ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

28 січня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 742/1171/24

Головуючий у першій інстанції Коротка А. О.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/298/25

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.,

суддів: Онищенко О.І., Шитченко Н.В.,

із секретарем Піцан В.М.,

учасники справи: позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 15 серпня 2024 року (місце ухвалення м. Прилуки, дата складення повного тексту судового рішення 26.08.2024) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В :

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позову посилалася на те, що з 16.06.2001 вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , який на підставі рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 01.10.2019 був розірваний.

Вказує, що за час спільного проживання в шлюбі подружжям за спільні кошти у 2019 році був придбаний автомобіль марки Kia Sorento, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , д.р.н. НОМЕР_2 , який був зареєстрований на ім`я відповідача ОСОБА_2 .

За доводами позову, після розірвання шлюбу, спірний автомобіль разом зі свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу знаходиться у відповідача і між сторонами була усна домовленість, що автомобіль відповідач подарує їхньому спільному сину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Також позивачка зазначає, що коли ОСОБА_2 користувався автомобілем, то він був у поганому стані, але сподіваючись, що відповідач дотримається своєї обіцянки та подарує придбаний за спільні кошти автомобіль сину, вона за власний рахунок здійснила повний капітальний ремонт транспортного засобу, проте колишній чоловік без її відому у 2021 році продав вищевказаний автомобіль, а отримані за нього кошти залишив собі.

Як стверджує позивачка, від спільних знайомих вона дізналась, що автомобіль відповідач продав за 7500,00 доларів США, тобто на власний розсуд, без погодження розпорядився майном, яке перебувало у спільній сумісній власності подружжя.

Крім того, позивачка посилається, що у березні 2023 року вона мала намір звернутися до суду з позовною заявою про поділ спільного автомобіля, у зв`язку з чим зробила попередньо його оцінку, та вартість автомобіля, згідно з довідкою №30/03/2023 виданою ФОП ОСОБА_4 за курсом НБУ становила 7050,00 доларів США, тобто 266984,00 грн. Проте відповідач запевнив, що віддасть їй половину коштів за проданий автомобіль, проте цього не зробив, тому позивачка змушена була звернутися до суду з відповідним позовом, так як у позасудовому порядку вирішити цей спір неможливо.

Посилаючись на положення ст. 316, 317, 319, 321, 364, 358 ЦК України, ст. 60, 69, 70, 72 СК України, у позові ОСОБА_1 просила визнати автомобіль марки Kia Sorento, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , д.р.н. НОМЕР_2 , об`єктом спільної сумісної власності та стягнути з ОСОБА_2 грошові кошти у сумі 142394,63 грн, як вартість 1/2 частини автомобіля марки Kia Sorento, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , д.р.н. НОМЕР_2 , а також судові витрати.

Заочним рішенням Прилуцького міськрайонного суду від 15.08.2024 позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Автомобіль марки Kia Sorento, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , д.р.н. НОМЕР_2 , визнано об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти у сумі 142394,63 грн, як вартість 1/2 частини автомобіля марки Kia Sorento, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , д.р.н. НОМЕР_2 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

В обґрунтування підстав для задоволення позову суд першої інстанції послався, що з урахуванням положень ст. 60, 63, 69 СК України, оскільки спірний автомобіль був придбаний подружжям у 2019 році за спільні кошти у період шлюбу, тому він є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і у випадку відчуження автомобіля одним із подружжя проти волі без згоди іншого з подружжя, останній має право на грошову компенсацію вартості відчуженого автомобіля, виходячи з дійсної ринкової вартості аналогічних транспортних засобів на час поділу майна.

Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду від 11.11.2024 заяву представника ОСОБА_2 адвоката Коломієць Т.В. про перегляд заочного рішення Прилуцького міськрайонного суду від 15.08.2024 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, залишено без задоволення.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, на підставі ч. 4 ст. 287 ЦПК України представник ОСОБА_2 адвокат Коломієць Т.В. звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду від 15.08.2024 і ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

За доводами скарги рішення судом ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів заявник посилається на те, що відповідач ОСОБА_2 не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, оскільки поштова кореспонденція, направлена відповідачу, поверталась до суду не врученою.

Вказує, що на час розгляду справи відповідач на законних підставах перебував за межами України з дитиною з інвалідністю, у зв`язку з чим він не отримував та не міг отримати повідомлення про судові засідання і про наявність судового рішення дізнався із за стосунку «Дія». Тому вважає, що оскільки відповідач не був належним чином повідомлений про розгляд справи у зв`язку з перебуванням за межами України, тому причини його неявки є поважними, а суд першої інстанції допустив порушення норм процесуального права.

