Провадження № 2/947/257/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.2025 року

Київський районний суд м. Одеси у складі головуючого судді Луняченка В.О.,

за участю : секретаря судового засідання Макаренко Г.В.

представника позивача адвоката Проніної В.М.

розглянувши за правилами спрощеного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики на умовах фінансового кредиту -

ВСТАНОВИВ:

23 березня 2023 року Товариство з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» звернулося до суду з позовом у якому просило стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за договором надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №/1 від 30 грудня 2020 року в загальної сумі 60 241,64 грн.

Позовна заява обґрунтована тим, що 30.12.2020 між ТОВ «ІНФІНАНС» та ОСОБА_1 було укладено договір позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №/1 та отримання кредиту згідно заяви-анкети на умовах пропозиції (оферти) на укладення електронного договору позики №3411628 від 30 грудня 2020 року, що акцептована відповідачкою, шляхом підписання її електронним підписом, вчиненим одноразовим ідентифікатором з урахуванням Закону України «Про електронну комерцію».

Пропозиція (оферта) на отримання траншу згідно заявки-анкети №3411628 від 30 грудня 2020 року в рамках договору про надання позики №/1 від 30 грудня 2020 підписано позичальницею електронним цифровим підписом (одноразовим ідентифікатором в якості особистого підпису), який було надіслано за допомогою смс-повідомлення на телефонний номер, зазначений позичальницею в особистому кабінеті.

Відповідачка здійснила дії, спрямовані на укладення договору позики, шляхом заповнення заявки на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої, в подальшому, кредитодавцем було перераховано грошові кошти.

Підписанням договору позики відповідачка також підтвердила, що вона повністю ознайомилася з усіма його умовами, в тому числі з правилами та її було надано інформацію, передбачену вимогами чинного законодавства.

Позикодавець належним чином виконав свої зобов`язання за кредитним договором, надавши позичальниці кредитні кошти у розмірі 5000 грн., в порядку передбаченому умовами договору.

Не виконуючи належним чином зобов`язання за договором позики, відповідачка порушила зазначені норми законодавства та умови кредитного договору.

Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті процентів користування кредитом, що підлягає стягненню з позичальниці станом на 08.03.2024 року становить 132 137,12 грн, з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) 4999,97 грн, заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги 127 137,15 грн, проте враховуючи принцип розумності, співмірності і пропорційності, позивач просить стягнути заборгованість у розмірі 60 241,64 грн, з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) 4999,97 грн, заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги від ТОВ «ІНФІНАНС» 55241,67 грн.

В обґрунтування права вимоги до відповідачки, позивач зазначав, що 11 лютого 2022 року між ТОВ «ІНФІНАНС» та ТОВ «Вердикт Капітал» було укладено договір факторингу, відповідно до якого ТОВ «ІНФІНАНС» на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової допомоги до боржників за договорами позики, у тому числі за договором позики №/1 від 30 грудня 2020 року , що укладений між ТОВ «ІНФІНАНС» та

ОСОБА_1 ..

У подальшому, ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до боржників ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» відповідно до договору відступлення права вимоги №10-01/2023 від 10 січня 2023 року, в тому числі за договором позики №/1 від 30 грудня 2020 року , що укладений між ТОВ «ІНФІНАНС» та ОСОБА_1 .

Отже позивач вважає, що набув права грошової вимоги до відповідачки.

Окрім судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору у розмірі 3028 грн, позивач також просив суд відшкодувати витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 17000 грн.

У наданому до суду 06.08.2024 відзиві зазначено про незгоду відповідачки із позовними вимогами у повному обсязі.

Відсутність у матеріалах справи первинних бухгалтерських документів, на думку скаржниці, позбавляє можливості не тільки перевірити факт отримання нею як позичальницею коштів у кредит, а і розмір спірної заборгованості, порядок її нарахування, а також підстави та порядок нарахування відсотків за користування кредитом.

