03.02.2025 Справа № 756/9068/24
Номер справи 756/9068/24
Номер провадження 2/756/509/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2025 року місто Київ

Оболонський районний суд міста Києва в складі:

головуючого судді - Шролик І.С.,

секретаря судового засідання - Лисенко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом Першого заступникакерівника Оболонської окружної прокуратуриміста Києвав інтересахдержави вособі Київськоїміської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,треті особи,які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство»,приватний нотаріусКиївського міського нотаріального округу Гаврилова ОльгаВасилівна,державний реєстраторДепартаменту державної реєстрації Міністерстваюстиції УкраїниКорюк Тетяна Василівна, ОСОБА_3 , проусунення перешкод уволодінні тарозпорядженні земельною ділянкою лісовогота природно-заповідного фондів,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2024 року перший заступник керівника Оболонської окружної прокуратури міста Києва в інтересах держави, в особі Київської міської ради, звернувся до суду з позовом, в якому просить суд: усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради, у володінні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером :78:261:0001 шляхом:

-скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гаврилової Ольги Василівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03.10.2015, індексний номер 25009933, та здійсненої на його підставі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно державної реєстрації права власності за ОСОБА_1 на садовий будинок літ. «А» по АДРЕСА_1 площею 38,7 кв. м, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00), номер відомостей про речове право 11453590, з одночасним припиненням права власності ОСОБА_1 на нього;

-скасування рішення державного реєстратора Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України Корюк Тетяни Василівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06.08.2013, індексний номер4787850, та здійсненої на його підставі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно державної реєстрації права власності за ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на садовий будинок літ. «А» по АДРЕСА_1 площею 38,7 кв. м, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00), номер відомостей про речове право 2026945, з одночасним припиненням права власності ОСОБА_2 на нього;

-зобов`язання ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) знести об`єкт самочинного будівництва, право власності на який зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гаврилової Ольги Василівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03.10.2015, індексний номер25009933;

-зобов`язання ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) повернути Київській міській раді указану земельну ділянку з приведенням її у придатний для використання стан шляхом звільнення від будівель і споруд, право власності на які зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гаврилової Ольги Василівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03.10.2015, індексний номер 25009933.

Просить також скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :78:261:0001 площею 0,1000 га по АДРЕСА_2 . Вирішити питання розподілу судових витрат.

В обґрунтування заявлених вимог прокурор зазначає, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на майно - садовий будинок літ. А, по АДРЕСА_2 . Відомості внесені до реєстру за рішенням державного реєстратора від 06 серпня 2013 року на підставі рішення Оболонського районного суду міста Києва від 11 липня 2008 року.

У подальшому, 03 жовтня 2015 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу садового будинку. Того ж дня, 03 жовтня 2015 року за ОСОБА_1 зареєстровано право власності на вказане майно.

Земельна ділянка, на якій розташований садовий будинок сформована та 18 лютого 2015 рокузареєстрована в Державному земельному кадастрі на підставі проекту землеустрою відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_2 для ведення садівництва на АДРЕСА_2 , кадастровий номер :78:261:0001.

Прокурор зазначає, що земельна ділянка має комунальну форму власності, є частиною лісового заказника місцевого значення «Межигірсько-Пуща-Водицький», згідно з рішенням Київради від 27 жовтня 2005 № 255/3716знаходиться в межах 117 кварталу Межигірського лісництва, перебуває у постійному користуванні КП «Святошинське лісопаркове господарство» та відноситься до земель лісогосподарського призначення, категорія лісів природоохоронного, наукового, історико-культурного призначення.

Київською міською радою рішень про надання земельної ділянки у власність або користування будь-яким приватним особам не приймалось, земельна ділянка входить до території природно-заповідного фонду, що виключає можливість розташування на ділянці приватних будівель і споруд, та набуття права власності на них.

У зв`язку з цим, реєстрація права власності на майно на спірній ділянці за відповідачами, а також формування та реєстрація спірної земельної ділянки в Державному земельному кадастрі є незаконними, з цих підстав прокурор просить задовольнити позов.

Рух справи.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19 липня 2024 року справу передано на розгляд судді Шролик І.С.

Ухвалою Оболонського районного суду міста Києва 22 липня 2024 року відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання на 24 вересня 2024 року. Декілька раз підготовче засідання відкладалось.

Від представника відповідачів - адвоката Кучеренка О.І., 20 серпня 2024 року надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити прокурору в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

В обґрунтування поданого відзиву зазначає, що договір купівлі-продажу від 03 жовтня 2015 року є чинним, ніким не оскаржувався. Під час виготовлення землевпорядної документації 2013-2016 роках представник КП «Святошинське лісопаркове господарство» підписував акти визначення меж земельної ділянки. КП «Київський міський центр земельного кадастру та приватизації земель» у 2012 році проводив дослідження ґрунтів та визначив зазначену земельну ділянку для сільськогосподарського виробництва. Відповідачі сплачували податок за землю, що доводиться податковими повідомленнями, впродовж тривалого проміжку часу відкрито користувались землею. Відповідач ОСОБА_1є особою з інвалідністю 2 групи, додано акт огляду МСЕК. Відповідач ОСОБА_1 в період 2014 - 2022 років дев`ять разів звертався до Київської міської ради з питань оформлення спірної земельної ділянки з метою передання її у володіння або користування. ОСОБА_1 22 липня 2019 року звернувся до адміністративного суду з позовом щодо скарження дій (бездіяльності) департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради, у відмові передачі земельної ділянки у власність, справа не розглянута.

Звертає увагу, що відомості про земельну ділянку відсутні в Державному земельному кадастрі, тому вважають недоведеними твердження прокурора що земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення та перебуває у користуванні КП «Святошинське лісопаркове господарство».

Наголошує, що право власності є непорушним, понад 16 років садовий будинок перебуває у приватній власності на підставі судового рішення та використовується відповідачами. ОСОБА_2 , а після придбання будинку ОСОБА_1 , сплачували членські внески СТ «Хутір Редьки». Заявлено клопотання про застосування наслідків пропуску строку позовної давності до вимог прокурора, так як вважає, що позовні вимоги про знесення будинку за своєю суттю є вендикаційним позовом, тому підлягають застосуванню наслідки пропуску строку звернення прокурора до суду. Також, представник відповідачів звертає увагу на те, що перевірка законності користування земельною ділянкою та будинком проводилась прокуратурою ще з 2008 року, та Київською прокуратурою захисту прав громадян та інтересів держави в екологічній сфері у 2012 році. Отже, прокурору було відомо про будівництво садового будинку на спірній земельній ділянці з 2008 року, що доводиться документально. У серпні 2008 року прокуратура Оболонського району зверталась із позовом до ОСОБА_2 про стягнення збитків, спричинених будівництвом садового будинку, тому вважають, що в задоволенні позову слід відмовити через пропуск строку звернення до суду. Також вважає, що Київська міська рада також пропустила строки звернення до суду з позовом для захисту порушених прав, з урахуванням первинного звернення ОСОБА_2 27 листопада 2013 року до Київської міської ради зі заявою про надання доручення на складання землевпорядної справи. Разом із відзивом, представник відповідачів подав заяву про застосування наслідків спливу строків позовної давності до заявлених вимог.

Від прокурора через підсистему «Електронний суд» 02 вересня 2024 року подано відповідь на відзив, в обґрунтування якого зазначено, що спірна земельна ділянка є частиною лісового заказника, відноситься до лісового та природоохоронного заповідного фонду, тому має обмежену оборотоздатність. Даний фактбув предметом судового розгляду за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , що встановлено судовим рішенням у справі № 756/16374/16-ц. Судове рішення від 11 липня 2008 року, яким визнано право власності на садовий будинок за ОСОБА_2 не має правового значення для позивачаКиївської міської ради, як власника земельної ділянки, на якій розташований об`єкт нерухомості, тому що Київська міська радне була учасником справи. Садовий будинок не був введений в експлуатацію, є самочинно збудованим об`єктом, тому відповідачі не набули право власності на нього. Спірна земельна ділянка, на якій розташований будинок, не передавалась у користування СТ «Хутір Редьки», тому членствоне є підставою для користування землею. Прокурор звертає увагу, що ним подано негаторний позовв інтересах Київської міської ради, як власника земельної ділянки, з метою усунення перешкод у користуванні земельною ділянкоюшляхом її звільнення. На негаторний позов не поширюється вимоги позовної давності, порушення є триваючим. Посилався на висновки ВП ВС у постанові від 23 листопада 2021 року (справа № 359/3373/16-ц ), висновки ВС у постанові від 21 вересня 2022 року (справа № 367/4128/16-ц). Долучив постанову ВС КЦС від 16 вересня 2020 року у справі № 756/16374/16-ц за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_3 до департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради, КП «Святошинське лісопаркове господарство» про визнання незаконними дії та зобов`язання вчинити дії.