Також за доводами скарги, оскільки відповідач, який не був належним чином повідомлений про розгляд справи, є підстави для вирішення апеляційним судом заяви про застосування строків позовної давності, враховуючи правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 24.10.2018 у справі № 317/3698/15-ц.

Як зазначає заявник, шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Прилуцького міськрайонного суду від 01.10.2019, тому саме з цієї дати розпочався відлік строку позовної давності для поділу спільного майна подружжя, а з позовом позивачка звернулась лише 21.02.2024, тобто з пропуском строку.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Дуденок О.О. просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Прилуцького міськрайонного суду від 15.08.2024 без змін. В обґрунтування посилається, що звернення із заявою про перегляд заочного рішення не є безумовною підставою для скасування заочного рішення, оскільки відповідач знав про існування процесу через за стосунок «Дія», де отримував інформацію та прийняті рішення по справі. Посилаючись на положення ст. 72 СК України, вказує, що звертаючись з позовом, позивачка зазначила, що про порушене право дізналась у 2023 році, коли зверталась до відповідача з вимогою про врегулювання спору та зробивши оцінку вартості автомобіля, проте відповідач не віддав їй частину коштів, у зв`язку з чим вона вимушена була звернутись до суду з позовом у лютому 2024 року.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення учасника судового розгляду, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 16.06.2001 по 01.10.2019, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії НОМЕР_3 (а.с. 7) та копією заочного рішення Прилуцького міськрайонного суд Чернігівської області у справі № 742/2067/19 від 01.10.2019 (а.с. 8-9).

Відповідно до копії довідки № 024/2-09-1773 від 12.12.2023 ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , до складу зареєстрованих входять: ОСОБА_2 співвласник, ОСОБА_5 син, ОСОБА_6 син (а.с. 6).

З копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 убачається, що автомобіль марки Kia Sorento, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , д.р.н. НОМЕР_2 , 07.02.2019 був зареєстрований на праві власності за ОСОБА_2 (а.с. 10).

Згідно з довідкою №30/03/2023 ФОП ОСОБА_4 від 30.03.2023 автомобіль марки Kia Sorento, V-2497, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , станом на 30.03.2023 має середню ринкову вартість за курсом НБУ 7050,00 доларів США, тобто 266984,00 грн (а.с.15 ,18-19).

Курс Національного Банку гривні до долара США на день звернення до суду становив 37,9717 грн (а.с.13).

Судом також встановлено, що автомобіль марки Kia Sorento, 2005 року випуску, на сайті AUTO.RIA в середньому коштує 7500,00 доларів США, тобто 284789,25 грн, що підтверджується витягом із сайту AUTO.RIA від 19.02.2024 (а.с. 12).

Згідно довідки головного сервісного центру МВС регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м.Києві № 31/26-1207 від 27.03.2024 та реєстраційної картки ТЗ серії НОМЕР_4 , автомобіль марки Kia Sorento, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , д.р.н. НОМЕР_2 , чорного кольору, з 07.02.2019 зареєстрований на праві власності за ОСОБА_2 , адреса власника: АДРЕСА_1 (а.с. 36, 37).

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що з урахуванням положень ст. 60, 63, 69 СК України, оскільки спірний автомобіль був придбаний подружжям у 2019 році за спільні кошти у період шлюбу, тому він є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і у випадку відчуження автомобіля одним із подружжя інший має право на грошову компенсацію ? частини вартості відчуженого автомобіля, виходячи з дійсної ринкової вартості аналогічних транспортних засобів на час поділу майна.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується суд апеляційної інстанції, враховуючи наступне.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункт 3 частини першої статті 57 СК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

При цьому конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частини перша, четверта статті 65 СК України).

Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно з частинами першою, другою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Частинами першою, четвертою статті 71 СК України передбачено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.

В постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду від 03 травня 2018 року у справі N 755/20923/14-ц (провадження N 61-10442св18), від 09 грудня 2020 року у справі N 301/2231/17 (провадження N 61-5392св19), від 07 квітня 2021 року у справі N 402/849/18 (провадження N 61-8383св19), в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі N 127/7029/15-ц (провадження N 61-9018сво18), суд касаційної інстанції дійшов таких висновків:

- у справі N 755/20923/14-ц: при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Отже, за відсутності згоди позивача на відчуження спірного автомобіля він має право на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна;

- у справі N 127/7029/15-ц: у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні;

- у справі N 301/2231/17: у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року в справі N 127/7029/15-ц (провадження N 61-9018сво18) зазначено, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні. Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про те, що оскільки спірний автомобіль придбаний сторонами під час їх перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні кошти, то це майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідач здійснив продаж транспортного засобу без повідомлення про це позивача та без отримання її згоди, тому має відшкодувати останній 1/2 частину його вартості, визначену відповідно до висновку (акта) експертної оцінки, за яким вартість транспортного засобу становить 132 500 грн.

