КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
провадження №22-ц/824/3792/2025 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах: головуючого судді Сушко Л.П., суддів Болотова Є.В., Олійника В.І., розглянувши у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку письмового провадження матеріали цивільної справи за апеляційною скаргою Семененка Андрія Олеговича, який представляє інтереси Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на ухвалу Дніпровського районного міста Києва від 17 жовтня 2024 року про повернення позовної заяви у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ВУСО» про відшкодування збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2024 року ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» звернулось до суду з вказаним позовом.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 15 жовтня 2024 року позовну заяву залишено без руху, з зазначенням недоліків та наданням заявнику строку для їх усунення.

17 жовтня 2024 року від позивача надійшло клопотання на виконання вимог ухвали суду від 15 жовтня 2024 року.

Однак ухвалою Дніпровського районного міста Києва від 17 жовтня 2024 року позовну заяву Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» повернуто позивачеві.

Не погодившись з вказаною ухвалою суду, Семенко А.О., який представляє інтереси ПрАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна», подав апеляційну скаргу, в якій просив її скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що позивач сплатив судовий збір у розмірі визначеному Законом та надав копію платіжного доручення для подальшої перевірки зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Вважає, що твердження суду першої інстанції про те, що не зазначення позивачем у призначенні платежу особи, до якої подається позов, дозволяє позивачу зловживати своїм правом для подання декількох позовів до різних відповідачів не заслуговує на увагу, з тих причин, що кожна конкретна оплата повинна фіксуватись судом, та бути прив`язана до конкретної справи, і використання повторно, вказаного платіжного доручення про оплату судового збору є неможливим, адже при перевірці оплати, судом буде встановлено, що вказане платіжне доручення, та кошти за ним вже підв`язані до іншої справи.

Тому представник апелянт вважає, що позивач усунув недоліки, а суд першої інстанції не мав правових підстав для повернення позовної заяви з підстав передбачених ч. 3 ст. 185 ЦПК України.

Відзив у встановлений апеляційним судом строк до суду апеляційної інстанції не надходив.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Визнаючи неподаною та повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що заявником не виконано вимоги зазначених в ухвалі суду від 15 жовтня 2024 року, а саме позивачем не надано суду оригінал платіжної інструкції про сплату судового збору на рахунок Дніпровського районного суду м. Києва у розмірі 3028 грн із зазначенням у платіжній інструкції відомостей про сплату судового збору із призначенням платежу «за подачу позовної заяви ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди».

Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими- доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 4 ст. 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху. Якщо ухвала про залишення позовної заяви без руху постановляється з підстав несплати судового збору у встановленому законом розмірі, суд в такій ухвалі повинен зазначити точну суму судового збору, яку необхідно сплатити (доплатити).

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві.

Встановлено, що долучена до матеріалів позовної заяви платіжна інструкція № 121876 від 15.07.2024 року не містить відомості про те, за яку саме позовну заяву сплачується судовий збір, тому вказана платіжна інструкція не може слугувати доказом належної оплати позивачем судового збору саме за позовом до ОСОБА_1 .

У пункті 26 Постанови «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 року № 10 Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що відповідно до частини другої статті 9 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» суд перед відкриттям провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України. У зв`язку із цим суд повинен перевірити, щоб платіжне доручення на безготівкове перерахування судового збору, квитанція установи банку про прийняття платежу готівкою, що додаються до позовної заяви (заяви, скарги), містили відомості про те, за яку саме позовну заяву (заяву, скаргу, дію) сплачується судовий збір. При цьому, наприклад, платіжне доручення повинно бути підписано відповідальним виконавцем банку і скріплено печаткою установи банку з відміткою про дату надходження та дату виконання платіжного доручення (пункт 2.14 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 (зі змінами).

Правові засади справляння судового збору, платники, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначає Закон України «Про судовий збір».