Відповідачка також не погоджується з висновками суду про те, що між нею та ТОВ «ІНФІНАНС» було укладено договір позики, оскільки позивачем не надано доказів, які б підтверджували факт перерахування ТОВ «ІНФІНАНС» грошових коштів на її рахунок. До позову додано копію квитанції за сплату, в якій вказано, що одержувачем платежу є ТОВ «ІНФІНАНС», призначення платежу «зарахування 5000 грн на карту», при цьому номер такої картки вказано лише частково. Відомості про переказ будь-яких коштів на ім`я позичальниці ні цей, ні будь-який інший документ, що долучені до позову, не містить.

На думку відповідачки наданий у підтвердження позовних вимог договір не відповідає вимогам електронного договору.

На спростування тверджень позивача про те, що вона вчиняла дії, спрямовані на укладення договору позики, шляхом заповнення заявки на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, відповідачка зазначає, що на підтвердження таких обставин, позивач надав виключно документи, які складені ним самим, а отже такі не можна вважати об`єктивними доказами. Матеріли справи не містять жодних доказів, які б підтверджували, що вона була ознайомлена з текстом кредитного договору та погодила саме такі умови.

Щодо позовних вимог про стягнення на користь позивача відсотків за користування кредитом відповідачка зазначає, що такі є необґрунтованими, оскільки нараховані поза межами строку кредитування.

Крім того, на думку відповідачки, позивачем не надано належного розрахунку заборгованості за кредитним договором, який би містив відображення інформації про спосіб за період обчислення кожної із складових зазначеної заборгованості.

У відзиві відповідачкою заявлено і про застосування строків позовної давності до вимог про стягнення заборгованості які заявлені до суду після спливу трьохрічного строку вимоги по зобов`язанням віз 30.12.2020 із зазначеним строком користування кредитом у п`ять днів.

Що стосується заявлених у позові витрат на професійну допомогу, відповідачка вважає такі вимоги необґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню.

У відповіді на відзив від 22.08.2024 року позивач наполягав на задоволені позовних вимог , вважаючи їх доведеними належними та допустимими доказами а строк позовної давності не пропущеним так як строк дії договору сторони узгодили у три роки , тобто до 30.12.2023 року , а крім того враховуючи Перехідні та прикінцеві положення Цивільного кодексу України , як під час дії карантину та і на час воєнного стану процесуальні строку були продовжені на строк дії карантину а потім зупинені на строк дії воєнного стану.

Судом встановлені та підтверджуються матеріалами справи такі обставини у справі.

30 грудня 2020 року ТОВ «ІНФІНАНС» (далі - позикодавець) та ОСОБА_1 (далі позичальник ) у формі електронного документу уклали договір надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №/1 за умовами якого позикодавець надає позичальнику фінансову послугу з надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, а саме: кошти на умовах фінансового кредиту (далі кредит) для власних потреб на умовах цього договору, а також згідно Правил надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту за умовами програми «MoneyBOOM Loyal» (далі Правила), які є невід`ємною частиною договору, а позичальник зобов`язується отримати та належним чином використовувати і повернути в передбачені цим договором строки кредит та сплатити відсотки й інші платежі за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених цим договором та правилами (а/с. 5-6).

Сторонами було узгоджено розмір кредиту 5000 грн., строк користування кредитом у п`ять днів, строк дії договору 3 роки та відсоткові ставки за один день користування кредитом у розмірі 1,75% у разі належного виконання умов Договору та 3,5% за умови неналежного виконання умов Договору.

В рамках дії даного договору сторони погодили також наступні загальні умови, а саме що до умов даного договору застосовується фіксована процентна ставка. Порядок обчислення ставки встановлюється цим пунктом Договору та Правилами). Також сторонами узгоджено загальна вартість кредиту у грошовому вираженні , за умови належного виконання Договору у розмірі 437.50 грн., та за умови неналежного виконання Договору у розмірі 875,00 грн.

Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту за умовами програми «MoneyBOOM Loyal» визначені невід`ємною частиною договору якими врегульовані всі інші умови.

Укладаючи цей договір, позичальник підтверджує, що: надає згоду позикодавцю на збирання, накопичення, використання та обробку персональних даних, отриманих з метою надання кредиту в межах, визначених законодавством. Повідомлений про мету обробки позикодавцем персональних даних позичальника (будь-яка інформація про фізичну особу, в тому числі, але не виключно, інформація щодо: прізвища, імені, по батькові, інформації, яка зазначена в паспорті (або іншому документі, що посвідчує особу), реєстраційного номеру облікової картки платника податків, громадянства, місця проживання або перебування, місця роботи, посади, номерів контактних телефонів/факсів, адреси електронної пошти, тощо, надалі «персональні дані), а саме: з метою укладення та виконання даного договору, оцінки фінансового стану позичальника та його спроможності, виконати зобов`язання за договором, а також захисту своїх прав та інтересів.

У разі укладання Договору в електронній формі, а саме: на сайті позикодавця www.moneyboom.ua, беззаперечним прийняттям (акцептом) умов даного Договору позичальником є проставлення в особистому кабінеті на сайті кредитодавця спеціальної відмітки про згоду укласти договір на запропонованих позикодавцем умовах (підписання додатку №2 при укладенні договору та отриманні першого траншу кредиту, та додатку №4 при отриманні другого та наступного траншу кредиту). Підписання позичальником договору відбувається шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором. Виконання зазначених дій означає прийняття позичальником всіх умов Договору та його укладання в електронному вигляді, що згідно п.12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» прирівнюється до укладення договору в письмовому вигляді, у зв`язку з чим створює для позичальника та позикодавця такі ж зобов`язання та наслідки. Сторони погодили, що укладений в електронному вигляді договір буде зберігатися в особистому кабінеті позичальниці на сайті позикодавця та може бути роздрукований позичальником у будь-який час. Сторони погодили, що укладання договору та інших документ (зокрема, але не виключно додаткових угод до договору, додатків) в електронній формі прирівнюється до укладання відповідних документів в паперовій формі, що мають таку ж юридичну силу. Підписання позичальником документів (додаткових угод до договору, додатків) відбувається шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором.

Зазначений вище Договір ОСОБА_1 підписала за допомогою електронного підпису 30.12.2020, шляхом використання на мобільному телефоні № НОМЕР_1 одноразового ідентифікатора (6f2v7v) (а/с. 22 ).

Позикодавець надає фінансовий кредит позичальнику в порядку одночасного перерахування суми, зазначеної в договорі, на рахунок банківської платіжної картки, зазначеної в особистому кабінеті позичальника та заявці (електронній заявці) або через систему грошових переказів.

Факт отримання позичальником коштів від позикодавця підтверджується як квитанцією за сплату зачислення на банківську картку НОМЕР_2 , зазначену позичальником у заяві (а/с 23) так і отриманої 22.11.2024 на ухвалу суду інформацією від ТОВ «КБ «Приватбанк» про те що саме на ім`я ОСОБА_1 була емітована банківська картка із номером , зазначеним у заяві позичальники та підтвердженням надходження на вказану картку 5000 гривень саме 30.12.2024 ( а/с 145).

Також суд вважає що з наданих позивачем доказів можливо встановити що він є належним правонаступником ТОВ «ІНФІНАНС» за договором позики №/1 від 30 грудня 2020 року , що укладений між ТОВ «ІНФІНАНС» та ОСОБА_1 ( а/с 26053).

Цивільний процесуальний кодекс України ( далі ЦПК України ) визначає юрисдикцію та повноваження загальних судів щодо цивільних спорів та інших визначених цим Кодексом справ, встановлює порядок здійснення цивільного судочинства.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ч.1 ст. 2 ЦПК України ).

