Справа № 351/1928/24
Номер провадження №2/351/195/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2025 року м. Снятин

Снятинський районний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючого судді Посохова І.С.,

за участю секретаря судового засідання Боднарук О.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Снятині в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом адвоката Петрички Олександра Євгеновича в інтересах ОСОБА_1 до Снятинської міської ради Коломийського району Івано-Франківської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування,

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Петричка Олександр Євгенович звернувся до Снятинського районного суду Івано-Франківської області в інтересах ОСОБА_1 із позовною заявою до Снятинської міської ради Коломийського району Івано-Франківської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування.

В обґрунтування заявлених вимог представник позивача Петричка О.Є. зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла тітка позивачки - ОСОБА_3 . Після її смерті залишилось спадкове майно - земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, згідно з державним актом серії ІV-ІФ № 036503, розташована на території Видинівської сільської ради. Спадкоємцем за заповітом після смерті тітки стала позивачка. 23.09.2024 позивачка звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті тітки, але отримала відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з тим, що державний акт на вказану земельну ділянку виданий на ім`я померлої ОСОБА_3 після її смерті.

У своїй позовній заяві представник позивача просив суд визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,52 га, яка розташована на території Снятинської міської ради (Видинівської сільської ради) Коломийського району Івано-Франківської області, яка залишилась після смерті її тітки ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Видинів Снятинського району Івано-Франківської області, та належала їй за життя на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія ІV-ІФ № 036503, виданого 12 квітня 2001 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 3.

Позивач ОСОБА_1 та її представник Петричка О.Є. в судове засідання не з`явились, представник позивача подав до суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу без їх участі, позовні вимоги підтримав, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача Снятинської міської ради Коломийського району Івано-Франківської області Анатійчук В. у судове засідання не з`явився, подав до суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, проти задоволення позову не заперечував.

Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини.

З матеріалів справи судом встановлено, що згідно з копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 , виданого 01 березня 1999 року Видинівською сільською радою Снятинського району Івано-Франківської області, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , актовий запис № 6.

Згідно з копією заяви до Першої Снятинської державної нотаріальної контори № 757 від 23.09.2024, ОСОБА_1 , 1975 р.н., звернулася до державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті тітки - ОСОБА_3 , яка постійно проживала у с. Видинів Коломийського району Івано-Франківської області.

Відповідно до копії заповіту від 15.06.1996, посвідченого секретарем виконавчого комітету Видинівської сільської Ради народних депутатів Снятинського району Івано-Франківської області, ОСОБА_3 на випадок своєї смерті все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що буде їй належати на день смерті і на що вона за законом матиме право заповіла ОСОБА_1 .

Згідно з копією витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № витягу: 78456536, дата видачі 23.09.2024, зареєстрована спадкова справа за номером 73019253, спадкодавець ОСОБА_3 .

Згідно з довідкою № 561 від 18.09.2024, виданою старостою Старостинського округу № 4 Снятинської міської ради Коломийського району Івано-Франківської області, за померлою ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , а/з № 6 від 01.03.1999, рахується земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва 1,52 га. На день смерті крім померлої у господарстві була зареєстрована її родичка ОСОБА_1 , 1975 р.н. Після смерті ОСОБА_3 в управління спадковим майном вступила ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . Заповіт від імені ОСОБА_3 посвідчувався у Видинівській сільській раді 15 червня 1996 року за № 10.

З копії Державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ІФ № 036503, виданого 12.04.2001, вбачається, що ОСОБА_3 належить на праві приватної власності земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,52 га, яка розташована на території Видинівської сільської ради. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 3.

Згідно з довідкою Першої Снятинської державної нотаріальної контори № 1567/02-14 від 24.09.2024 після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка проживала в с. Видинів Коломийського району Івано-Франківської області, заведена спадкова справа № 329/2024. Спадкоємцем за заповітом на все майно є ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , жителька АДРЕСА_1 , інших спадкоємців немає.

Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 1568/02-31 від 24 вересня 2024 року, державним нотаріусом Першої Снятинської державної нотаріальної контори Коломийського району Івано-Франківської області Білоконь К.С. відмовлено у здійсненні нотаріальної дії ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , жительці АДРЕСА_1 , у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 , на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,52 га, що розташована на території Видинівської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області, яка належала ОСОБА_3 , померлій ІНФОРМАЦІЯ_3 , на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку серія ІV-ІФ № 036503, виданого на ім`я померлої після її смерті.

Згідно з копією Державного акту на право колективної власності на землю, виданого 23.06.1998 агрофірмі «Червона калина», вказаному власнику землі передається у колективну власність 607,7 гектарів землі в межах згідно з планом. Землю передано у колективну власність для ведення товарного сільськогосподарського виробництва відповідно до рішення Видинівської сільської Ради народних депутатів від 23 червня 1998 року. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за № 1.

До даного акту додано Додаток № 1 - список громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства, згідно з яким під номером 3 зазначена ОСОБА_3 .

Отже, з досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачем свого права власності в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала на праві власності її тітці на момент смерті, а правовстановлюючий документ на неї був виданий після її смерті. Вказані правовідносини регулюються нормами Конституції України, Цивільного кодексу України та Цивільного кодексу Української РСР.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі (п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування»). Тому спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за одержанням свідоцтва в будь-який час після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Неодержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину не позбавляє його права на спадкування.

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Водночас, згідно з наведеною Постановою при розгляді справ даної категорії слід перевіряти наявність або відсутність спадкової справи, наявність в матеріалах спадкової справи повідомлення нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

За змістом Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2004 року відносини спадкування регулюються нормами цього Кодексу, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати (строк на прийняття якої закінчився до 01 січня 2004 року) або якщо вона була прийнята хоча б одним із спадкоємців, до таких спадкових відносин застосовуються норми ЦК Української РСР 1963 року (далі - ЦК УРСР).

Отже, спірні правовідносини регулюються ЦК УРСР 1963 року, який був чинним на день смерті ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Тлумачення розділу 7 «Спадкове право» ЦК УРСР (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) свідчить, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Згідно зі ст. 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або його частину одній або кільком особам, а також державі або окремим організаціям. Частина майна, що залишилася незаповіданою, розподіляється між спадкоємцями за законом в порядку черговості (ст. 537 ЦК УРСР).

Згідно зі ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту її відкриття.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління і володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців із дня відкриття спадщини.

Аналогічні норми передбачені і у Цивільному кодексі України.

Так, частиною 1 статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Відповідно до ч. 1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Відповідно до ч. 1 ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому.

Частинами 1, 3 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

З наведених матеріалів справи судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті її тітки ОСОБА_3 , зокрема на спірну земельну ділянку. Спадщину позивачка прийняла відповідно до вимог закону, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та не заявляла про відмову від неї. Однак через те, що державний акт на спірну земельну ділянку виданий на ім`я померлої ОСОБА_3 після її смерті, позивачу нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на цю земельну ділянку, а тому позивач не оформив у встановленому законом порядку своїх спадкових прав та позбавлений можливості захистити своє право власності у позасудовому порядку.

Проте, суд вважає, що право позивача, у зв`язку з тим, що останній вчинив усі передбачені законом дії для прийняття спадщини, підлягає захисту, а тому позивач має право на звернення до суду з позовом про визнання за ним права власності на майно в порядку спадкування.

З наданих суду документів вбачається, що відповідно до копії Державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ІФ № 036503 виданого 12.04.2001, вбачається, що ОСОБА_3 належить на праві приватної власності земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,52 га, яка розташована на території Видинівської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 3. Однак за життя ОСОБА_3 не отримала Державного акту на право приватної власності на землю, а зазначений правовстановлюючий документ був виданий вже після її смерті.

Отже, предметом спору в цій справі є земельна ділянка загальним розміром 1,52 га, розташована на території Видинівської сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області, яка відповідно до державного акту належала тітці позивачки та яку бажає успадкувати позивачка.

Підстави та процедура набуття права власності на земельну ділянку на час відкриття спадщини регулювалися Земельним кодексом України 1990 року.

Відповідно до положень ст. 17 ЗК України 1990 року (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин) передача земельних ділянок у приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки.

Згідно з частинами 3 і 4 ст. 17 цього Кодексу громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до відповідної ради за місцем розташування земельної ділянки, яка розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність.

Відповідно до ч. 7 ст. 17 цього Кодексу Ради народних депутатів розглядають у місячний строк зазначені заяви і матеріали та приймають відповідні рішення.

Відповідно до ст. 22 цього Кодексу право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після встановлення меж ділянки в натурі та одержання документа, що посвідчує право власності чи право користування.

Відповідно до ст. 23 цього Кодексу право власності чи право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються сільськими, селищними, міськими, районними радами.

З огляду на викладене, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом.

Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності відповідних юридичних фактів у їх сукупності, зокрема, ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку.

Отримання земельних ділянок у власність на пай в колективних сільськогосподарських підприємствах має свої особливості.

