підтримує повністю, просить їх задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у судове засідання не з`явилися, подали до суду заяви, в яких просять судовий розгляд справи проводити без їх участі та задовольнити позовні вимоги позивача.

Відповічач ОСОБА_5 , повторно в підготовче судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його участі не заявляв, заперечень проти позову не надав.

Суд, розглянувши заяви про розгляд справи у відсутність сторін, постановив: розглядати справу у відсутність сторін.

За приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІV. Фактичні обставини справи, встановлені судом та зміст правовідносин.

На підставі Свідоцтва про право власності на житло від 15.03.1994, яке видано на підставі розпорядження Уповноваженого органу приватизації при Білозерській селищній Раді народних депутатів № 40-а від 15.03.1994, позивач та відповідачі володіють домоволодінням за адресою АДРЕСА_1 , на праві спільної власності. Домоволодіння в цілому складається з 3х кімнат житловою площею 49,93 кв. м, у тому числі: 1-а кімната 17,69 кв.м, 2-а кімната 14,79 кв. м, 3-я кімната 11,45 кв. м, кухні площею 8,32 кв.м, веранди 21,73 кв.м. Загальна площа домоволодіння - 73,98 кв. м. згідно технічного паспорту.

Відповідно до звіту про оцінку майна від 05.06.2023, вартість об`єкту за адресою АДРЕСА_1 , складає 80000,00 гривень.

Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не проживають в зазначеному домоволодінні, відповідно до акту від 28.04.2023.

Позивач та ОСОБА_3 є ВПО та проживають за адресою АДРЕСА_4 .

24.06.2003 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 розірвали шлюб, що підтверджено копією відповідного свідоцтва.

Місце проживання ОСОБА_5 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , де він фактично й проживає з іншою сім`єю. Місце проживання ОСОБА_4 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 , де він фактично й проживає зі своєю сім`єю.

Згідно квитанції від 12.10.2023 ОСОБА_2 внесено 5000,00 гривень до Державної казначейської служби України м.Київ в рахунок внесення вартості частки у спільному майні на депозит суду.

V. Оцінка Суду.

Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

У частинах першій та третій статті 3 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

У статті 19 ЦПК України, визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.

Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Відповідно ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 цього Кодексу)

Статтею 1 Першого протоколу до конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини 1950 року та основоположних свобод. Першого протоколу та протоколів № 2, 4. 7. та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливого суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція), згідно з якою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 Цивільного кодексу України, далі -ЦК України).

Згідно зі ст.370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Відповідно до ст.364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Згідно зі ст.372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, в постанові від 01.07.2019 року у справі № 404/10673/14-ц висловив позицію, що системний аналіз положень статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України дає підстави дійти висновку про те, що у спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Виділ часток (поділ) будинку, що перебуває в спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру) або в разі, коли є технічна можливість переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 травня 2021 року у справі № 501/2148/17 (провадження № 61-22087св19) зроблено висновок, що відповідно до статті 367 Цивільного Кодексу України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Виходячи з аналізу змісту наведених норм права, поняття «поділ» та «виділ» не є тотожними. При поділі майно, що знаходиться в спільній частковій власності, поділяється між усіма співвласниками, і правовідносини спільної часткової власності припиняються. При виділі частки правовідносини спільної часткової власності, як правило, зберігаються, а припиняються лише для співвласника, частка якого виділяється. Винятком з цього правила є ситуація, коли майно належить на праві спільної часткової власності двом співвласникам, - тоді має місце поділ спільного майна. Тобто, поділ спільного майна відрізняється від виділу частки співвласника або припинення його права на частку в спільному майні однією суттєвою ознакою - у разі поділу майна право спільної часткової власності на нього припиняється.

Згідно з частиною першою статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

У статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що:

-припинення права на частку в одного співвласника одночасно виступає для інших співвласників підставою набуття права на частку;

-рішення суду про припинення права на частку є підставою, з якою закон пов`язує набуття для іншого (інших) співвласника(-ів) права на частку;

-визнання права є способом захисту, що використовується при порушенні. Необхідність у застосуванні цього способу захисту виникає у випадках, коли оспорюється або не визнається право, тобто певне суб`єктивне право;

-у співвласника, який тільки пред`являє позов про припинення права на частку, відсутнє суб`єктивне право, яке не визнається або оспорюється. Рішення суду буде лише підставою для правонабуття. У випадку відсутності суб`єктивного права власності неможливо стверджувати й про його порушення, тобто невизнання чи оспорювання, що виступало б передумовою для визнання права;

-недопустими є поєднання конструкції позову про припинення права на частку (стаття 365 ЦК України) та визнання права (пункт 1) частини другої статті 16 ЦК України) одночасно.