Від представника відповідачів ОСОБА_5 , 09 вересня 2024 року надійшли заперечення у відповіді на відзив, в якому він не погоджується із позицію прокурора, просить відмовити в задоволенні позову. Звертає увагу, що позивач не зазначає коли прокурор довідався про порушене право за захистом якого звернувся до суду. Долучив копію рішення Святошинського районного суду міста Києва від 05 листопада 2008 року за позовом прокурора до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди. Прокурор не обґрунтовує чому на захист прав позивача щодо земельної ділянки не звертався впродовж 16 років. В межах кримінального провадження № 0000207, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не викликалися. Звертає увагу, що внесення відомостей до Державного земельного кадаструпроте, що спірна земельна ділянка належить до земель сільськогосподарського призначення, є офіційними даними. Відповідачі земельну ділянку не огороджували, паркани відсутні, не захоплювали, вільно користувалися. Рішення суду, на підставі якого за ОСОБА_2 зареєстровано право власності на садовий будинок, набрало законної сили, ніким не оскаржено.

Від прокурора 12 вересня 2024 року надійшли пояснення на заперечення представника відповідачів. Зазначає, що зміни цільового призначення земельної ділянки у передбачений законом спосіб не відбулось, тому самовільно зайнята спірна земельна ділянка не змінила цільового призначення з природно-заповідного на сільськогосподарський, що встановлений судовим рішенням. Прокурором оспорюється реєстрація земельної ділянки, тому що документація із землеустрою розроблена із порушення вимог діючого законодавства та не відповідає містобудівній документації. Судове рішення не породжує право власності, а лише може його підтвердити.

Ухвалою суду від 24 вересня 2024 року, занесеною до протоколу судового засідання, за клопотанням представника відповідачівдо участі у справі в якості третьої особи на стороні відповідачів залучено ОСОБА_3 , яка є дружиною ОСОБА_1 , під час придбання садового будинку подружжя перебувало у шлюбі

16 жовтня 2024 року від представника відповідачів - адвоката Кучеренка О.І. надійшла заява про залишення позову прокурора без розгляду, через відсутність повноважень прокурора представляти інтереси Київської міської ради.

17 жовтня 2024 року від представника КП «Святошинське лісопаркове господарство`надійшли письмові пояснення, в яких позовні вимоги прокурора підтримують та просять задовольнити. Пояснили, що до складу земель лісового призначення, які перебувають у постійному користуванні КП «Святошинське лісопаркове господарство» входять землі Межигірського лісництва,Пуща-Водицького лісництва, Київського лісництва, Святошинського лісництва, які передані державному лісопарковому господарству, правонаступником якого є КП «Святошинське лісопаркове господарство»,у 1956 році на підставі Постанови ЦК КП України і Ради Міністрів УРСР №673. Земельна ділянка з кадастровим номером :78:261:0001 розташована по АДРЕСА_2 , відносяться до земель лісогосподарського призначення та розташована в межах таксаційного кварталу 117, виділ 2 та 15 Межигірського лісництва, місцевого заказника, лісів природоохоронного, наукового, історико-культурного значення та розташована на «протипожежному розриві». Право постійного користування КП «Святошинське лісопаркове господарство»земельними ділянками лісогосподарського призначенняпідтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування. Зміна цільового призначення спірної земельної ділянки відноситься до повноважень КМУ, яке таких змін не погоджувало. Посилаючись на положення ст.152 ЗК, просять повернути територіальній громаді міста земельну ділянку шляхом звільнення від споруд, що на ній розташовані та приведення в придатний для використання стан.

Від представника відповідачів та третьої особи - Кучеренка О.І. 16 жовтня 2024 року надійшли письмові пояснення щодо порушення принципу пропорційності втручання в особисті майнові права ОСОБА_1 , як добросовісного набувача на мирне володіння майном, яке захищено 1 Протоколом Конвенції. Вважає, що таке втручання призведе до порушення балансу між приватним правом ОСОБА_1 і публічним інтересом держави. Посилається на правові висновки, викладені у постанові ВС від 24 квітня 2024 року (справа № 520/3204/14-ц), у постанові ВП ВС від 18 січня 2023 року у справі № 488/2807/17. Посилається на рішення ЄС «Кривенький проти України», «Світлана Ільченко проти України». Також, представник вважає, що прокурором до позову не надано геодезичну зйомку, результати топографічних, геодезичних, картографічних робіт або висновки земельно-технічної експертизи, які б підтверджували розташування земельної ділянки :78:261:0001 в межах Межигірського лісництва.

ОСОБА_6 18 жовтня 2024 року заявлено клопотання про призначення судової земельно-технічної експертизи. За клопотанням представника ОСОБА_6 долучено довідку БТІ від 24 жовтня 2024 року про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна по АДРЕСА_2 за ОСОБА_2на підставі рішення суду від 11 липня 2008 р.

До заперечення проти клопотання представника відповідача про призначення земельно-технічної експертизи 30 жовтня 2024 року, представник КП «Святошинське лісопаркове господарство» долучив копію постанови Київського апеляційного суду від 15 січня 2020 року, планшет 9, планшет 10 та проект організації і розвитку лісового господарства Межигірського лісництва 1999 року, проект організації і розвитку лісового господарства Межигірського лісництва2010 рокупро місце розташування земельної ділянки :78:261:0001 (том 3, а.с.67-79).

За клопотанням представника ОСОБА_6 31 жовтня 2024 року долученодо матеріалів справи долучено докази, отримані ним за адвокатським запитом, відповідь Департаменту земельних ресурсів від 24 жовтня 2024 року, постанову ЦК КП УРСР від 20 червня 1956 року; рішення Київської міської ради від 27 жовтня 2005 року, рішення виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих №1188 від 07 серпня 1956 року. Також, подав клопотання (уточнене) про призначення комплексної експертизи з питань землеустрою та земельно-технічної експертизи, подав додаткові письмові пояснення добросовісної поведінки відповідача ОСОБА_1 .

Ухвалою суду 01 листопада 2024 року відмовлено представнику відповідача в задоволенні клопотання про призначення комплексної судової земельно-технічної експертизи.

Ухвалою суду 01 листопада 2024 рокузакрито підготовчий розгляд та призначено справу до судового розгляду на 02 грудня 2024 року. За клопотанням представників відповідачів розгляд справи відкладено на 10 січня 2025 року.

В судовому засіданні 10 січня 2025 року прокурор підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні з підстав та мотивів викладених у позовній заяві, у відповіді на відзив та письмових поясненнях. Звернув увагу, що рішення , на підставі якого вперше зареєстроване право власності на садовий будинок за відповідачем ОСОБА_2 , не має преюдиційного значення для позивача, тому що Київська міська рада, як власник земельної ділянки, на який розташований об`єкт самочинного будівництва, не була залучена до розгляду справи про визнання права власності. Прокурор зауважив, що про обставини незаконної забудови земельної ділянки заповідного фонду стало відомо під час досудового розслідування в межах кримінального провадження № 0000207 від 09 квітня 2021 року.

Представник відповідачів та третьої особи ОСОБА_3 - адвокат Кучеренко О.І. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог в повному обсязі з мотивів викладених у письмових відзивах, запереченнях у відповідь на відзив, письмових поясненнях та заяві про залишення позову без розгляду й застосування наслідків пропуску позивачем строку звернення до суду за захистом порушеного права. Звернув увагу, що впродовж тривалого проміжку часу відповідачі відкрито користувалися майном, що свідчить про їх добросовісність. Заявляв клопотання про залишення без розгляду позов прокурора та подав клопотання про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, так як вважає, що даний позов є вендикаційним на який поширюють строки позовної давності.