- у справі N 402/849/18: у разі, коли під час розгляду вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Визначаючи розмір компенсації вартості частки автомобіля, суди першої та апеляційної інстанцій керувалися тим, що у договорі купівлі-продажу автомобіля визначена вартість його продажу. Водночас суди не врахували, що у договорі купівлі-продажу спірного автомобіля його ціна визначається за згодою сторін, яка може не відповідати його дійсній вартості, а також на момент поділу майна вартість автомобіля може змінитися, а тому під час вирішення спору суд зобов`язаний був врахувати дійсну його вартість. Ухвалюючи оскаржувані судові рішення, суди безпідставно не застосували до спірних правовідносин правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі N 127/7029/15-ц (провадження N 61-9018сво18).

Норми чинного законодавства визначають презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Водночас, указана презумпція може бути спростована, тобто один із подружжя вправі заперечити поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Подружжя має право на поділ спільного майна незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу такого майна частки сторін є рівними.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, у зв`язку з чим учасники справи мають довести належними та допустимими доказами обставини, на які вони посилаються, а суд зобов`язаний надати належну оцінку цим доказам.

Апеляційний суд враховує, що спірний автомобіль, набутий за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, що не заперечується та не спростовано відповідачем.

Звертаючись до суду з позовом, позивач на обґрунтування вартості спірного автомобіля надала звіт про оцінку майна, та визначила середню ринкова вартість транспортного засобу - 284789,26 грн. Відповідач на спростування розміру ринкової вартості автомобіля інших доказів суду не надав, не звертався із клопотанням про призначення відповідної судової експертизи, не надав суду заперечень щодо звіту про оцінку транспортного засобу та вартості транспортного засобу, не містять таких даних і апеляційна скарга.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Отже, суд першої інстанції правомірно керувався тим, що автомобіль є спільною сумісною власністю сторін і підлягає поділу між ними в рівних частках, у зв`язку з чим ОСОБА_1 має право на компенсацію вартості частки спірного майна, а також обґрунтовано визначив дійсну вартість автомобіля, виходячи з вартості аналогічних транспортних засобів на час поділу майна, що відповідає правовому висновку, викладеному, зокрема у постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №127/7029/15-ц.

Доводи апеляційної скарги про не повідомлення відповідача ОСОБА_2 про час і місце судового засідання не можуть бути підставою для скасування рішення суду, враховуючи, що відповідач не з`явився на жодне судове засідання і про причини своєї неявки суд не повідомив, натомість судом першої інстанції під час розгляду справи були вжиті всі можливі заходи щодо повідомлення відповідача згідно процесуального законодавства. Всі судові повідомлення (повістки) направлялись судом першої інстанції за зареєстрованим місцем проживання відповідача, які повертались до суду не врученими з зазначенням причини повернення «Адресат відсутній за вказаною адресою», що згідно положень п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України є належним повідомленням учасника справи. Крім того, відповідач ОСОБА_2 повідомлявся про розгляд справи шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті судової влади, проте відповідач не з`являвся в судові засідання та не скористався своїми процесуальними правами для подання заяви про розгляд справи у його відсутність або надання доказів поважності причини неможливості з`явитись.

Також відповідачем не надано належних і допустимих доказів на підтвердження перебування його за межами України на час розгляду справи. Крім того, апеляційний суд враховує, що відповідач скористався своїм правом на правову допомогу адвоката при зверненні до суду із заявою про перегляд заочного рішення у справі.

В обгрунтування заяви про перегляд заочного рішення у справі відповідач посилався, що не був повідомлений про час і місце розгляду справи та просив застосувати строки позовної давності, будь які докази на пітвердження вказаних обставин щодо пропуску строку позовної давності відповідачем до суду не надано.

За змістом частини третьої статті 2 ЦПК України не допускається зловживання процесуальними правами.

Згідно із частиною першою статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Особа, яка бере участь у справі, самостійно розпоряджається наданими їй законом процесуальними правами.

Тобто на учасників судового процесу та їх представників покладається загальний обов`язок - добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків в межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборону зловживати наданими правами.

Наведеною нормою чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема, щодо подання доказів.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07.07.1989 у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд виходить з того, що якщо належним чином повідомлені сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

За таких обставин, колегія суддів враховує, що відповідач ОСОБА_2 про судове засідання 15.08.2024 був повідомлений належним чином судовою повісткою, з зазначенням часу та місця розгляду справи, проте судова кореспонденція повернута до суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою»(а.с. 43) за місцем реєстрації відповідача (а.с. 23).