Згідно ст. 3 вказаного Закону судовий збір справляється: за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством; за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення, заяви про перегляд судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами, заяви про скасування рішення третейського суду, заяви про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду та заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України; за видачу судами документів; у разі ухвалення судового рішення, передбаченого цим Законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 9 Закону України «Про судовий збір» судовий збір сплачується за місцем розгляду справи та зараховується до спеціального фонду Державного бюджету України. Суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Судовий збір перераховується у безготівковій або готівковій формі, в тому числі з використанням платіжних систем через мережу Інтернет у режимі реального часу (частини першої статті 6 згаданого Закону).

Постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 затверджено Інструкцію про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті (далі - Інструкція), якою встановлено загальні правила, види і стандарти розрахунків клієнтів банків та банків у грошовій одиниці України на території України, що здійснюються за участю банків. Положеннями Інструкції встановлено вимоги про заповнення розрахункових документів.

Відповідно до пункту 3.1 Інструкції платіжне доручення оформляється платником за формою, наведеною в додатку 2 до цієї Інструкції, згідно з вимогами щодо заповнення реквізитів розрахункових документів, що викладено в додатку 8 до цієї Інструкції, та подається до банку, який обслуговує його, у кількості примірників, потрібних для всіх учасників безготівкових розрахунків.

Згідно з додатками 2, 8 до Інструкції одним із реквізитів платіжного доручення є «Призначення платежу», який заповнюється з урахуванням вимог, установлених главою 3 Інструкції.

Положеннями п. 3.8. Інструкції визначено, що реквізит «Призначення платежу» платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, які зазначено в реквізиті платіжного доручення «Призначення платежу».

Платіжне доручення на безготівкове перерахування судового збору, квитанція установи банку про прийняття платежу готівкою додаються до позовної заяви (заяви, скарги) і мають містити відомості про те, яка саме позовна заява (заява, скарга, дія) оплачується судовим збором.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 30 березня 2018 у справі №914/1542/17, від 16 січня 2019 у справі №905/1057/18, від 10 травня 2018 року у справі № 613/372/16-ц, та ухвалах Верховного Суду від 26 березня 2018 у справі № 907/892/15, від 16 квітня 2018 року у справі № 922/3137/17, від 20 квітня 2018 року у справі № 910/12031/17, від 21 лютого 2019 року у справі № 910/8880/18, від 13 лютого 2020 року № 910/4557/18.

Факт не зазначення конкретної справи, в межах якої сплачується судовий збір, надає позивачу можливість, подавати копію зазначеної квитанції невизначену кількість разів в будь-які інші справи за його позовом, з ціною позову, яка тягне за собою сплату судового збору в мінімально встановленому розмірі.

Вказаний висновок наведений у постанові Київського апеляційного суду від 23 вересня 2024 року у справі № 755/9632/24, яку підтримано ухвалою Верховного Суду від 30 вересня 2024 року.

З огляду на вище викладене, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було вірно встановлено наявність підстав для повернення позовної заяви, з огляду на не дотримання позивачем вимог чинного законодавства щодо надання доказів сплати судового збору із призначенням платежу, що дало б змогу встановити сплату судового збору саме у справі за позовом до ОСОБА_1 про відшкодування збитків, завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції перед прийняттям позовної заяви самостійно перевіряє сплату заявником належної суми судового збору, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки не зарахування судового збору за даною квитанцією не було підставою до залишення позовної заяви без руху, а факт зарахування коштів за нею не оспорюється.

Інші доводи апеляційної скарги позивача зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції, невірного розуміння скаржником вимог чинного законодавства та власного тлумачення характеру спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що ухвала суддею першої інстанції постановлена з дотриманням норм процесуального права та з врахуванням наявних матеріалів справи, тому підстав для її скасування та задоволення апеляційної скарги не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.374, 375 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Семененка Андрія Олеговича, який представляє інтереси Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» залишити без задоволення.

Ухвалу Дніпровського районного міста Києва від 17 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено «29» січня 2025 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді Є.В. Болотов

В.І. Олійник