Представник відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_7 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав та мотивів, викладених у поданому відзиві та письмових поясненнях. Звернув увагу суду, що при позбавленні відповідача, як добросовісного набувача, права власності на садовий будинок, буде порушений 1 Протокол Конвенціїщодо неприпустимості втручання в право мирного володіння майном, покладено на ОСОБА_1 надмірний тягар без відповідної компенсації вартості. Окрім того, заявив клопотання про застосування наслідків пропуску прокурором строку позовної давності для звернення до суду, оскільки ранішез цього приводу порушувалось кримінальне провадження, яке було закрито та прокурор звертався з позовом до суду. Також вважає, що позовна заява виникла лише через особисті неприязні стосунки керівництва прокуратури із ним, через ініціювання судового процесу про поновлення його на посаді прокурора. В судовому засіданні заявляв клопотання про призначення судової комплексної земельно-технічної експертизи з метою встановлення меж накладання земельної ділянки. Звернув увагу суду, що відповідачем ОСОБА_1 ініційовано судовий процес, щодо незаконності дії (бездіяльності) Київської міської ради при вирішенні питання надання спірної земельної ділянки у володіння або користування. Вважає, що чисельність звернень ОСОБА_1 та відкрите користування придбаним садовим будинком, який розташований на земельній ділянці, ґрунт якої відноситься до земель сільськогосподарського призначення, доводить добросовісність такого користування. Також вважає, що землевпорядна документація КП «Святошинське лісопаркове господарство» не проведена, тому хибним є твердження позивача, що земельна ділянка відноситься до земель лісового фонду.

Представник КП «Святошинське лісопаркове господарство» в судовому засіданні підтримала позов прокурора, пояснила, що долученими документами доводиться, що спірна земельна ділянка розташована в межах кварталу 117, виділ 2 та 15 Межигірського лісництва, що було предметом дослідження у справі № 756/16374/16, відповідні висновки містяться у постанові Київського апеляційного суду від 15 січня 2020 року. Окрім того, звернула увагу суду, що ОСОБА_2 працював лісником КП «Святошинське лісопаркове господарство», тому достеменно був обізнаний про розташування садового будинку на землях лісництва, де працював лісником. Підприємство неодноразово здійснювало заходи реагування в межах наданих повноважень стосовно захоплення території лісництва ОСОБА_2 та проведення незаконної забудови.

Приватний нотаріусКиївського міського нотаріального округуГаврилова О.В. до суду не з`явилась, подала 09 жовтня 2024 року заяву про розгляд справи за її відсутності.

Державний реєстраторДепартаменту державноїреєстрації Міністерства юстиції України Корюк Т.В. до суду не , про час та місце розгляду справи сповіщалась в установленому законом порядку, правом участі не скористалась.

В судовому засіданні 31 січня 2025 року, за клопотанням представника відповідачів та третьої особи - ОСОБА_6 , до матеріалів справи долучені висновки експерта КВ ННЦ «Інституту судових експертизім.Засл. проф. М.С.Бокаріуса» № 1203,1204, які складені 20 січня 2025 року за заявою ОСОБА_7 , як представника ОСОБА_1 .

Вислухавши пояснення прокурора, представників відповідачів, представників третіх осіб, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши обставини в їх сукупності, надавши оцінку зібраним по справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, суд прийшов до наступних висновку.

Встановлені судом обставини справи

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 зареєстровано 16 липня 2013 року право власності на майно - садовий будинок АДРЕСА_3 . (а.с.52-54, том 1).

Відомості внесені на підставі рішення Оболонського районного суду міста Києва від 11 липня 2008 року у справі № 2-3734 за позовом СТ «Хутір Редьки» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за користування послугами Київводоканалу та відшкодування моральної шкоди й зустрічним позовом ОСОБА_2 до СТ «Хутір Редьки», КП «Київське МБТІ» про визнання права власності на садовий будинок. Відповідачу ОСОБА_2 відмовлено в задоволенні позовних вимог про визнання права власності на земельну ділянку 0,1 га через не залучення до справи відповідного державного органу -Київської міської ради (а.с. 124-125, 144, том1).

Між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 03 жовтня 2015 року укладено договір купівлі-продажу садового будинку літ. А, який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 На підставі укладеного договору, за ОСОБА_1 03 жовтня 2015 року зареєстровано право власності на нерухомий об`єкт (а.с.133-136, том1).

Згідно Витягу з державного земельного кадастру НВ-015, земельна ділянка кадастровий номер :78:261:0001, на якій садовий будинок, зареєстрована в Державному земельному кадастрі 18 лютого 2015 року на підставі проекту землеустрою, розробленого ТОВ «Терра проект» щодо відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_2 для ведення садівництва по АДРЕСА_2 . За інформацією Державного земельного кадастру земельна ділянка належить до категорії земель сільськогосподарського призначення з цільовим використанням - для ведення садівництва. Площа ділянки - 0,1 га, місце розташування: АДРЕСА_2 (а.с.56-100, том1).

До складу земель лісового призначення, що перебувають в постійному користуванні КП "Святошинське ЛПГ" входять землі Межигірського лісництва, Пуща-Водицького лісництва, Київського лісництва, Святошинського лісництва. Дані землі були передані державному лісопарковому господарству (правонаступником якого є КП "Святошинське ЛПГ") ще у 1951 році на підставі рішення Виконкому Київської міської ради депутатів трудящих № 2641 від 18 грудня 1951 року, Постанови ЦК КП України і Ради Міністрів УРСР № 673 від 20.06.1956 року (а.с.101-104,202-204, том. 1, а.с. 95-99 том3).

Відповідно до інформації Департаменту захисту довкілля та адаптації до зміни клімату виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 29 квітня 2024 року № 077-2320 рішенням Київради від 24 жовтня 2002 року № 96/256, та від 27 жовтня 2005 року № 255/3716, виділи 2, 15 кварталу 117 Межигірського лісництва КП «Святошинське ЛПГ» оголошено лісовим заказником місцевого значення «Межигірсько-Пуща-Водицький», категорія лісів - ліси природоохоронного, наукового, історико-культурного призначення (а.с.111-115, том1).

Згідно з рішенням Київради від 27 жовтня 2005 року № 255/3716 про доповнення до переліку природних об`єктів, які оголошуються заказниками та пам`ятками природи місцевого значення, до переліку земель доповнені землі, що знаходяться у виділах 2,10-15 в межах 117 кварталу Межигірського лісництва, які є частиною лісового заказника місцевого значення «Межигірсько-Пуща-Водицький» та перебувають у постійному користуванні КП «Святошинське лісопаркове господарство», відносяться до земель лісогосподарського призначення, категорія лісів - ліси природоохоронного призначення, наукового, історико-культурного призначення (а.с.115,193-194, том1).

За інформацією КП «Святошинське лісопаркове господарство» від 12 квітня 2024 року № 077/239-472 та від 17 грудня 2021 року № 077/239-1250, згідно з чинними матеріалами базового лісовпорядкування 2009-2010 років, земельна ділянка з кадастровим номером :78:261:0001розташована в частині виділів 2 та 15 кварталу 117 Межигірського лісництва КП «Святошинське ЛПГ». Зазначене підприємство не надавало погодження на вилучення землі для будівництва будівель та споруд, а також з постійного користування. Працівниками лісової охорони Межигірського лісництва було виявлено пошкодження дерев та забудови. (а.с.158-163, 179 том1)

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування, якими підтверджується право постійного користування КП "Святошинське ЛПГ" спірною земельною ділянкою, затвердженні Протоколом другої лісовпорядної наради від 21 грудня 2010 року. Спірна земельна ділянка має статус земельної ділянки лісогосподарського призначення, що підтверджується: проектом організації та розвитку лісового господарства КП "Святошинське ЛПГ" станом на 2010 рік з планом-схемою; протоколом другої лісовпорядної наради від 21 грудня 2010 року; планом лісонасаджень (а.с.158-163 том.1, а.с.23,73-78 том 3).

Згідно таксаційного опису дана земельна ділянка не вкрита лісом, а розташована на «протипожежному розриві» на «відкритому просторі без дерев» (а.с.162-163 том.1).

Відповідно до інформації Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 квітня 2024 року (лист № 055-3537) з додатком (витяг з Генерального плану міста Києва), вбачається, що земельна ділянка :78:261:0001 розташована на території лісу та поза межами СТ «Хутір Редьки-1») (а.с.174-177, том1 ).

