КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2025 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 752/6826/24

номер провадження: 22-ц/824/1733/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),

суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

за участю секретаря - Олешко Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 13 червня 2024 рокуу складі судді Мазура Ю.Ю., у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви, особа яка вказана як відповідач: ОСОБА_2 ,

В С Т А Н О В И В:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Голосіївського районного суду міста Києва із заявою про забезпечення позову до подання позовної заяви, в якій просив накласти арешт на нерухоме майно ОСОБА_2 , а саме: однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 .

Заява мотивована тим, що з 04 грудня 1999 року заявник перебував у зареєстрованому шлюбі із ОСОБА_3 (раніше прізвища ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ), який рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 30 червня 2017 року було розірвано. Вказував, що за час перебування у шлюбі ними за спільні кошти придбано майно, яке є спільною сумісною власністю. Зокрема, 05 лютого 2016 року ОСОБА_2 за спільним рішенням подружжя та за спільні кошти, з метою захисту сумісних накопичених коштів від інфляції, уклала з товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Житло-Капітал» (далі - ТОВ «ФК «Житло-Капітал») договір №45-050/2016-3 про участь у фонді фінансування будівництва.

Зазначав, що 24 липня 2017 року, тобто, після розірвання шлюбу, ОСОБА_2 без узгодження з ним, уклала з ТОВ «ФК «Житло-Капітал» угоду № 1 про розірвання договору про участь у ФФБ від 05 лютого 2016 року №45-0502/2016-3, відмовилась від майнових прав на нерухоме майно, сплативши спільними коштами 5% штрафу за дострокове розірвання договору, та одноосібно отримала від ТОВ «ФК «Житло-Капітал» кошти у розмірі 636 504 грн 75 коп. Зазначав, що протиправними діями ОСОБА_2 , що полягають у неправомірному розірванні договору про участь у фонді фінансування будівництва у житловому комплексі « Амурський » (далі- ЖК «Амурський»), були порушені його цивільні права, як співвласника та його було позбавлено можливості розпорядитися квартирою у введеному в експлуатацію будинку №36-В шляхом надання її в оренду або її продажу, чим завдано значних матеріальних збитків у вигляду упущеної вигоди.

Також вказував, що він отримав судові документи щодо поділу майна про визнання за ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_3 , яка оформлена під час шлюбу на ОСОБА_2 , де вона зареєстрована. Вважав, що ОСОБА_2 , яка буде відповідачкою у його майбутньому позові, може позбутися даної квартири, що суттєво ускладнить вирішення питання щодо недоотриманого заявником прибутку від умисних дій ОСОБА_2 , пов`язаних із квартирою №202 .

З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просив задовольнити його заяву про забезпечення позову до подання позовної заяви.

Ухвалою Голосіївського районного суду міста Києва від 13 червня 2024 року заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви залишено без задоволення.

Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що подана заява про забезпечення позову не містить доказів про існування обставин, які унеможливлять виконання рішення суду, у разі невжиття вказаного в заяві виду забезпечення позову. Ця заява не містить обґрунтування ризиків здійснення майбутньою відповідачкою будь-яких дій направлених на відчуження майна. У заяві не зазначені обставини та докази, які б стверджували про те, що застосування вказаного заходу забезпечення позову не призведе до дисбалансу прав сторін у справі.

Також суд зазначив, що заявником не надано будь-яких підтверджуючих доказів щодо подання позовної заяви у строк, визначений ч.4 ст.152 ЦПК України, після подання заяви про забезпечення позову, а тому суд першої інстанції дійшов висновку, що заява про забезпечення позову є передчасною.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити його заяву про забезпечення позову, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення судом норм процесуального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції залишив поза увагою дії ОСОБА_2 в період з 07 липня 2017 року по цей час із майновими правами на квартиру АДРЕСА_5 та користування протягом 7 років одноосібно отриманими коштами після розірвання нею 24 липня 2017 року договору про участь у фонді фінансування будівництва, без його згоди.

Вказує, що суд не звернув увагу на зазначену ним інформацію про кількість придбаного майна (майнових прав), включно із квартирою АДРЕСА_5 , за спільні кошти подружжя під час шлюбу, неодноразово підтверджені ОСОБА_2 в тексті її першої позовної заяви від 20 липня 2017 року, на підставі якої зареєстрована цивільна справа №754/9447/17.