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права, розглядаючи справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та застосовуючи при розгляді справ, зокрема, Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права ( ч.1,2 та 4 ст. 10 ЦПК України ).

На підставі ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до вимог п.4 ст. 264 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладених у постановах Верховного Суду.

Щодо укладення кредитного договору в електронному вигляді за допомогою використання електронного підпису, шляхом використання одноразового ідентифікатора:

За правилом частини першої статті 205 Цивільного Кодексу України ( далі ЦК України) правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України.)

Абзац другий частини 2 статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до частини першої статті 181 ГК України господарський договір, як правило, існує в вигляді єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощеній формі шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами та іншими засобами електронної комунікації, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні норми до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі N 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі N 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року N 127/33824/19.

Щодо правовідносин яки стосуються виконання зобов`язання за договором позики ( кредитного договору) :

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави ( стосовно умов договору позики), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України "Про електронну комерцію" (далі - Закон).

Згідно із пунктом 6 частини першої статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір (пункт 12 частини першої статті 3 Закону).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону).

Згідно із частиною шостою статті 11 Закону Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-комунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України "Про електронні документи та електронний документообіг" та "Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги", за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Із системного аналізу положень вище вказаного законодавства вбачається, що з урахуванням особливостей договору щодо виконання якого виник спір між сторонами, його укладання в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему позивача можливе за допомогою електронного цифрового підпису відповідача лише за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами цього правочину.

В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

У відповідності до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс. Подібні висновки викладені також у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 04 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17. Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова ВС від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц)

Як убачається з матеріалів справи, кредитний договір №/1 від 30 грудня 2020 року між ТОВ «ІНФІНАНС» та ОСОБА_1 укладено в електронній формі, підписано електронним підписом відповідачки, шляхом використання одноразового ідентифікатора на належному позичальниці мобільному телефоні, що відповідає умовам Договору та наведеним вище вимогам Закону.

У зазначений вище спосіб, скаржниця також підписала й інші документи, а саме заявку-анкету на отримання кредиту року анкети №3411628 від 30 грудня 2020 року.

Також суд зауважує, що як кредитний договір, так і заява-анкета на отримання кредиту містять особисті дані відповідачки, зокрема паспортні дані, її РНОКПП, що відповідає копіям цих документів, долучених скаржницею до матеріалів справи. Крім цього заявка-анкета на отримання кредиту містить інформацію також про повні реквізити банківської платіжної картки, яку зазначила відповідачка для зарахування кредитних коштів, номер мобільного засобу зв`язку. Цей документ підписано електронним підписом відповідачки, шляхом використання одноразового ідентифікатора.

Отже судом встановлено, що 30.12.2020 у встановленому кредитним договором порядку, а також у відповідності до Закону "Про електронну комерцію", ТОВ «ІНФІНАНС» та ОСОБА_1 уклали угоду про надання кредиту на суму 5000 грн, строком користування п`ять днів, зі сплатою відсотків визначеними Договором за один день користування кредитом у розмірі 1,75% у разі належного виконання умов Договору та 3,5% за умови неналежного виконання умов Договору та узгодження сторонами загальної вартості кредиту у грошовому вираженні , за умови належного виконання Договору у розмірі 437.50 грн., та за умови неналежного виконання Договору у розмірі 875,00 грн.

Цього ж дня, тобто 30 грудня 2020 року, вказана сума позики була перерахована відповідачці на зазначену нею платіжну картку НОМЕР_2 , що підтверджується відповідним платіжним документом та відомостями з КБ «Приватбанк».

Наведених вище обставин, відповідачкою усупереч ст. 12,81 ЦПК України не спростовано.

Відповідачка не заперечує належність саме їй, номеру засобу зв`язку, який використовувався на час укладення кредитного договору. Доказів того, що вона втратила цей засіб зв`язку, що може бути підтверджено відповідними засобами доказування, скаржниця не надала.