Згідно з інформацією Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 16 лютого 2022року № 05702-4011, від 12 квітня 2024 року № 0570202/2-8274, Київською міською радою рішень про надання земельної ділянки у власність або користування будь-яким приватним особам не приймалось. Громадянин ОСОБА_1 звертався зі заявою щодо підготовки рішення Київської міської радипро передачу в оренду земельної ділянки. Зарезультатами розгляду вказаної заяви та технічної документації, останні повернуті із зауваженнями Департаменту, зокрема щодо відсутності дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою, відсутності документального обґрунтування правомірності розташування об`єкту нерухомості; також зазначено, що для зміни цільового призначення земельних ділянок природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного значення, згідно ст. 20 Земельного кодексу України, зміна цільового призначення відбувається за погодженням з Кабінетом міністрів України (а.с. 184-187, том1).

Постановою Київського апеляційного суду від 15 січня 2020 року, яка залишена без змін Постановою Верховного суду від 16 вересня 2020 року у справі № 756/16374/16, ОСОБА_1 відмовлено у задоволені вимог про зобов`язання Департамент земельних ресурсів привести дані земельного кадастру у відповідність до відомостей Державного земельного кадастру в частині віднесення земельної ділянки (кадастровий номер :78:261:001) до земель сільськогосподарського призначення (ведення індивідуального садівництва), якою володіють та користуються ОСОБА_1 та ОСОБА_3 ; визнання незаконними дії посадових осіб щодо відмови надати ОСОБА_1 позитивний висновок можливості надання земельної ділянки (кадастровий номер :78:261:0001) для індивідуального садівництва, зобов`язання Департаменту земельних ресурсів надати ОСОБА_1 позитивний висновок; зобов`язання КП «Святошинське лісопаркове господарство» привести у відповідність документи в частині віднесення земельної ділянки (кадастровий номер :78:261:0001) до земель сільськогосподарського призначення (ведення індивідуального садівництва), якою володіють та користуються ОСОБА_1 та ОСОБА_3 .

У мотивувальній частині постанови міститься висновок, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_2 (кадастровий номер :78:261:0001) Київською міською радою не затверджувався, рішення про передачу у власність або надання у користування земельної ділянки не приймалося. Київська міська рада такого дозволу не надавала, а проект землеустрою щодо відведення вказаної земельної ділянки ОСОБА_2 було розроблено без надання такого дозволу. Та обставина, що акт встановлення та узгодження зовнішніх меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) ОСОБА_2 був погоджений КП «Святошинське лісопаркове господарство» не свідчить про належність цієї ділянки землі до земель сільськогосподарського призначення. Цим актом було погоджено лише межі земельної ділянки, якою користувався ОСОБА_2 . Дана земельна ділянка йому не виділялася у користування чи власність. Даних про те, що зазначена земельна ділянка на відповідній правовій підставі виділялась у користування садівницькому товариству «Хутір Редьки» матеріали справи не містять, а тому сплата ОСОБА_2 членських внесків та вартості спожитої електроенергії не свідчить про те, що він на законній правовій підставі користувався спірною земельною ділянкою.Всупереч вимогам статті 118 ЗК України, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_2 компетентними органами відповідно до статті 186-1 ЗК України не погоджувався. (а.с. 67-72 том 3).

Спір між сторонами виник з приводу правомірності державної реєстрації об`єкту нерухомого майна без дозвільних документів на право забудови й користування земельною ділянкою, на якій він розташований; правомірності реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі зі зміною категорії земель, яка належить до природно-заповідного фонду; усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення самочинного будівництва.

Стаття 13 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справи на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно із практикою Європейського суду з прав людиниза своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Суд забезпечив сторонам рівні можливості надання доказів та доведеності їх перед судом.

Щодо представництва інтересів прокурором

У пункті 3 частини першої статті 131-1 Конституції України міститься відсилання до окремого закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким є Закон України від 14 жовтня 2014 № 1697-VII «Про прокуратуру».

У частині третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Тлумачення частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: (а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (б) у разі відсутності такого органу.

Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду.

З урахуванням того, що інтереси держави є оціночним поняттям, прокурор у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф. В. проти Франції» (F. W. v. France) 31 березня 2005 року, заява №61517/00, пункт 27).

Європейський суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін.

Враховуючи викладене, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України).

Наявність інтересів держави повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У пунктах 6.41 - 6.43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 жовтня 2019 року у справі № 903/129/18 (провадження № 12-72гс19) вказано, що: «у цьому випадку необхідність захисту інтересів держави прокурором полягає у необхідності відновлення законності та справедливої рівноваги між інтересами суспільства (у цьому випадку - місцевої громади) й орендаря, повернення землі у комунальну власність та відновлення порушеного порядку розпорядження земельною ділянкою комунальної власності, дотримання принципу раціонального використання землі, що відповідає принципу, закріпленому у Конституції України, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3). Велика Палата Верховного Суду зазначає, що сам факт незвернення до суду сільської ради з позовом, який би відповідав вимогам процесуального законодавства та відповідно мав змогу захистити інтереси жителів територіальної громади, свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження щодо повернення земельної ділянки, у зв`язку із чим у прокурора виникають обґрунтовані підстави для захисту інтересів значної кількості громадян, що відповідає нормам національного законодавства та практиці Європейського суду з прав людини».

У пунктах 36 - 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 469/1044/17 (провадження № 14-317цс19) зазначено, що: «суди встановили, що земельна ділянка належить до комунальної власності територіальної громади. Велика Палата Верховного Суду погоджується з аргументами прокурора,що Конституція України та Закон України «Про прокуратуру» надають прокурору повноваження з представництва не тільки загальнодержавних інтересів, але й локальних інтересів держави. Більше того, у збереженні прибережних захисних смуг виражаються загальнодержавні інтереси у безпечному довкіллі, не погіршені екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті 41, частина перша статті 50 Конституції України).

Обґрунтовуючи звернення до суду, прокурор посилається на ті обставини, що Київська міська рада, як власник земельної ділянки, не може вільно нею розпорядитися, не вживає заходів щодо сумлінного та добросовісного управління. Листом від 06 червня 2024 року прокурор Оболонської окружної прокуратури повідомив про факт неправомірного заволодіння фізичними особами земельної ділянки заповідного та лісового фонду поблизу ст «Хутір Редьки», розміщення та реєстрацію об`єкту нерухомого майна. Запропонував сповістити органи прокуратури про намір Київської міської ради вжити заходи реагування, в тому числі цивільно- правового, з метою захисту інтересів територіальної громади. Станом на дату звернення до суду 19 липня 2024 року, Київська міська рада не вживала заходів цивільно-правового характеру щодо захисту порушеного права територіальної громади.

Нездійснення захисту державних інтересів у даному випадку виявляється в усвідомленій пасивній поведінці Київської міської ради, яка будучи уповноваженим державою суб`єктом по захисту відповідних інтересів, не вчиняла дій по усуненню порушень прав на земельну ділянку.

Незалежно від причин неможливості Київської міської ради самостійно звернутися до суду, вже самий факт такого незвернення з позовом свідчить про те, що указаний орган місцевого самоврядування неналежно виконує свої повноваження щодо захисту майнових інтересів громади.

На підставі досліджених доказів суд дійшов висновку про наявність правових підстав для захисту інтересів держави через пасивну поведінку Київської міської ради щодо захисту майнових прав. Тому звернення прокурора до суду є обґрунтованим, не впливає на дотримання принципу рівності сторін, а спрямовано на захист інтересів держави.

З огляду на викладене, клопотання представника відповідачів Кучеренка О.І. про залишення позову без розгляду на підставі п.2 ч.1 ст.257 ЦПК України, через відсутність у прокурора повноважень на здійснення представництва Київської міської ради, суд залишив без задоволення.

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при ухваленні рішення.

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Важливим також є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин (стаття 264 ЦПК України).

Щодо приналежності земельної ділянки з кадастровим номером :78:261:0001 до земель лісового заказника та скасування державної реєстрації, суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно зі статтею 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави (стаття 1 ЗК України).

Положеннями статті 3 ЗК України передбачено, що земельні відносини,які виникають при використанні лісів, регулюються цим Кодексом, нормативно-правовими актами про ліси, якщо вони не суперечать цьому Кодексу.

У статті 19 ЗК України встановлено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема, землі лісогосподарського призначення.

Питання встановлення та зміни цільового призначення земельних ділянок визначено статтею 20 ЗК України.