Зазначає, що суд першої інстанції також не звернув уваги на понесені заявником збитки через умисні дії ОСОБА_2 , а також на наявність відкритих кримінальних проваджень, зареєстрованих з 2017 року, відносно зазначених дій ОСОБА_2 . Суд не звернув уваги на відсоток часу, який ОСОБА_2 фактично проживає за межами території України.

Скаржник наголошує, що його заява про забезпечення позову містила достатні докази існування обставин, які унеможливлять виконання рішення суду, у разі невжиття забезпечення позову, зокрема, з обґрунтуванням ризиків повторного здійснення ОСОБА_2 будь-яких дій, направлених на відчуження майна, через обґрунтовані ознаки планування нею подальшого постійного проживання за межами України. Водночас в судове засідання заявник судом не викликався.

Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що він не був зобов`язаний подавати позовну заяву до остаточного вирішення судом питання його заяви від 29 березня 2024 року про забезпечення позову до подання позовної заяви. На його переконання, в разі подання позовної заяви до остаточного вирішення вимог заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви, питання попереднього забезпечення автоматично втрачає актуальність по відношенню до поданої позовної заяви. Тому вважає, що він не був зобов`язаний надавати будь-які підтверджуючі докази щодо подання позовної заяви у строк, визначений ч.4 ст.152 ЦПК України, після подання заяви про забезпечення позову.

Також вказує, що після подання до Голосіївського районного суду міста Києва заяви про забезпечення від 29 березня 2024 року, він отримав додаткові докази, що останнім місяцем роботи ОСОБА_2 в Україні є вересень 2023 року і вона постійно проживає зі своїм чоловіком в Греції. 02 квітня 2024 року ОСОБА_2 оформила нотаріальну довіреність, згідно з якою уповноважила двох представників представляти її інтереси. Зазначені докази можуть свідчити про те, що ОСОБА_2 особисто не користується належним їй майном, а тому вона може відчужити його в короткі строки, через що буде втрачена можливість забезпечення позову з подальшими наслідками невиконання рішення суду по суті предмету позову.

Представник ОСОБА_2 - адвокат Коротенко Є.О. подала відзив на апеляційну скаргу, у якому зазначає, що ОСОБА_1 одночасно подав до Голосіївського районного суду міста Києва декілька заяв про забезпечення позову до подачі позовної заяви, а саме: справа №754/7089/18 - позов про визнання недійсною угоди про розірвання договору про участь у фонді фінансування будівництва, про стягнення збитків»; справа №752/8078/24 - позов про стягнення збитків та відшкодування моральної шкоди. Стверджує, що фактично ОСОБА_1 вчиняє сутяжницькі дії, подає апеляції на неактуальні заяви, позови по заявам, які вже задоволені та накладені арешти. Наголошує, що на спірне майно накладено арешт вже двічі і одночасно зняти арешт неможливо. З урахуванням наведеного, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - адвоката Коротенко Є.О., яка просила апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, врахувавши доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволенню з таких підстав.

Відповідно до положень ст.149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з пунктами 1, 2 ч.1 ст.150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб, забороною вчиняти певні дії.

Заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч.3 ст.150 ЦПК України).

Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 183/5864/17-ц (провадження № 61-38692св18).

У постанові від 05 лютого 2020 року справі № 490/3925/19 (провадження № 61-13546св19) Верховний Суд дійшов висновків, що забезпечення позову - це сукупність процесуальних дій, які гарантують виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог. Інститут забезпечення позову спрямований проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, розтратити його, продати або знецінити і, що такі дії відповідача можуть призвести у майбутньому до того, що виконання рішення суду про присудження може бути утрудненим або взагалі неможливим.

Також Верховний Суд у постанові від 20 травня 2020 року у справі № 640/13156/18 (провадження № 61-7314св19) зробив правовий висновок, що обґрунтованою підставою для забезпечення позову має бути існування очевидної загрози порушення законних прав та інтересів позивача у справі в разі невжиття заходів забезпечення позову. Відповідно, звертаючись із заявою про забезпечення позову, особа має довести належність їй таких прав та що невжиття заходів забезпечення позову призведене до утруднення чи неможливості виконання майбутнього рішення суду, при цьому існування загрози порушення прав позивача повинно мати очевидний та об`єктивний характер. Під час оцінки такої співмірності суду необхідно враховувати безпосередній зв`язок заяви про забезпечення позову з предметом позову, співвідношення заявленій вимозі, необхідність вжиття забезпечувальних заходів. При цьому при вирішенні питання про забезпечення позову, суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу. Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтовуючи вимоги заяви про забезпечення позову, ОСОБА_1 зазначав, що у випадку незабезпечення позову до подання позовної заяви шляхом накладення арешту на нерухоме майно ОСОБА_2 , а саме: однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , існує ризик того, що ОСОБА_2 може позбутися даної квартири, що суттєво ускладнить вирішення питання щодо недоотриманого заявником прибутку від умисних дій ОСОБА_2 , пов`язаних із іншою набутою в шлюбі квартирою АДРЕСА_5 .