Отже за критеріями більшої переконливістю наданих сторонами доказів судом встановлено, що 30 грудня 2020 року відповідачкою акцептована заявка-анкета №3411628 на умовах пропозиції (оферти) на укладення електронного договору позики №/1 від 30.12. 2020, шляхом підписання її електронним підписом, умови якої ТОВ «ІНФІНАНС» були виконані, у той час як відповідачка у строк, передбачений умовами договору, заборгованість не повернула.

За наведених вище обставин, суд доходить висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідачки на користь позивача заборгованості за кредитним договором, при цьому, визначаючи розмір цієї заборгованості, суд зауважує про таке.

Як було зазначено вище, відповідно до умов кредитного договору, укладеного між ТОВ «ІНФІНАНС» та ОСОБА_1 , останній надано кредит в розмірі 5000 грн строком на п`ять днів, із визначенням відсоткову ставки за один день користування кредитом, а також загальної вартості кредиту у грошовому вираженні.

З наданого стороною позивача розрахунку заборгованості вбачається неналежне виконання позичальником умов Договору щодо своєчасного виконання повернення отриманої грошової суми, а тому при розрахунку відсоткової ставки та загальної вартості кредиту слід застосовувати положення відсоткової ставки у розмірі 3,5% за один день користування кредитом та визначений розмір загальної вартості кредиту у розмірі 875,00 грн.

За таких умов, правильним та належним є розрахунок заборгованості по відсотках у розмірі 875,00 грн., оскільки відповідно до умов кредитного договору саме така максимальний розмір загальної вартості кредиту було узгоджено сторонами.

Суд не приймаються застосування до вказаних розрахунків правила розрахунку відсотків яки визначені у Правилах, так як в укладеному сторонами Договорі було узгоджено що вказані Правила застосовується, як невід`ємна частина угоди, до інших умов, тобто до умов яки не були охоплені самим підписаних сторонами Договором.

Згідно вимог ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

У випадку несвоєчасного виконання грошових зобов`язань за межами дії строку кредитування у позикодавця виникає право на стягнення компенсаційних витрат у порядку ст. 625 ЦК України.

Що стосується зави відповідачки про застосування строку позовної давності до вимог суд вважає, що у даному випадку відсутні підстави для застосування строків позовної давності враховуючи, що договір було укладено 30.12.2020 року, загальний строк позовної давності визначений ст. 257 ЦК України у три роки, а відповідно до п.12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, строки визначені, зокрема ст. 257 цього кодексу продовжуються на строк дії карантину. Також п.19 вказаних положень на строк дії воєнного стану було зупинено перебіг позовної давності, визначений цім Кодексом.

Щодо наявності у позивача права вимоги до відповідачки на підставі договорів факторингу.

Відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).

Згідно з статтею 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу.

Частинами першою, другою статті 1082 ЦК України встановлено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж. Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним.

У постанові від 18 жовтня 2023 року у справі N 905/306/17 Верховний Суд дійшов висновку, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія як заінтересована сторона повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Верховного Суду від 29.06.2021 року у справі N 753/20537/18, від 21.07.2021 року у справі N 334/6972/17, від 27.09.2021 року у справі N 5026/886/2012 тощо).

З наданих позивачем доказів: укладеного 11 лютого 2022 року між ТОВ «ІНФІНАНС» та ТОВ «Вердикт Капітал» договору факторингу, відповідно до якого ТОВ «ІНФІНАНС» на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової допомоги до боржників за договорами позики, у тому числі за договором позики №/1 від 30 грудня 2020 року , що укладений між ТОВ «ІНФІНАНС» та ОСОБА_1 та відступлення ТОВ «Вердикт Капітал право вимоги до боржників ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» відповідно до договору відступлення права вимоги №10-01/2023 від 10 січня 2023 року, в тому числі за договором позики №/1 від 30 грудня 2020 року , що укладений між ТОВ «ІНФІНАНС» та ОСОБА_1 , вбачається наявність у позивача належного права вимоги у відповідачки заборгованості за договором позики №/1 від 30 грудня 2020 року

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, у відповідності до вимог ч.3 ст. 133 ЦПК України , належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволення позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача ( ч.1,2 ст. 141 ЦПК України ).