Згідно з частинами першою, другою статті 55 ЗК України до земель лісового фонду належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісового фонду не належать землі, зайняті: зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

Землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальні та приватній власності (стаття 56 ЗК України).

Земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються у постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям у яких строщено спеціальні підрозділи, для ведення лісового господарства. Порядок використання земель лісогосподарського призначення визначається законом (стаття 57 ЗК України).

Згідно з частинами першою та другою статті 84 ЗК України у державній власності перебувають всі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Пунктом «ґ» частини 4 статті 84 ЗК України до земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність, належать, зокрема, землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Відповідно до статті 5 ЛК України до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.

У державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону (стаття 8 ЛК України).

Згідно з частиною першою статті 12 ЛК України, громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів. Ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом.

Повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування регламентовано статтею 122 ЗК України.

Відповідно до частини першої статті 7 ЛК України ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу.

Згідно зі статтею 8 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності. Право державної власності на ліси набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій відповідно до закону.

Правовідносини, пов`язані з використанням землі становлять суспільний інтерес.

Згідно з частиноюпершої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Статтею 123 ЗК України врегульовано порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування та вказано, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування на підставі рішення зазначених органів.

Відповідно до частини другої статті 120 ЗК України особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Земельні ділянки державної власності лісогосподарського призначення, які перебувають у постійному користуванні державних лісогосподарських підприємств, могли вилучатися для суспільних і інших потреб лише за рішенням Кабінету Міністрів України.

Дослідженими доказами, наявними в матеріалах справи, доведений факт, що земельна ділянка (кадастровий номер :78:261:0001) по АДРЕСА_2 , розташована в межах 117 кварталу Межигірського лісництва, є частиною лісового заказника місцевого значення «Межигірсько-Пуща-Водицький», перебуває у постійному користуванні КП «Святошинське лісопаркове господарство».

Даний факт доводитьсярішенням Київради від 27 жовтня 2005 року № 255/3716 про доповнення до переліку природних об`єктів, які оголошуються заказниками та пам`ятками природи місцевого значення, землі, що знаходяться у виділах 2,10-15 в межах 117 кварталу Межигірського лісництва, є частиною лісового заказника місцевого значення «Межигірсько-Пуща-Водицький» та перебувають у постійному користуванні КП «Святошинське лісопаркове господарство», відносяться до земель лісогосподарського призначення, категорія лісів - ліси природоохоронного призначення, наукового, історико-культурного призначення (а.с.115,193-194, том1, а.с.7 том2).

Також, судом досліджені матеріали проекту землеустрою, щодо відведення ОСОБА_2 земельної ділянки. Зі схеми розташування об`єкту в системі суміжних територій Києва вбачається, що спірна земельна ділянка розташована в суцільному масиві території лісу, за межами СТ «Хутір Редьки» (а.с.87,88,89,90 том 1).

Також, факт незаконного користування спірною земельною ділянкою, яка належить до лісового фонду, неодноразово встановлений працівниками КП «Святошинське лісопаркове господарство», які склали протокол № 4 від 29 жовтня 2021 року про лісопорушення в кв.117 Межигірського лісництва у межах виділу 15 з приводу розташування приватної садиби та пошкодження поряд з нею розташованих сосен віком 48-51 років; протокол огляду місця події від 16 квітня 2024 року з долученими фотосвітлинами. (а.с.165-170 том1).

На запит прокурора, КП «Святошинське лісопаркове господарство» 05 липня 2012 року надало відповідь, що в межах природно-заповідного фонду без оформлення дозвільної документації розміщений будинок площею 44кв.м, в кварталі 117, виділ 2 Межигірського лісництва, про що складено протокол про лісопорушення № 8 від 05 червня 2008 року (а.с.28,29,30 том2).

Також, факт незаконного користуваннявказаною земельною ділянкою підтверджується актом обстеження земельної ділянки № 1093/05 від 27 липня 2012 року; актом перевірки дотримання вимог природоохоронного законодавства № 953а від 19 липня 2012 року; протоколом огляду місця події від 12 липня 2012 року, якими виявлено наявність капітального будинку площею 44 кв.м, в 117 кварталі виділу 2 Межигірського лісництва, без дозвільної документації (а.с.25,36 том 2).

Постановою о/у ВДСБЕЗ Оболонського РУ ГУМВС від 16 вересня 2012 року відмовлено в порушенні кримінальної справи за матеріалами перевірки щодо дотримання ОСОБА_2 вимог земельного законодавства при будівництві капітальної будівлі площею. 44 кв.м. на огородженій земельній ділянці, що знаходиться на території лісового заказника місцевого значення «Межигірсько-Пуща-Водицький» в 117 кварталі, відділ 2 Межигірського лісництва. В даній постанові встановлено, що ОСОБА_2 без будь-якої дозвільної документації здійснював забудову з 2008 року (а.с.39 том 2).

Заперечення представників відповідачів ОСОБА_7 , ОСОБА_6 про відсутність документального підтвердження розташування спірної земельної ділянки в межах Межигірського лісництва спростовуються дослідженими судом письмовими доказами.

Посилання представників на висновок експерта № 1203 від 20 січня 2025 року є безпідставними. З висновку вбачається, що експерт не може встановити наявність порушення меж, накладання площі земельної ділянки з кадастровим номером :78:261:0001 на межі земельної ділянки лісового заказника місцевого значення «Межигірсько-Пуща-Водицький» через відсутність розробленої документації зі землеустрою на землі лісового заказника.

Відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» ЛК України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування 31 земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

КП «Святошинське лісопаркове господарство» не оформило державний акт на право постійного користування землями лісогосподарського призначення, якими фактично користується, тому документами, що посвідчують таке право є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування, які надані та досліджені судом (а.с.73-78, том3).

Також, розташування спірної земельної ділянки на території лісового заказника місцевого значення «Межигірсько-Пуща-Водицький» в 117 кварталі, відділ 2 Межигірського лісництва та її приналежність до лісного фондувстановлено постановою Київського апеляційного суду від 15 січня 2020 року, у висновках якої, серед іншого, зазначено, що всупереч вимогам статті 118 ЗК України, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки на АДРЕСА_2 компетентними органами відповідно до статті 186-1 ЗК України не погоджувався. (а.с. 67-72 том 3).

Суд звертає увагу, що державна реєстрація земельної ділянки із кадастровим номером :78:261:0001 відбулась без відповідної дозвільної документації та зміни цільового призначення земельної ділянки в установленому законом порядку.

У статті 19 ЗК України встановлено, що землі України за основним цільовим призначенням поділяються на категорії, зокрема, землі лісогосподарського призначення.

Згідно статті 20 Земельного кодексу України віднесення земельних ділянок до певної категорії та виду цільового призначення земельних ділянок здійснюється щодо земельних ділянок, якими розпоряджаються Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування, - за рішенням відповідного органу.

За змістом статті 21 Земельного кодексу України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною.

Рішення про надання в користування та зміну цільового призначення земельної ділянки лісового фонду з кадастровим номером :78:261:0001. Київською міською радою не приймалось.

За інформацією Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 12 квітня 2024 року земельна ділянка з кадастровим номером :78:261:0001 сформована та 18 лютого 2015 року зареєстрована в Державному земельному кадастрі на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки громадянину ОСОБА_2 для ведення садівництва на АДРЕСА_2 .

Згідно з листом Департаменту захисту довкілля та адаптації до зміни клімату виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 29 квітня 2024 року № 077-2320, земельна ділянка з кадастровим номером :78:261:0001 належить лісовому заказнику місцевого значення «Межигірсько-Пуща-Водицький» (категорія лісів - ліси природоохоронного, наукового, історико-культурного значення, а відповідно - до земель лісогосподарського призначення, а саме лісовий квартал № 117 Межигірського лісництва КП «Святошинське ЛПГ»

Суд приходить до переконання, що документація із землеустрою яка розроблена ТОВ «ТЕРРА ПРОЕКТ» щодо земельної ділянки з кадастровим номером :78:261:0001 виготовлена з порушенням вимог ст. 20 ЗК України, ст.29, 50 Закону України «Про землеустрій», а також ст. 24 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». Сформована земельна ділянка лісогосподарського призначення з цільовим призначенням «для ведення садівництва» не відповідає містобудівній документації за функціональним призначенням. Рішення щодо зміни цільового призначення даної земельної ділянки компетентним органом не приймалось.

