Провадження № 2-о/202/69/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2025 року Індустріальний районний суд міста Дніпропетровська

в складі: головуючого судді-Бєльченко Л.А.,

присяжних Шаховської Т.Й., Фадєєвої І.В.,

за участю секретарів судового засідання Ульянченко А.Ю., Крамаренко О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в мітсі Дніпрі цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання особи безвісно відсутньою,

в с т а н о в и в :

Представник заявника, адвокат Куснер Н.О., в інтересах гр. ОСОБА_1 звернулася до суду з заявою про визнання безвісно відсутньою ОСОБА_2 ,1987 року народження, та визнання заявника одиноким батьком.

В обґрунтування поданої заяви представником заявника зазначено, що 19.03.2010 року був зареєстрований шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .

30.06.2023 в.о. начальника Індустріального відділу у м. Дніпрі ГУДМС України в Дніпропетровській області прийнято рішення про примусове повернення ОСОБА_2 до країни походження або третьої країни, як особи без громадянства.

18.11.2023 ОСОБА_2 виїхала з міста Дніпра. 20.11.2023 вона прибула до Республіки Молдови, 22.11.2023 ОСОБА_2 прибула до Грузії для отримання візи в Україну. В цей день заявник останній раз спілкувався з нею по телефону. ОСОБА_2 повідомила, що збирається поїхали до родичів на територію російської федерації. Після того, телефон ОСОБА_2 вимкнутий, будь якого зв`язку з нею немає. Таким чином, відомостей про місце перебування ОСОБА_2 немає. З відповідною заявою заявник звернувся до ГУНП в Дніпропетровській області.

Також представник заявника зазначила, що ОСОБА_1 один утримує і виховує двох дітей: ОСОБА_3 , 2010 року народження, і ОСОБА_4 , 2017 року народження, тому має право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації на підставі п.4 ч.1 ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».

У зв`язку із зазначеним, представник заявника, адвокат Куснер Н.О., просила задовольнити дану заяву, визнати ОСОБА_2 безвісно відсутньою, а ОСОБА_1 визнати одиноким батьком дітей ОСОБА_3 ,2010 року народження, і ОСОБА_4 , 2017 року народження.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Бєльченко Л.А. для розгляду цієї справи.

Ухвалою судді від 21.11.2024 заява ОСОБА_1 прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі.

Ухвалою суду від 19.12.2024 у якості заінтересованої особи у справі залучено ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Під час судового розгляду заявник ОСОБА_1 та представник заявника, адвокат Куснер Н.О., підтримали заяву з підстав, зазначених вище, просили задовольнити.

Представник заінтересованої особи - ІНФОРМАЦІЯ_2 в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлений.

Допитані під час розгляду справи свідки ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 пояснили, що в останнє мали зв`язок з ОСОБА_2 наприкінці листопада 2023 року.

Свідку ОСОБА_5 , яка є матір`ю ОСОБА_2 , відомо, що її дочка поїхала в Республіку Молдова, а потім в Грузію для оформлення візи. Потім ОСОБА_2 збиралася їхати в російську федерацію до родичів.

Свідок ОСОБА_6 повідомила, що в останнє спілкувалася з ОСОБА_2 у грудні 2023 року через менеджер «вайбер», остання збиралася їхати до Грузії і до російської федерації.

Аналогічні пояснення надав свідок ОСОБА_7 .

З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку про відмову у задоволені заяви ОСОБА_1 про визнання безвісно відсутньою ОСОБА_2 , виходячи з такого.

Судом встановлено, що заявник ОСОБА_1 і ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , є подружжям. Шлюб між ними зареєстрований Індустріальним відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції 19.03.2010 року, актовий запис 106. ОСОБА_1 і ОСОБА_2 мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , 2010 року народження, і ОСОБА_4 , 2017 року народження.

Встановлено, що Рішенням в.о. начальника Індустріального відділу у м. Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 30.06.2022 громадянку російської федерації ОСОБА_2 , 1987 року народження, примусово повернуто до країни походження, до російської федерації.

З даного рішення вбачається, що ОСОБА_2 є громадянкою російської федерації, порушила правила перебування іноземців на території України та вимоги Закону України «Про правовий статус перебування іноземців та осіб без громадянства», перевищила термін перебування на території України та ухилилася від виїзду з території України.

З пояснень заявника, свідків встановлено, що ОСОБА_2 виїхала з території України наприкінці листопада 2023 року до Республіки Молдови, потім до Грузії, а потім збиралася виїхати до російської федерації.

Заявник зазначає, що з грудня 2023 року зв`язку з ОСОБА_2 немає, місце знаходження її не відомо.

Згідно зі статтею 43 ЦК України фізична особа може бути визнана судом безвісно відсутньою, якщо протягом одного року в місті її постійного проживання немає відомостей про місце її перебування.

Місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті , в якому фізична особа проживає постійно, переважно, тимчасово (ч.1 ст. 29 ЦК).

Цивільний кодекс України визначає місцем постійного проживання те місце, де громадянин розмістився в силу життєвих обставин.

Відповідно до Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України», громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені цим Законом.

Згідно зі статтею 5 цього Закону, законними підставами перебування на території України іноземців та осіб без громадянства для реалізації своїх прав на свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні є підстави, встановлені Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" або Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Іноземці та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, мають право на вибір місця проживання, крім обмежень, встановлених статтею 13 цього Закону (частини 1,3 ст.5).

Статтею 13 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» визначені обмеження вільного місця проживання, зокрема, щодо іноземців та осіб без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України.

Відповідно до положень ст. 9 Закону України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства", іноземці та особи без громадянства в`їжджають в Україну за наявності визначеного цим Законом чи міжнародним договором України паспортного документа та одержаної у встановленому порядку візи, якщо інше не передбачено законодавством чи міжнародними договорами України. Це правило не поширюється на іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон України з метою визнання їх біженцями або особами, які потребують додаткового або тимчасового захисту чи отримання притулку.

Строк перебування іноземців та осіб без громадянства в Україні встановлюється візою, законодавством України чи міжнародним договором України (частини 1,3 ст.9).

Відповідно до частини 3 ст.12,частини 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджених наявних у справі доказів.

Проаналізувавши встановлені під час судового розгляду обставини і відповідні їм правовідносини, суд вважає відсутніми правові підстави для визнання ОСОБА_2 безвісно відсутньою, оскільки, як встановлено, остання є громадянкою російської федерації, відповідно до Рішення в.о. начальника Індустріального відділу у м. Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській області від 30.06.2022 примусово була повернута до російської федерації, перевищивши термін перебування в Україні. Тому немає підстав вважати, що ОСОБА_2 мала постійне місце проживання в Україні, котре, навіть у заяві до суду, заявником не вказано.

Що стосується вимог заявника про визнання його одиноким батьком дітей: ОСОБА_3 , 2010 року народження і ОСОБА_4 , 2017 року народження, котрі заявник пов`язує з визнанням ОСОБА_2 , 1987 року народження, безвісно відсутньою, то оскільки ці вимоги носять похідний характер від вимог заявника про визнання ОСОБА_2 безвісно відсутньою, а суд дійшов висновку про відмову у їх задоволенні, то вимоги про визнання заявника одиноким батьком також не можуть бути задоволені.

Керуючись ст. ст. 259, 263 - 265,268, 293,305-308 ЦПК України , суд-

У Х В А Л И В :

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання особи безвісно відсутньою, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу подано не було.

На рішення може бути подана апеляційна скарга до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя - Бєльченко Л.А.

Присяжні - Шаховська Т.Й.,

Фадєєва І.В.