За змістом пункту 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України відмітка про відсутність особи за адресою місця проживання вважається врученням судової повістки цій особі.

Отже, наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставляння у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що узгоджується з висновками, викладеними в постановах Великої Палати Верховного Суду від 29.07.2022 у справі № 148/2412/19 (провадження № 61-18085св21).

Отже, враховуючи положення п. 3 ч. 8 ст. 128 ЦПК України наявність такого повідомлення свідчить про вручення повісток у день проставляння у поштових повідомленнях таких відміток, таким чином не можуть бути підставою для скасування такого рішення, посилання про неналежне повідомлення відповідача, враховуючи також, що поважність причин неявки відповідача судом першої інстанції не встановлена та не заявленння відповідних клопотань.

Твердження заявника про пропуск позивачкою строку позовної давності є необґрунтованими та не спростовують правильних висновків суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Відповідно достатті 256 ЦК Українипозовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Частиною другоюстатті 72 СК Українивстановлено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

За змістом частини першоїстатті 261 ЦК Україниперебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з частиною четвертоюстатті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Вирішуючи питання застосування позовної давності до вимог, що випливають із сімейних відносин, зокрема щодо позову про поділ майна подружжя, пред`явлений після розірвання шлюбу, Верховний Суд неодноразово виснував про те, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, якщо шлюб розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106,107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року в справі № 907/50/16 (провадження № 12-122гс18) вказано, що «…можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15,16,20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї цю можливість знати про посягання на права. Аналізстатті 261 ЦК Українидає підстави для висновку, що початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов».

Вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 12 травня 2022 року у справі № 126/1737/20, від 28 червня 2022 року у справі № 331/3589/20, від 15 травня 2023 року у справі № 200/26797/15-ц, від 16 жовтня 2023 року у справі № 759/12245/20.

Як убачається з матеріалів справи, відповідно до листа від 08.03.2024 № 31/25/14/163 згідно ЄДР ТЗ МВС надано інформацію, що 14.07.2021 року транспортний засіб марки Kia Sorento, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , д.р.н. НОМЕР_2 , який був зареєстрований на ім`я відповідача ОСОБА_2 , був перереєстрований на нового власника в ТСЦ 1442 (а.с. 29).

Кріт того, позивачка дізналась про порушення свого права після звернення у березні 2023 року до відповідача з вимогою сплати компенсації за частину спірного автомобіля, а з позовом звернулась у лютому 2024 року, з врахуванням викладеного, доводи, що позивачкою пропущений строк звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя, спростовуються матералами справи.

Зважаючи на сукупність обставин та наявних у справі доказів, апеляційний суд приходить до переконання, що доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 не містять передбачених процесуальним законом підстав для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, не спростовують висновків суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд правильно встановив характер правовідносин сторін у справі та застосував норми матеріального права, які регулюють ці правовідносини, вирішив спір з урахуванням меж заявлених позовних вимог та конкретних обставин справи на підставі наданих сторонами доказів з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не містять передбачених законом підстав для скасування судового рішення.

Проте, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про визнання спірного автомобіля спільним сумісним майном подружжя та зазначення про це у резолютивній частині рішення, враховуючи наступне.

За матеріалами справи, у позові ОСОБА_1 просила визнати об`єктом права спільної сумісної власності автомобіль марки Kia Sorento, 2005 року випуску, номер кузова НОМЕР_1 , д.р.н. НОМЕР_2 .

Апеляційний суд враховує, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021 року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21).

При розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.

Метою заявленого позивачем позову є поділ спільного сумісного майна, набутого за час спільного проживання з відповідачем ОСОБА_2 , а оскільки сторонами не заперечувалась презумпція спільної сумісної власності на транспортний засіб, суд першої інстанції правильно встановив режим спільної сумісної власності на це майно. Однак помилковим є висновок суду першої інстанції про необхідність задоволення вимоги про визнання цих об`єктів спільним сумісним майном.

Такі висновки містяться у правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 23.01.2024 у справі № 523/14489/15-ц.

Таким чином, з урахуванням викладеного та встановлених судом обставин справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення скасуванню в частині вирішення позовної вимоги про визнання автомобіля спільним сумісним майном подружжя, відмовивши в задоволенні цієї вимоги.

В іншій частині рішення суду підлягає залишенню без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 376 ч. 1 п. 4, 381-384, 389,390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 15 серпня 2024 року в частині вирішення позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю - скасувати, відмовивши у задоволенні цієї вимоги.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 30.01.2025.

Головуючий Судді :