Справа №295/911/25
про відмову у відкритті провадження у справі
29.01.2025 року м. Житомир
Суддя Богунського районного суду м. Житомира Стрілецька О.В.,
вирішуючи питання про відкриття провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення,
ОСОБА_1 звернулась до суду з заявою, в якій просить встановити факт видачі їй ордерів на проживання в квартирах АДРЕСА_1 .
Обґрунтовуючи заявлені вимоги заявник посилається на те, що відповідно до рішення Житомирської міської ради №327 від 11.07.1991 їй видано ордер, який надавав право на проживання і на заселення в зазначених вище квартирах.
Разом з тим, позивач посилається на те, що не може отримати вказаний ордер, оскільки на її письмову вимогу Житомирська міська рада та Державний архів Житомирської області надали відповідь про відсутність його на зберіганні.
ОСОБА_1 вказує, що в позасудовий спосіб вона позбавлена можливості отримати ордер на житло. Зазначає, що відсутність ордера побавляє її можливості здійснити приватизацію цих квартир. Метою встановлення цього факту заявниця вказує створення передумов для реалізаціїї її права на проведення приватизації.
Вирішуючи питання про відкриття провадження у справі суддею встановлено таке.
Згідно з частиною 1 статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Пунктом 5 частини 2 статті 293 ЦПК України встановлено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 зроблено висновок, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян.
Таким чином, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло.
За правилами ч. ч. 1, 3 ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом.
Статтею 9 ЖК України передбачено, що громадянини України мають право на приватизацію державного житлового фонду.
Статтею 1 Закону визначено, що приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ.
Відповідно до ст. 3, 5 Закону приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз.
Отже, за своєю правовою природою приватизація житла є правочином, за яким особа безоплатно, у межах норм, встановлених законом, набуває у власність житлове приміщення, яке перебуває в її правомірному користуванні.
Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 8 Закону та п. 13 Положення приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.
Відповідно до ст. 58 ЖК України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської ради видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення. Форма ордера встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Згідно з п.п. 70, 72 Правил квартирного обліку ордер вручається громадянинові, на ім`я якого він виданий, або за його дорученням іншій особі. При одержанні ордера пред`являються паспорти (або документи, що їх замінюють) членів сім`ї, включених до ордера; при вселенні в надане жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності - відповідному підприємству, установі, організації.
В постанові Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі №759/3119/16-ц висловлена правова позиція, згідно якої ордер є адміністративним актом індивідуального характеру виконкому районної, міської, районної в місті Ради (орган місцевого самоврядування), до компетенції якого входить його видача на вселення громадянина у зазначене в ньому житлове приміщення. Ордер породжує, з одного боку, адміністративно-правові відносини між виконкомом та житлово-експлуатаційною організацією (підприємством, іншим органом), куди він здається, а з іншого - цивільно-правові відносини між громадянином і зазначеними організаціями, які зобов`язані після вселення особи у надане житло укласти з ним договір найму щодо цього жилого приміщення.
Отже, беручи до уваги вимоги чинного законодавства ордер має зберігатись у житлово-експлуатаційній організації або у відповідному підприємстві, установі, організації.
Суд звертає увагу заявника, що ордер не підлягає зберіганню в архівних документах управління житлово-комунального господарства Житомирської міської ради, куди за його отриманням вона зверталась.
До заяви не долучені докази, які підтверджують, що заявниця зверталась за отриманням ордера або його копії до відповідної житлово-експлуатаційної організації або до відповідного підприємства, установи, організації, куди він повинен був бути зданий, але їй було повідомлено про його відсутність.
Таким чином, суд констатує, що заявницею не доведено, що ордер відсутній у відповідній житлово-експлуатаційної організації, куди він повинен був бути переданий на зберігання.
В пункті 18 Положення № 396 в переліку документів, які подаються до органу приватизації для отримання житла в порядку приватизації, відсутній такий документ, як рішення суду, в тому числі, про встановлення факту.
Відповідно до положень Закону встановлено, що право на приватизацію залежить від факту постійного проживання в квартирі та не передбачено, що за відсутності ордера (договору найму) громадяни не мають права на приватизацію.
При цьому, судом не встановлено, що заявниця в установленому порядку зверталась до органу, до повноважень якого входить проведення приватизації, проте їй було відмовлено, оскільки не наданий відповідний ордер.
Отже, на переконання суду, ОСОБА_1 не може бути ініційоване питання про встановлення факту видачі їй ордера, оскільки заявницею не доведено, що вона не має іншої можливості одержати чи відновити документ, позаяк нею не підтверджено, що вона зверталась до органу, куди повинен був бути зданий ордер на зберігання, але їй повідомили, що він відсутній.
Крім того, з огляду на те, що заявник звернулась до суду із заявою про встановлення факту видачі їй ордера з метою реалізації в подальшому права на приватизацію житла, яке не може бути реалізоване з використанням судового рішення про встановлення факту видачі ордера, оскільки встановлення факту, про який просить заявник, не породжує для неї юридичних наслідків згідно з заявленою метою, а тому не відноситься до юрисдикції суду і не може бути предметом судового розгляду.
За сукупності наведених обстави, суд дійшов висновку, що у відкритті провадження в цій справі слід відмовити.
Суд вважає за необхідне роз`яснити заявниці, що у разі відмови уповноваженим органом в наданні дозволу на приватизацію у зв`язку з відсутнстю ордера, її право підлягає судовому захисту в позовному провадженні шляхом звернення до суду з позовом до органу, який відмовив у приватизації.
Керуючись стст. 293, 294, 315, 317, 318 ЦПК України, суддя
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті провадження у справі.
Ухвала може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Ухвала набирає законної сили негайно в моменту її складення.

Суддя О.В. Стрілецька