За змістом ст. 22 Закону документи, які є підставою для внесення відомостей до Державного земельного кадастру, мають відповідати законодавству.

Відповідно до ст. 24 Закону для державної реєстрації земельної ділянки державному кадастровому реєстратору, який здійснює таку реєстрацію, подаються: заява за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин; документація із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки, в електронній формі та формі електронного документа.

Державний кадастровий реєстратор, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, протягом чотирнадцяти днів з дня реєстрації заяви: перевіряє відповідність документів вимогам законодавства; за результатами перевірки здійснює державну реєстрацію земельної ділянки або надає заявнику мотивовану відмову у державній реєстрації.

Державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, серед іншого, у випадку ухвалення судом рішення про скасування державної реєстрації земельної ділянки.

Аналогічні підстави для скасування державної реєстрації земельних ділянок містить п. 114 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 1051 від 17 жовтня 2012 року.

Суд приходить до висновку, що реєстрація земельної ділянки з кадастровим номером :78:261:0001 площею 0,1000 га по АДРЕСА_2 проведена із порушенням вимог чинного законодавства, тому підлягає скасуванню, а позовні вимоги прокурора в цій частині підлягають задоволенню.

Щодо державної реєстрації права власності на садовий будинок літ. А, по АДРЕСА_2 за ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , та підстави для знесення самочинного будівництва, суд виходить з наступного.

Серед іншого, спір виник з метою захисту прав Київської міської ради на земельну ділянку комунальної власності, яка відноситься до лісового фонду, від порушення відповідачем ОСОБА_2 при самовільній забудові садовим будинком, при проведення первинної реєстрації права власності на майно на підставі судового рішення від 11 липня 2008 року та при подальшому відчуженні об`єкта нерухомого майна ОСОБА_1 .

Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких об`єкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об`єкт нерухомості збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту; 3) об`єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил.

Наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що об`єкт нерухомості є самочинним.

Особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК України).

Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно.

Згідно із частиною четвертою статті 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

З урахуванням змісту статті 376 ЦК України в поєднанні з положеннями статей 16, 386, 391 цього Кодексу та статті 212 ЗК України, вимога про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки із приведенням її у попередній стан шляхом знесення самочинно побудованого нерухомого майна на земельній ділянці, власником або користувачем якої є інша особа, можуть бути заявлені власником чи користувачем земельної ділянки, права якої порушено, за умови доведеності факту порушення.

Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Частиною 5 ст. 11 ЦК України цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства.

Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів ч. 2 ст. 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини 4 цієї статті (щодо знесення майна). Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 01 вересня 2021 року у справі № 202/1254/19, який згідно положення ч.4 ст.263 ЦПК України суд застосовує до спірних правовідносин.

Не допускається набуття права власності на споруджені об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або такого іншого речового права на земельну ділянку, що передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на відповідній ділянці. Виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності на об`єкт нерухомого майна набуває той, хто має речове право на земельну ділянку (постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18, від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20).

Судом досліджений текст рішення Оболонського районного суду від 11 липня 2008 року (справа № 2-3734/2008), на підставі якого проведена державна реєстрація права власності на садовий будинок за ОСОБА_2 . У мотивувальній частині вказаного рішення зазначено, що відповідач надав докази стосовного того, що садівничий будинок набутий ним на законних підставах, а тому його зустрічний позов в частині визнання права власності на садівничий будинок підлягає задоволенню (а.с.124 том 1).

В архіві суду повідомили, що справа № 2-3734/2008 знищена за закінченням терміну зберігання, тому дослідити матеріали справи на підставі яких ґрунтувалися висновки суду не виявилося можливим. Проте, в судовому засіданні представник відповідачів Кучеренко О.І. долучив до матеріалів справи копії позовної заяви СТ «Хутір Редьки», зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 та заяви ОСОБА_9 , зі змісту яких встановлено, що ОСОБА_9 в рахунок погашення боргових зобов`язань передала ОСОБА_2 недобудований дачний будинок АДРЕСА_2. ОСОБА_9 не мала правоустановчих документів на об`єкт незавершеного будівництва. Також, ОСОБА_9 подала суду заяву від 16 червня 2008 року, в якій зазначає, що в рахунок боргових зобов`язань в сумі 2000 грн. вона віддає ОСОБА_2 дачний будинок по АДРЕСА_2 (а.с.59-62, том 2).

З огляду на те, що ОСОБА_9 не набула право власності в установленому законом порядку на садовий будинок АДРЕСА_2 , відчужувати його вонане мала жодних підстав. Право власності на самовільно збудований об`єкт особа не набуває.

Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів.

ОСОБА_2 ініціював позов про визнання права власності на об`єкт нерухомого майна не будучи його власником, не маючи жодних правоустановчихдокументів та відсутності предмету спору.

Інститут реєстрації права власності - це за своєю суттю є підтвердження державою права власності на майно за відповідною особою. При цьому, держава наділена повноваженнями підтвердити таке право особи виключно у тому випадку, якщо ця особа набула майно у власність законно. Набуття особою у власність майна в обхід закону та надання державі документів, які не відповідають вимогам законодавства з метою ведення держави в оману задля реєстрації права власності на майно, не може свідчити про правомірне набуття особою майна у власність, а відтак є підставою для скасування відповідної державної реєстрації на це майно.

Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Подібний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17.

Відповідачами не надано та у матеріалах справи відсутні документи на підтвердження набуття у власність ОСОБА_9 , а в подальшому ОСОБА_2 , садового дачного будинку АДРЕСА_2 , тому реєстрація права власності в державному реєстрі проведена без достатніх правових підстав.

Окрім того, справа № 2-3734/2008 розглядалась Оболонським районним судом міста Києва без залучення власника спірної земельної ділянки - Київської міської ради.

Суд зазначає, що рішення суду у справі, в якій особа не була відповідачем, не створює для цієї особи правових наслідків. Аналогічна правова позиція міститься в постанові ВП ВС від 09 листопада 2021 року у справі № 466/8649/16-ц.

Ухвалене у справі судове рішення за жодних обставин не може бути протиставлене особі, яка не брала участі у цій справі. Зокрема, судове рішення про задоволення позову стосується особи, відносно якої ухвалено це рішення, і не визначає права чи обов`язки інших осіб. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 07 квітня 2020 року у справі № 504/2457/15-ц та в постанові від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 (п.10.28), незалежно від того чи було таке рішення в подальшому оскаржене і скасоване.

Отже, наявність рішення Оболонського районного суду міста Києва від 11 липня 2008 року у справі № 2-3734/2008 не може свідчити про добросовісне набуттяОСОБА_2 право власності на садовий будинок, тому доводи представників відповідачів в цій частині є неприйнятними.

Право розпорядження майном на підставі будь-яких цивільно-правових угод належить виключно власникові майна. І навпаки, у разі якщо особа не є власником майна, вона не має права розпоряджатися майном, що не належить їй.

ОСОБА_2 не був законним власником садового будинку, який розташований на спірній земельній ділянці, не міг реєструвати за собою право власності на майно та, відповідно, розпоряджатись ним, зокрема, шляхом продажу 03 жовтня 2015 року ОСОБА_1 . Відтак, неіснуюче право власності на об`єкт нерухомості не породжує й прав щодо розпорядження майном.

Рішення про надання земельної ділянки для розміщення садового будинку літ «А» поАДРЕСА_2 міська рада ніколи не приймала, будь-яких дозвільних документів на його будівництво компетентні органи не видавали, тому вказаний об`єкт є самочинним будівництвом.

На підставі викладеного, суд приходить до переконання, що державна реєстрація прав та їх обтяжень від 06 серпня 2013 року про право власності за ОСОБА_2 на садовий будинок літ. «А» по АДРЕСА_2 площею 38,7 кв.м, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 00), проведена без достатніх правових підстав. ОСОБА_2 не набув право власності на самочинно збудований об`єкт.

Тому державна реєстрація права власності за ОСОБА_1 на садовий будинок АДРЕСА_2 , яка відбулась на підставі договору купівлі-продажу, як похідне, індексний номер: 25009933, також вчинене без достатніх правових підстав.

Щодо способу захисту

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (постанови від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, від 22 червня 2021 року у справі № 334/3161/17).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 15 листопада 2023 року у справі № 916/1174/22 виснувала, що можливі способи захисту прав особи - власника земельної ділянки, на якій здійснено самочинне будівництво, прямо визначені статтею 376 ЦК України, яка регулює правовий режим самочинно побудованого майна. Тобто, належними вимогами, які може заявити особа - власник земельної ділянки, на якій здійснено (здійснюється) самочинне будівництво, для захисту прав користування та розпорядження такою земельною ділянкою, є вимога про знесення самочинно побудованого нерухомого майна або вимога про визнання права власності на самочинно побудоване майно. У випадку задоволення однієї із зазначених вище вимог юридична доля самочинно побудованого майна (спірного об`єкта нерухомості) буде вирішена у встановленому законом порядку. Разом із цим буде відновлено стан єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.

При цьому, якщо право власності на об`єкт самочинного будівництва зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, у разі задоволення позовної вимоги про знесення об`єкта самочинного будівництва суд у мотивувальній частині рішення повинен надати належну оцінку законності такої державної реєстрації.

Якщо суд дійде висновку про незаконність державної реєстрації права власності на об`єкт самочинного будівництва, таке судове рішення є підставою для закриття розділу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстраційної справи з огляду на положення пункту 5 частини першої статті 14 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (розділ Державного реєстру прав та реєстраційна справа закриваються в разі набрання законної сили судовим рішенням, яким скасовується рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, на підставі якого відкрито відповідний розділ).

Звідси коли право власності на самочинно побудоване нерухоме майно зареєстровано за певною особою без дотримання визначеного статтею 376 ЦК України порядку, задоволення вимоги про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на таке майно, або вимоги про скасування державної реєстрації прав, або вимоги про припинення права власності тощо у встановленому законом порядку не вирішить юридичну долю самочинно побудованого майна та не призведе до відновлення стану єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна.

З урахуванням наведених вище висновків Великої Палати Верховного Суду, суд вважає, що належним та ефективним способом захисту прав територіальної громади міста Києва у спірних правовідносинах є вимога прокурора про усунення перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою площею 0,1000 га (кадастровий номер :78:261:0001), місце розташування якої: АДРЕСА_2 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) знести об`єкт самочинного будівництва - садовий будинок літ.«А» поАДРЕСА_2 , площею 38,7 кв.м, право власності на який зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гаврилової Ольги Василівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03 жовтня 2015 року, індексний номер: 25009933, яка підлягає задоволенню і остаточно вирішить юридичну долю самочинного будівництва у встановленому законом порядку.

Узадоволенні позовних вимог прокурора в частині перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою площею 0,1000 га (кадастровий номер :78:261:0001), яка розташована в АДРЕСА_2 шляхом скасування рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса КМНО Гаврилової О.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03 жовтня 2015 року, індексний номер: 25009933, права власності за ОСОБА_1 на садовий будинок літ.А по АДРЕСА_2 площею 38,7 кв.м, з одночасним припиненням права власності ОСОБА_1 та шляхом скасування рішення державного реєстратора Департаменту державної реєстрації МЮУ Корюк Т.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 06 серпня 2013 року, індексний номер 4787850, державної реєстрації права власності на нерухоме майно за ОСОБА_2 на садовий будинок літ. «А» по АДРЕСА_2 площею38,7 кв. м, з одночасним припиненням права власності ОСОБА_2 ; слід відмовити у зв`язку з неефективністю обраного способу захисту.

Щодо заяви представників відповідачів про застосування строків позовної давності, суд виходить з наступного.

За змістом статті 391 ЦК України негаторний позов застосовується для захисту від порушень, які не пов`язані із позбавленням володіння (пункт 71 постанови ВП ВС від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц).

Оскільки спірна земельна ділянка площею 0,1000 га з кадастровим номером :78:261:0001 не вибувала з володіння позивача, Київська міська рада є володіючим власником, який прагне усунути перешкоди у здійсненні правомочності самостійно розпоряджатись нерухомим майном.

Суд враховує висновки, викладені в пункті 34 постанови ВП ВС від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц, про те, що до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, доки існує відповідне правопорушення.

Схожі висновки викладені в постанові ВП ВС від 10 квітня 2024 року у справі № 496/1059/18, про те, що для ефективного захисту прав володіючого власника нерухомого майна, щодо якого до Державного реєстру незаконно внесено запис про право іпотеки іншої особи, з якою власник не перебував у зобов`язальних відносинах, має застосовуватись негаторний позов про усунення перешкод у здійсненні власником права розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України), з яким власник може звернутись, зокрема, шляхом пред`явлення вимоги про скасування державної реєстрації права іпотеки зазначеної особи.

За цих обставин суд вважає, що позовні вимоги позивача до відповідачів проусунення перешкод уволодінні тарозпорядженні земельною ділянкою лісовогота природно-заповідного фондів,шляхом скасування державної реєстрації та знесення самочинного будівництва з метою звільнення самовільно зайняту земельну ділянку за своєю суттю є негаторним позовом, тому відхиляє доводи представників відповідачів про застосування строків позовної давності до цих вимог.

Надаючи оцінку доводам представників відповідача ОСОБА_1 , які стосуються добросовісності набуття майна, тривале відкрите володіння, що позбавлення права володіння буде становити непропорційне втручання в мирне володіння майном, та надмірним тягарем для нього та дружини, що призведе до порушення Першого Протоколу Конвенцій, суд виходить з наступного.

Втручання держави в право на мирне володіння своїм майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно шляхом його знесення є предметом регулювання статті 1 Першого протоколу доКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Перший протокол, Конвенція), що ратифікованіЗаконом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції»№ 475/97-ВР від 17 липня 1997 року.

Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою.

Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року).

Суд констатує, що втручання в мирне володіння ОСОБА_1 садовим будинком АДРЕСА_2 , відбувається на законній підставі, переслідує легітимну мету, становить суспільний резонанс.

По-перше, використання земель природно-заповідного фонду є обмеженим і цей факт є загальновідомим. Вказані землі перебувають під особливою охороною держави та заволодіння ними всупереч вимогам Земельного кодексу України є недопустимим (наведеної правової позиції дотримується ВП ВС у постановах від 07 квітня 2020 у справі № 372/1684/14-ц, від 22 травня 2018 року у справі № 469/1203/15-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц та від 11 вересня 2019 у справі № 487/10132/14-ц).

Відповідач ОСОБА_10 повинен був передбачати наявність ризику того, що право власності на садовий будинок може бути припинено, тому що був обізнаний, що земельна ділянка для його будівництва не виділялась. Ще до укладання договору купівлі-продажу, ОСОБА_2 надавав на ім`я ОСОБА_1 довіреність для оформлення документів на земельну ділянку, на якій розташований садовий будинок (а.с.126-127 том1), що доводить обізнаність незаконності забудови без виділення державними органами земельної ділянки для будівництва.

Добросовісність ОСОБА_11 , як набувача спростовується документами, наданими його представниками в судовому засіданні, які повідомили, що ці документи ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 та був обізнаний про їх існування.

Зокрема, звернення КП «Святошинське ЛПГ» у червні 2008 року до прокурора Оболонського району м. Києва для реагування про самовільне будівництво ОСОБА_2 житлового будинку на землях лісового фонду, про що складено протокол лісовою охороною про лісопорушення № 8 від 05 червня 2008 року, аналогічне звернення відправлено до Державної екологічної інспекції. Проведений розрахунок збитків, нанесених державі ОСОБА_2 внаслідок самовільного заняття земельної ділянки площею 560,0 кв.м та будівництва на цій земельній ділянці капітальної споруди в межах 117 кварталу 2 відділу Межигірського лісництва. Постанова про накладення адміністративного стягнення від 03 липня 2008 року 04-5 на ОСОБА_2 , який працює лісником Межигірського лісництва, вчинив адміністративне правопорушення, тим що допустив самовільне зайняття земельної ділянки 560кв.м та будівництво на ній капітальної споруди площею 44 кв.м на території Межигірського лісництва в межах 117 кварталу 2 відділу, поруч із садовим кооперативом «Хутір редьки», що спричинило шкоду державі в сумі 10348,00 грн. (а.с.22-25 том 2).

З позовною заявою про стягнення суми збитків 10348,00 грн прокурор звертався до Святошинського районного суд міста Києва в серпні 2008 року (а.с.26-27 том 2).

Вдруге, 05 липня 2012 року директор КП «Святошинське ЛПГ» звертався до Київської прокуратури захисту прав громадян та інтересів держави в екологічній сфері з повідомленням про те, що в межах природно-заповідного фонду без оформлення дозвільної документації розміщено будинок площею 44кв.м в кварталі117, 2 виділу Межигірського лісництва. Даний квартал віднесено до лісового заказника місцевого значення «Межигірсько-Пуща-Водицький». В межах прокурорського реагування начальнику Державної інспекції архітектури та містобудування України (ДІАМ)та Державній екологічній інспекції надано припис провести перевірку за вказаною адресою на предмет додержання вимог містобудівного законодавства (а.с.28-31 том2)

Головним спеціалістом управління по контролю за використанням земельних ресурсів в присутності майстра другої дільниці Межигірського лісництва проведено обстеження земельної ділянки площею 0,04 га в кварталі 117 Межигірського лісництва КП «Святошинське ЛПГ», земельної ділянки яка розташована у 2 виділі, та виявлено розташування будинку із господарською спорудою. Встановлено самовільне заняття земельної ділянки. За даними автоматизованої системи ПК «Кадастр», матеріалів інвентаризації не зареєстровано. Дана земельна ділянка на підставі планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування перебуває в користуванні КП «Святошинське ЛПГ». За результатами обстеження складений Акт № 1093/05 від 27 липня 2012 року.

Також, Державною екологічною інспекцією у м. Києві проведено перевірку дотримання вимог природоохоронного законодавства, за наслідками якої складено акт № 953а. Прокурором Київської прокуратури захисту прав громадян та інтересів держави в екологічній сфері 12 липня 2012 року проведений огляд місця події, під час якого встановлено розташування капітальної споруди площею 40 кв.м в кварталі 117 виділ 2 Межигірського лісництва (а.с.32-38 том2).

Постановою о/у ВДСБЕЗ Оболонського РУ ГУМВС України в м. Києві від 16 вересня 2012 року відмовлено в порушенні кримінального провадження щодо ОСОБА_2 , які надійшли з Київської прокуратури щодо проведеної перевірки за дотриманням вимог земельного законодавства при будівництві капітальної будівлі площею 44 кв.м на огородженій земельній ділянці площею 59 кв.м, що знаходиться на території лісового заказника місцевого значення «Межигірсько-Пуща-Водицький» в 117 кварталі, виділ 2 Межигірського лісництва КП «Святошинське ЛПГ» (а.с.39 том2).

Усі дослідженні в сукупності документи, що були надані стороною відповідача та перебували у володінні ОСОБА_1 до укладання договору купівлі-продажу садового будинку, надавали достатніх підстав обґрунтовано вважати незаконним здійснення ОСОБА_2 самовільної забудови та самовільного захоплення земельної ділянки, яка знаходиться на території лісового заказника та у користування не виділялась. До укладання договору купівлі-продажу 03 жовтня 2015 року, ОСОБА_1 діяв від імені ОСОБА_2 за нотаріально посвідченою довіреністю від 07 вересня 2012 року, якому надано повноваження представляти інтереси з будь-яких питань пов`язаних з оформленням документів на земельну ділянку, на якій розташований будинок АДРЕСА_2 в СТ «Хутір Редьки» (а.с.126 том1).

ОСОБА_1 , всилу об`єктивних, видимих природних властивостей спірної земельної ділянки, яка розташована серед лісу, проявивши розумну обачність, міг та повинен був знати про те, що земельна ділянка, на якій розташований придбаний ним садовий будинок, належить до земель лісогосподарського призначення, тобто не може бути призначеною для будівництва й обслуговування садового будинку.

На переконання суду, до укладання договору купівлі - продажу ОСОБА_1 був обізнаний про протиправність проведеної забудови, відсутність дозвільних документів, тому взяв на себе ризик настання несприятливих наслідків, пов`язаних зі знесенням самовільної забудови та повернення земельної ділянки в користування КП «Святошинське ЛПГ».

Відповідно до статті 152 ЗК України ефективним способом захисту прав позивача є відновлення стану спірної земельної ділянки, який існував до порушення прав, а саме шляхом знесення розташованого на ній житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями, спорудами та парканом.

Приписи ЦК України про витребування майна з незаконного володіння, норми ЗК України та ЛК України щодо правової охорони земель лісогосподарського призначення й обмежень на розпорядження ними, були та є доступними, чіткими і передбачуваними. Закон обмежив передання земельних ділянок лісогосподарського призначення у приватну власність

Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству (частина третя статті 13 Конституції України).

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина сьома статті 41 Конституції України, частина третя статті 1 ЗК України).

Кожен має право на безпечне для життя і здоров`я довкілля(частина перша статті 50 Конституції України).

У спорах стосовно земель лісогосподарського призначення, інших земель, які перебувають під посиленою правовою охороною держави, остання, втручаючись у право мирного володіння відповідними земельними ділянками з боку приватних осіб, може захищати загальні інтереси у безпечному довкіллі, не погіршенні екологічної ситуації, у використанні власності не на шкоду людині та суспільству (частина третя статті 13, частина сьома статті41, стаття50 Конституції України). Ці інтереси реалізуються, зокрема, через цільовий характер використання земельних ділянок (статті 18, 19, пункт «а» частини першої статті 91 ЗК України), які набуваються лише згідно із законом (стаття 14 Конституції України) (постанови ВП ВС від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (пункт 107), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 117), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 124), від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (пункт 190)).

Суспільний інтерес в даній справі спрямований на усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та знесення самочинно збудованого на ній садового будинку для задоволення соціальної потреби у відновленні становища, яке існувало до порушення права володіння держави на цю ділянку, а саме: у збереженні лісового фонду; у недопущенні передання земель лісогосподарського призначення у приватну власність усупереч чинному законодавству; у недопущенні маніпуляцій із цільовим призначенням земель.

Суд не встановив порушення права кінцевого набувача ОСОБА_1 та його дружини ОСОБА_3 на мирне володіння майном, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Втручання держави у це право є правомірним та переслідує легітимну мету захисту земель лісового фонду, на яких не можна будувати житлові будинки. Таке втручання є пропорційним. Навколишнє середовище має значення, тоді як економічні імперативи та навіть деякі основні права, включаючи право власності, не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава прийняла законодавство з цього питання (рішення Європейського суду з прав людини від 27 листопада 2007 року у справі «Гамер проти Бельгії» (Hamer v. Belgium), заява № 21861/03)).

Щодо розподілу судових витрат

Порядок розподілу та відшкодування судових витрат між сторонами визначений статтею 141 ЦПК України. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста цієї статті).

Відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору.

Як встановлено з матеріалів справи відповідач ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 2 групи, тому звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Понесені прокурором судові витрати зі сплати судового збору, в частині задоволених позовних вимог в сумі 6056 грн підлягають компенсації за рахунок держави.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 2, 4, 5, 10, 12, 76-83, 141, 209-211, 223, 258, 259, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд

ВИРИШІВ:

Задовольнити частково позовні вимоги керівника Оболонської окружної прокуратуриміста Києвав інтересахдержави вособі Київськоїміської ради до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,треті особиякі не заявляють самостійнихвимог щодопредмету спору:Комунальне підприємство «Святошинське лісопаркове господарство», приватний нотаріусКиївського міського нотаріального округу Гаврилова Ольга Василівна, державний реєстратор Департаменту державної реєстрації Міністерства юстиції України Корюк ТетянаВасилівна, ОСОБА_3 , проусунення перешкодуволодінні тарозпорядженні земельноюділянкою лісовогота природно -заповідного фондів.

Усунути перешкоди власнику - територіальній громаді міста Києва в особі Київської міської ради у володінні та розпорядженні земельною ділянкою площею 0,1000 га (кадастровий номер :78:261:0001), яка розташована в АДРЕСА_2 шляхом зобов`язання ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) знести об`єкт самочинного будівництва - садовий будинок літ. «А» по АДРЕСА_2 площею 38,7 кв.м, (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна00), право власності на який зареєстровано на підставі рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гаврилової Ольги Василівни про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 03 жовтня 2015 року, індексний номер 25009933.

Скасувати державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :78:261:0001 площею 0,1000 га по АДРЕСА_2 .

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Компенсувати Київській міській прокуратурі за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, витрати з оплати судового збору за подачу позовної заяви в розмірі 6056 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга подається до Київського апеляційного суду через Оболонський районний суд міста Києва.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складений 03лютого 2025 року.

Суддя І.С. Шролик