Тлумачення пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України свідчить, що по своїй суті такий спосіб захисту як визнання права може застосовуватися тільки тоді, коли суб`єктивне цивільне право виникло і якщо це право порушується (оспорюється або не визнається) іншою особою (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 233/4580/20 (провадження № 61-12524сво21).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 листопада 2021 року в справі № 754/16751/18 (провадження № 61-10039св21) зроблено висновок, що: «аналіз положень статті 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті підстав, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та технічних характеристик об`єкта, який є спільним майном. […] Правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Приписи пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України («таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї») перш за все спрямовані на регулювання майнових відносин, учасниками яких є співвласники - фізичні особи».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) вказано, що «право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї (частина перша статті 365 ЦК України). Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду (частина друга статті 365 ЦК України)».

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) зроблено висновок, що «відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 760/8958/15-ц (провадження № 61-4860св18) зазначено, що: «висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Та обставина, що відповідач та її діти зареєстровані в іншому житловому приміщенні само по собі не є підставою для висновку про те, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, оскільки доказами по справі підтверджено, що таке припинення завдасть істотної шкоди інтересам відповідача та членам її сім`ї».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року в справі № 750/11178/17 (провадження № 61-42000св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України та вказано, що «припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку».

У постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі

№ 6-1500цс15 зроблено висновок, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Частина перша статті 5 ЦПК України визначає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 06.10.2023 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків.

Системний аналіз вищенаведених норм законодавства України, дає змогу дійти висновку, що позовні вимоги позивача, предметом яких є виділ кожному із співвласників по 1/4 частині у праві власності на домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , фактично спрямовані на визначення часток, а не на виділ, позивач взагалі не вказує про наявність спору та порушене право. Відповідно належним способом захисту такого права є звернення до суду з вимогою про визначення часток. Однак такої вимоги позивач не заявила.

Обрання неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові.

Зважаючи на викладене, оскільки вимога про виділ кожному із співвласників по 1/4 частині у праві власності є неналежним способом захисту, то позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають.

Щодо вимоги про припинення права власності ОСОБА_5 на 1/4 частину у праві власності на домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 та визнання на цю частину права власності за ОСОБА_2 , слід зазначити наступне.

При зверненні із позовом позивач посилалася на те, що частка у праві спільної власності ОСОБА_5 є незначною (1/4), не може бути виділена в натурі, спільне володіння і користування будинком є неможливим, оскільки відповідач не бере участі в утриманні спільного майна, не цікавиться його станом, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам останнього, який має інше житло.

Однак у співвласника - позивача, який тільки пред`являє позов про припинення права на частку, відсутнє суб`єктивне право, яке не визнається або оспорюється. Рішення суду буде лише підставою для правонабуття. У випадку відсутності суб`єктивного права неможливо стверджувати й про його порушення, тобто невизнання чи оспорювання, що виступало б передумовою для визнання права. Тому недопустими є поєднання конструкції позову про припинення права на частку та визнання права одночасно.

Втім, частка у праві спільної власності ОСОБА_5 є рівною частці позивача та часткам інших співвласників і не може бути визнана судом незначною.

Позивачем до позовної заяви клопотання про призначення експертизи не долучалось, під час розгляду також будь яких клопотань не заявлено, твердження позивача щодо неможливості виділення частки відповідача ОСОБА_5 в натурі та неможливості спільного володіння і користування будинком жодним належним та допустимим доказом не підтверджено.

Крім того, аналіз наданих доказів свідчить, що при визначенні розміру компенсації вартості 1/4 частки спільної власності на житловий будинок позивач послалася на звіт про оцінку майна від 05.06.2023, згідно з яким оціночна вартість спірного майна становить 80000,00 гривень, однак в звіті оцінено лише житловий будинок без надвірних будівель та споруд, про які вказано у технічному паспорті на житловий будинок.