Паювання сільськогосподарських земель започатковано Указом Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», згідно з яким паювання земель передбачає визначення розміру земельної частки (паю) у колективній власності на землю кожного члена КСП без виділення земельних ділянок в натурі (на місцевості).

Процедура паювання згідно з цим Указом передбачала низку послідовних етапів, зокрема: виготовлення Державного акта на право колективної власності на землю та складання списку членів колективного сільськогосподарського підприємства, які мають право на земельну частку (пай); грошову оцінку угідь, що знаходяться у колективній власності згідно з методикою КМ України; визначення вартості та розміру земельної частки (паю) кожного члена, який визначається в умовних кадастрових одиницях комісією КСП, затвердження районною державною адміністрацією визначених комісією КСП розміру земельної частки (паю); видача громадянам районною державною адміністрацією сертифікату на право на земельну частку (пай) та його реєстрація.

І лише після виконання сукупності наведених умов та отримання сертифіката на право на земельну частку (пай) та його реєстрації громадянин має право на виділення йому на пай земельної ділянки в натурі з дотримання положень Земельного кодексу України.

Згідно з пунктом 2 Указу, право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, у тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними.

За змістом статей 22, 23 Земельного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; одержання КСП цього акта.

Член кооперативного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай).

Відповідно до пунктів 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» № 7 від 16.04.2004 року (із змінами та доповненнями, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19.03.2010 року № 2), згідно зі статтею 25 ЗК України, при приватизації земель державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій земельні ділянки передаються працівникам цих підприємств, установ та організацій, працівникам державних та комунальних закладів освіти, культури, охорони здоров`я, розташованих на території відповідної ради, а також пенсіонерам з їх числа з визначенням кожному з них земельної частки (паю) за рішенням органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, кожна з цих осіб має гарантоване право одержати безоплатно свою земельну частку (пай), виділену на місцевості. Член КСП, включений до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, набуває право на земельну частку (пай) з дня видачі цього акту.

Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.08.2008 року судам роз`яснено, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України, Указу Президента України від 08.08.1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям».

Тобто право на земельну частку (пай), на який особа мала право за життя, але не встигла оформити, виникає лише у тому разі, коли померла особа була включена до державного акту на право колективної власності на землю.

Під час вирішення спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай).

Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України 1990 року, Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» та відповідні норми ЦК України.

Отже, з матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_1 , як спадкоємець померлої ОСОБА_3 має право на спадкування за заповітом спадкового майна, яке залишилось після смерті останньої, зокрема й на спірну земельну ділянку, оскільки позивачка прийняла спадщину та не відмовлялася від її прийняття. Таким чином, спірна земельна ділянка може бути успадкована позивачкою за умови наявності у спадкодавця права власності на неї.

Право власності спадкодавця ОСОБА_3 на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва підтверджено копією Державного акту на право колективної власності на землю, виданого 23.06.1998 спілці селян агрофірми «Червона калина», та доданим до Акту списком громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства, в якому під № 3 зазначено ОСОБА_3 .

За таких обставин суд вважає, що право власності на спірну земельну ділянку виникло у ОСОБА_3 за її життя, підтверджено належними та допустимими доказами, а тому має перейти до спадкоємця ОСОБА_1 за загальними правилами спадкування зі збереженням її цільового призначення.

Ураховуючи викладене вище, приймаючи до уваги у сукупності письмові докази по справі, суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання за ОСОБА_1 права власності на майно в порядку спадкування за заповітом.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що даний спір виник виключно внаслідок дій позивача, яким судових витрат до відшкодування заявлено не було. Отже, стягнення судових витрат з відповідача на користь позивача в даному випадку буде несправедливим.

Керуючись ст. 2, 12, 13, 81, 141, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов адвоката Петрички Олександра Євгеновича в інтересах ОСОБА_1 до Снятинської міської ради Коломийського району Івано-Франківської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , право власності в порядку спадкування за заповітом на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,52 га, яка розташована на території (Видинівської сільської ради) Снятинської міської ради Коломийського району Івано-Франківської області, що залишилась після смерті її тітки ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_3 у с. Видинів Снятинського району Івано-Франківської області, та належала їй за життя на праві власності, що підтверджено Державним актом на право приватної власності на землю серія ІV-ІФ № 036503, виданим 21 квітня 2001 року та зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 3.

Рішення може бути оскаржено до Івано-Франківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про сторони:

- позивач: ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ;

- відповідач: Снятинська міська рада Коломийського району Івано-Франківської області, місцезнаходження: 78300, Івано-Франківська область, Коломийський район, м. Снятин, пл. Незалежності, буд. 1, .

Суддя Іван ПОСОХОВ