Проте, всупереч вказаних вище висновків Верховного Суду, заявник не надав суду доказів та не обґрунтував існування очевидної загрози порушення його законних прав та інтересів у справі, в разі невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на належну ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1 . Матеріали справи не містять будь-яких доказів існування ризиків того, що ОСОБА_2 вживає дії, спрямовані на відчуження даної квартири.

Разом з тим, згідно з ч.ч.1, 2 ст. 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України. Загальний доступ до судових рішень на офіційному веб-порталі судової влади України забезпечується з дотриманням вимог статті 7 цього Закону.

Відповідно до ч.5 ст.7 Закону України «Про доступ до судових рішень» судді мають право на доступ до усіх інформаційних ресурсів реєстру.

Установлено та підтверджується даними Єдиного державного реєстру судових рішень, що ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 02 квітня 2024 року у цивільній справі №753/6447/24, задоволено заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову до пред`явлення позову до суду та накладено арешт на однокімнатну квартиру АДРЕСА_3 .

Вказана ухвала Дарницького районного суду міста Києва не скасована та є чинною.

Наведені вище обставини свідчать про те, що квартира АДРЕСА_1 , вже перебуває під арештом і наразі об`єктивно не існує ризику того, що ОСОБА_2 може позбутися даної квартири.

Крім того, відповідно до ч.4 ст.152 ЦПК України, у разі подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви заявник повинен пред`явити позов протягом десяти днів, якщо інші строки не встановлено законом, а у разі подання заяви про арешт морського судна - тридцяти днів з дня постановлення ухвали про забезпечення позову.

Доказів того, що заявник звернувся до суду з відповідним позовом, матеріали справи не містять і таких доказів, у порушення вимог ст.ст.12, 81 ЦПК України, заявник суду не надав, а тому встановити з якими саме вимогами звернувся заявник не вбачається можливим. Тому, як правильно зазначив суд першої інстанції, у даному випадку вирішення питання про забезпечення позову є передчасним .

Отже, установивши вказані вище обставини, оцінюючи обґрунтованість доводів заявника щодо необхідності вжиття заходів забезпечення позову, з урахуванням розумності, обґрунтованості та співмірності вимог заявника щодо забезпечення позову до подання позовної заяви та доказів, наданих ним на обґрунтування таких доводів, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову до подання позовної заяви.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачка проживає за кордоном і видала довіреності на інших осіб, а тому має можливість відчужити спірну квартиру третім особам, є припущеннями заявника, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях відповідно до положень ст.81 ЦПК України. Інший за змістом висновок буде суперечити правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №183/5864/17-ц (провадження №61-38692св18) про те, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду, наприклад, реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, а саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Водночас у заяві відсутні дані про те, що ОСОБА_2 вчиняє дії що реалізації належного їй на праві власності спірного нерухомого майна чи підготовчі дії до його реалізації і таких доказів заявник суду не надав.

До того ж, враховуючи, що квартира АДРЕСА_3 вже перебуває під арештом, то наразі об`єктивно не існує ризику того, що ОСОБА_2 може позбутися даної квартири.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_1 не був зобов`язаний подавати позовну заяву до остаточного вирішення судом питання його заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви, є лише його власним неправильним тлумаченням приписів ч.4 ст.152 ЦПК України, якою імперативно передбачено обов`язок заявника пред`явити позов протягом десяти днів з дня подання заяви про забезпечення позову до подання позовної заяви.

Інші доводи апеляційної скарги також не дають підстав для висновку про неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, а зводяться до переоцінки доказів, яким судом першої інстанції надана належна правова оцінка, на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною і обґрунтованою, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому цю ухвалу відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Голосіївського районного суду міста Києва від 13 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді: