Справа № 344/4999/24
Провадження № 22-ц/4808/145/25
Головуючий у 1 інстанції Антоняк Т. М.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів: Девляшевський В. А.,

Мальцевої Є. Є.,

секретар Гудяк Х. М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Чербаджі-Чебак Наталі Миколаївни на рішення Івано-Франківського міського суду від 14 листопада 2024 року в складі судді Антоняка Т. М., ухвалене у м. Івано-Франківську, повний текст якого складено 18 листопада 2024 року, у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2024 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до відповідача ОСОБА_1 із позовом про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. В обґрунтування позову зазначала, що від шлюбу з відповідачем у них народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказувала, що після розірвання шлюбу 07 вересня 2023 року дитина проживає з нею та знаходиться на її повному утриманні, натомість відповідач участі у вихованні та утриманні сина не приймає, зв`язок з ним не підтримує. Позивачка зазначала, що сину ОСОБА_4 встановлено діагноз: обсесивно-компульсивний розлад з елементами аутизму, у зв`язку з чим дитина потребує додаткових фінансових витрат на лікування та реабілітаційні заходи. Також ОСОБА_2 стверджувала, що відповідач працює за кордоном за морською спеціальністю на посаді другого помічника капітана судна, отримуючи заробітну плату від міжнародних морських компаній. Офіційного доходу в Україні відповідач не має.

Посилаючись на те, що відповідач має можливість сплачувати аліменти на утримання неповнолітнього сина, однак в добровільному порядку зазначений обов`язок не виконує, просила з врахуванням збільшення позовних вимог стягнути з ОСОБА_1 на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_3 у твердій грошовій сумі у розмірі 40 000 грн. щомісячно до досягнення ним повноліття, а також витрати на правову допомогу у розмірі 30 000 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 14 листопада 2024 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Постановлено стягувати з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 у твердій грошовій сумі у розмірі 34 000 грн., але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи стягнення з 18 березня 2024 року до досягнення дитиною повноліття, а також 16 000 грн. витрат на правничу допомогу. Цим же рішенням постановлено стягнути з ОСОБА_1 на користь держави 1 211,20 грн. судового збору.

У апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Чербаджі-Чебак Н. М., посилаючись на невідповідність рішення суду нормам матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким визначити розмір аліментів на утримання неповнолітнього ОСОБА_3 в твердій грошовій сумі у розмірі 2 000 грн.

Представник скаржника вважає помилковими висновки суду першої інстанції про те, що відповідач не приймає участі у вихованні сина та відмовляється у добровільному порядку утримувати його, оскільки як до розірвання шлюбу в судовому порядку, так і після цього, ОСОБА_1 продовжує у добровільному порядку надавати матеріальну допомогу. Загальна сума матеріальної допомоги, яку він надав сину за період з березня 2023 року по квітень 2024 складає 176 007 грн., що підтверджується належними доказами, які містяться в матеріалах справи.

Представник ОСОБА_1 вказує, що розміщена відповідачем у соцмережі Linkedln у 2017 році Анкета для працевлаштування, яка була взята до уваги судом першої інстанції, достовірних відомостей про дійсний матеріальний стан відповідача не містить. Більш того, станом на 2024 рік вона є не актуальною.

Крім того вважає, що суд першої інстанції в якості підстави для оцінки матеріального стану відповідача необґрунтовано використав інформацію з вебсайту по працевлаштуванню моряків https://maritirne-i/vacancy-job-deck-3rd officer, про розмір заробітної плати третього помічника капітана судна, яка складає від 3 100 дол. США до 4 200 дол. США на місяць, оскільки така інформація повинна була оцінюватись критично.

Представник відповідача звертає увагу апеляційного суду на те, що витребувані судом першої інстанції докази з банківських установ України про обіг грошових коштів відповідача спростовують розрахунок мінімального рівня його середньомісячного заробітку, виконаний позивачем.

Не погоджується представник скаржника також з висновком суду про те, що квитанції долучені до матеріалів справи, стосуються не додаткових витрат на утримання дитини, оскільки в них є грошові суми, які сплачувалися викладачам та спеціалістам для занять з неповнолітнім сином.

Представником ОСОБА_2 адвокатом Майбородою Г. О. на адресу Івано-Франківського апеляційного суду 08 січня 2025 року подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 . Однак, такий відзив не підлягає розгляду, оскільки поданий поза межами визначеного судом в ухвалі про відкриття апеляційного провадження строку. При цьому, представником позивачки не заявлено клопотання про поновлення процесуального строку для подання відзиву.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача адвоката Чербаджі-Чебак Н. М., яка просила скаргу задовольнити, пояснення представника позивачки адвоката Майбороди Г. О., яка просила залишити рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Частково задовольняючи позов ОСОБА_2 , суд першої інстанції з врахуванням обставин, передбачених ст. 182 СК України, а також на підставі наданого позивачкою розрахунку мінімального рівня середньомісячного заробітку відповідача, виходячи з відкритих даних відповідача у соцмережі Linkedln та його попередньої роботи на посаді третього помічника капітана, прийшов до висновків, що відповідач має можливість сплачувати аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі 34 000 грн.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони у справі з 07 лютого 2017 року по 07 вересня 2023 року перебували у зареєстрованому шлюбі (т. 1 а.с.11-13).

Від подружнього життя мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 7).

З копії медичного висновку № 552 від 16 серпня 2022 року про дитину-інваліда віком до 16 років вбачається, що син сторін ОСОБА_3 хворіє на бсесивно-компульсивний розлад з елементами аутизму (т. 1 а.с. 8).

Також встановлено, що позивачку ОСОБА_2 та дитину сторін ОСОБА_5 взято на облік як внутрішньо переміщених осіб, їх фактичне місце проживання: АДРЕСА_1 , що підтверджується копіями тимчасових посвідчень № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 від 26 липня 2022 року (т. 1 а.с. 9, 10).

Представник позивачки адвокат Майборода Г. О. в судовому засіданні пояснила, що позивачка не працює, оскільки дитина потребує стороннього догляду та постійної уваги.

Судом встановлено і не заперечується сторонами, що відповідач ОСОБА_1 має освіту за спеціальністю «судноводіння», що підтверджується копією диплому штурмана № НОМЕР_3 /2014/08 від 24 березня 2014 року (т. 1 а.с. 212 215).

Згідно відомостей, наданих Головним центром обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 21 серпня 2024 року, відповідач ОСОБА_1 з 09 березня 2023 року перебуває за межами України (т. 1 а.с. 201). Вказаний факт в судовому засіданні апеляційного суду також підтвердив представник відповідача.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частин першої-другої статті 27 вказаної Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини.

Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (стаття 180 СК України).

Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» розмір прожиткового мінімуму дітей віком від 6 до 18 років становить 3 196 грн.

Частиною третьою статті 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою, другою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно із частиною п`ятою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В апеляційній скарзі представник відповідача зазначає, що ОСОБА_5 на теперішній час не має постійної роботи, має змогу проживати за кордоном за рахунок виплат іноземної держави та допомоги своїх батьків, а тому не має можливості сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі.

Проте, будь-яких належних та допустимих доказів щодо свого матеріального стану, які б свідчили про неможливість сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі відповідачем не надано Відтак ці обставини, які мають істотне значення для визначення розміру аліментів, відповідачем не доведені.

Позивачка, в свою чергу, доступними для неї доказами за допомогою інформації, розміщеної у відкритих джерелах, довела, що відповідач може сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі. Відповідач, в свою чергу, належними та допустимими доказами не спростував такі висновки суду.

Доводи апеляційної скарги про те, що витребувані судом першої інстанції докази з банківських установ України спростовують виконаний позивачкою розрахунок мінімального рівня його середньомісячного заробітку є безпідставними, оскільки вони не можуть бути підтвердженням дійсного матеріального стану відповідача, який тривалий час проживає за кордоном та може мати рахунки в інших банках. Крім того, судом першої інстанції було враховано, що відповідач за період червень 2023 року квітень 2024 року перерахував позивачці 133 105 грн.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції з урахуванням конкретних обставин справи, в межах заявлених ОСОБА_2 позовних вимог та вимог закону, обґрунтовано визначив розмір аліментів в розмірі 34 000 грн. щомісячно, але не менш 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції щодо визначення розміру аліментів не спростовують.

Тому апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції повно та всебічно з`ясував обставини справи, правильно оцінив надані сторонами докази, дав їм належну правову оцінку та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.

Згідно зі статтею 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу.

За пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI передбачено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні. Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду у від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15 (провадження № 14-382цс19), зазначено, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.

Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року в справі № 826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

У постанові Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі № 757/29103/20-ц (провадження № 61-11792св21) зазначено, що у разі підтвердження обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, обґрунтованості їх вартості, витрати за такі послуги підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України). Визначальним у цьому випадку є факт надання адвокатом правової допомоги у зв`язку із розглядом конкретної справи.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанова Великої палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).

Вказані правові висновки містяться у додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2024 року у справі № 206/4841/20 (провадження № 14-55цс22).

Відповідно до частини 8 статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Представник позивачки в судовому засіданні апеляційного суду просила стягнути на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати у справі на правничу допомогу в розмірі 10 000 грн.

На підтвердження вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу нею були подані докази понесених судових витрат, зокрема були надані копія договору про надання правничої допомоги № 244/17-12-2024 від 17 грудня 2024 року, укладений між позивачкою та Адвокатським об`єднанням «ПРОЛІГАЛС», за умовами якого адвокат на підставі звернення клієнта приймає на себе зобов`язання з надання правничої допомоги з відповідним переліком. Вартість правничої допомоги та порядок розрахунків за її надання Клієнту, визначені сторонами у пунктах 3, 4 цього договору.

Також був наданий розрахунок від 26 грудня 2024 року, який фактично є актом виконаних робіт, яким підтверджується факт надання позивачці професійної правничої допомоги на загальну суму 10 000 грн., та квитанція про їх часткову оплату відповідно до умов договору.

Своїх заперечень щодо не співмірності витрат на правову допомогу та клопотання про зменшення цих витрат, представник відповідача не заявляла.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає обґрунтованою вимогу представника позивачки про компенсацію судових витрат по оплаті правової допомоги, яка заявлялася в суді апеляційної інстанції в розмірі 10 000 грн.

Згідно з частиною 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Чербаджі-Чебак Наталі Миколаївни залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 14 листопада 2024 року залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на правову допомогу в судіапеляційної інстанції в розмірі 10 000 (десять тисяч) грн.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 30 січня 2025 року.

Судді В. М. Барков

В. А. Девляшевський

Є. Є. Мальцева