Позивачем не доведено під час судового розгляду, що припинення права не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника ОСОБА_5 та членам його сім`ї.

За вказаних вище обставин та оскільки вимога про виділ кожному із співвласників по 1/4 частині у праві власності, задоволенню не підлягає, суд приходить до висновку про необґрунтованість зазначених вимог позивача про припинення права власності ОСОБА_5 на 1/4 частину у праві власності на домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 та визнання на цю частину права власності за ОСОБА_2 та відмову в їх задоволенні, оскільки позовні вимоги не знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду.

Щодо решти доводів позивача суд відзначає, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору.

Інші доводи сторін, наведені ними у справі, не спростовують встановлені судом та наведені вище обставини.

VІ. Заходи забезпечення позову (заяви).

Заходи забезпечення позову (заяви) судом не застосовувалися.

VІI. Розподіл судових витрат між сторонами.

Питання судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, поклавши їх на позивача.

VІІІ. Інші питання, що підлягають вирішенню.

На виконання приписів ст. 365 ЦК України, позивачем згідно квитанції від 12.10.2023 було внесено 5000,00 гривень до Державної казначейської служби України м.Київ в рахунок внесення вартості частки у спільному майні.

Разом з тим, оскільки у задоволенні позову відмовлено.

Тобто, у випадку відхилення позову позивач має право на повернення внесених коштів у зв`язку з їх невикористанням.

Депозитний рахунок суду, який відкритий в управлінні державної казначейської служби не є бюджетним рахунком, а є спеціальним реєстраційним рахунком для обліку депозитних сум. Кошти, які зараховуються на цей рахунок є власністю осіб, що їх внесли та підлягають поверненню або перерахуванню за призначенням із настанням відповідних умов.

Відповідно до ч. 12 ст. 158 ЦПК грошові кошти, внесені відповідачем (іншою особою) на рахунок суду з метою забезпечення позову відповідно до частини четвертої статті 156 цього Кодексу, підлягають поверненню відповідачу (іншій особі), який здійснив таке забезпечення, протягом п`яти днів з дня набрання законної сили рішенням суду про повну відмову в позові або ухвалою суду про залишення позову без розгляду або закриття провадження.

Оскільки грошові кошти у загальному розмірі 5000,00 грн. були внесені ОСОБА_2 , то в силу презумпції правомірності фактичного володіння майном (ч. 3 ст. 397 ЦК України), вони належать останній.

Отже, враховуючи, що підстава для знаходження грошових коштів на депозитному рахунку суду відпала, у позові ОСОБА_2 відмовлено, у зв`язку з поданням якого сплачувались кошти на депозитний рахунок у якості грошової компенсації вартості майна, вказані грошові кошти підлягають поверненню останній.

Суд також вважає за необхідне повернути ОСОБА_2 оригінал квитанції від 12.10.2023, а в справі залишити її копію.

На підставі викладеного, керуючись ст.41 Конституції України, ст. ст.3, 15, 16, 183, 316, 317, 319, 321, 322, 328, 256, 364, 365, 370, 372 ЦК України, ст. ст.2-4, 5-13, 15, 16, 19, 76-81, 83, 89, 141, 158, 247, 258, 259, 263-265, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 , яка діє від імені та в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виділення частин зі спільної власності та припинення права власності у спільному майні - відмовити в повному обсязі.

Повернути ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ), грошові кошти в сумі 5000,00 гривень, внесені 12.10.2023 до Державної казначейської служби України м.Київ на рахунок UA 01110 (код отримувача ) із призначенням платежу: «Сплата за Ухвала суду у справі №766/4461/23 від ОСОБА_2 », згідно квитанції від 12.10.2023.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не були вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 30 (тридцяти) днів з дня вручення йому повного рішення суду. Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у ч. 2 ст. 358 цього Кодексу.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції. До дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційну скаргу може бути подано до Херсонського міського суду Херсонської області.

Відомості про учасників справи згідно п. 4 ч. 5 ст. 265 ЦПК України:

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 ; проживає за адресою: АДРЕСА_6 .

Відповідач: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_5 ; проживає за адресою: АДРЕСА_6 .

Відповідач: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_4 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_7 .

Відповідач: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_5 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_8 .

Суддя В. Е. Дорошинська