У даному випадку сплачений при подачі позову судовий збір у розмірі, пропорційним задоволеним вимогам, у сумі 296 грн., підлягає стягнення з відповідача на користь позивача.

Щодо компенсації витрат на правничу допомогу.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі - Закон №5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Згідно з пунктом 9 частини першої статті 1 Закону №5076-VI представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону №5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону №5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону №5076-VI).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Водночас не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність. Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18, від 16 листопада 2022 року у справі №922/1964/21.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі жовтня статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України" зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

Крім того, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, перевіряючи доводи відповідачки про неспівмірність витрат на правничу допомогу, враховуючи положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу, колегія суддів зважає на таке.

Як убачається з матеріалів справи, 02 січня 2023 року між ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» та адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» укладено договір №02-01/2023 про надання правової допомоги, за умовами якого клієнт доручає, а адвокатське об`єднання приймає на себе зобов`язання надавати юридичну допомогу в обсязі та на умовах, передбачених даним договором (а/с 48 на звороті).

Вартість послуг узгоджується сторонами у формі заявок на надання юридичної допомоги, які є невід`ємними додатками до договору (п. 4.1).

Сума, визначена актом про надання юридичної допомоги цього договору є гонораром адвокатського об`єднання за надання юридичної допомоги та поверненню не підлягає (п.4.5).

Цей договір набирає чинності з моменту його підписання та є безстроковим у своїй дії (п.7.1).

З витягу з акту №3 про надання юридичної допомоги від 08 січня 2024 року убачається, що на виконання умов договору №02-01/2023 про надання правової допомоги від 02 січня 2023 року, адвокатське об`єднання «Лігал Ассістанс» надало ТОВ «КОЛЛЕКС ЦЕНТР» такі послуги: надання усної консультації з вивченням документів тривалістю 2 години та вартістю 4000 грн; підготовка пропозицій вартістю 1000 грн.; складання позовної заяви про стягнення боргу для подачі до суду тривалістю 4 годин та вартістю 12000 грн.

Надавши оцінку доказам щодо фактично понесених витрат ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» на професійну правничу допомогу, врахувавши співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі: складністю справи та виконаною адвокатом роботою (наданою послугою); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; значенням справи для сторін, результатами розгляду справи, зваживши на необхідність дотримання критерію розумності розміру понесених стороною витрат, суд дійшов висновку про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» 1000 грн судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції, тобто враховуючи малозначність справи для позивача , про що зазначено у п. VII позовної заяви, нескладність справи , критерій розумності та пропорційно задоволеним позовним вимогам.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 258,259, 263-265,268,273,354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Задовольнити частково позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» ( , місцезнаходження6 01133, м. Київ, вул Мечнікова, буд 3, офіс 306) до ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_3 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) про стягнення заборгованості за договором позики на умовах фінансового кредиту від 30.12.2020 р. №/1.

Стягнути з ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» ( ) заборгованість у загальному розмірі 5 874,97 ( п`ять тисяч вісімсот сімдесят чотири ) гривні 97 копійок, які складаються із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 4999,97 грн., та заборгованості по відсотках у розмірі 875,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» ( ) судові витрати у вигляді сплаченого позивачем судового збору , пропорційно задоволеним вимогам, у розмірі 296,00 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_3 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КОЛЛЕКТ ЦЕНТР» ( ) судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 1000 грн.

Повний текст рішення буде виготовлено протягом десяти днів з дня проголошення вступної та резолютивної частини.

Рішення може бути оскаржене до Одеського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручені у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено 31.01.2025.

Суддя В. О. Луняченко