Житомирський апеляційний суд
Справа №296/6285/17 Головуючий у 1-й інст. Шкиря В. М.
Категорія 60 Доповідач Борисюк Р. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2025 року

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Борисюка Р.М.,

суддів Микитюк О.Ю., Павицької Т.М.,

з участю секретаря

судового засідання Нестерчук М.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Житомирі цивільну справу № 296/6285/17 за позовом ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа - Орган опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради про поділ спадкового майна

за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 05 червня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Шкирі В.М. у місті Житомирі,

в с т а н о в и в :

У серпні 2017 року ОСОБА_1 в інтересах малолітнього ОСОБА_2 звернулась з даним позовом та після його уточнення (том 1 а.с.113-114), остаточно просила поділити майно, отримане її сином ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у спадок після смерті його батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 , а саме: житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 ; земельну ділянку, площею 0.0677 га за кадастровим номером :05:015:0023 за тією ж адресою та транспортний засіб марки «ВАЗ» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

У відповідності з правом власності в частині на наведені об`єкти, виділивши їй приміщення у житловому будинку за вищевказаною адресою, у зв`язку з проведеною судовою будівельно- технічною та земельно-технічною експертизою від 08 січня 2019 року та висновками експерта №24/01-2019 згідно варіанту №1 проведеної експертизи з виділенням в ньому приміщень співвласника №2, а саме приміщень: 1-1 веранди площею - 3.0кв.м., 1-2 прихожої площею 12.1 кв.м., 1-3 - кімнати - 18.7 кв.м., 1-4 - кімнати - 7.5 кв.м., сараю під літ. «В», №1 - 1/2 огорожі та здійснити поділ земельної ділянки, площею 0.0677 га за кадастровим номером :05:015:0023 за вищезазначеною адресою по варіанту №1 проведеної експертизи з виділенням їй, як позивачу, земельної ділянки 2-го співвласника по даному варіанту, площею 338.5кв.м/0.03385/га.

Транспортний засіб марки «ВАЗ», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 залишити на праві власності відповідачу, зі сплатою їй - ОСОБА_1 , грошової компенсації в 1/2 частині від дійсної вартості, а саме в розмірі 35724,05 грн та вирішити питання судових витрат.

В обґрунтування позовних вимог зазначала, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер батько її сина ОСОБА_4 , після смерті якого залишилося спадкове майно, яке зазначене вище. Спадкоємцями після смерті ОСОБА_4 є син позивачки та ОСОБА_3 мати померлого.

Кожен із них у встановлений законом шестимісячний строк звернувся до приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Брох А.А. із заявою про прийняття спадщини і 11 липня 2017 року отримали на спадкове майно свідоцтво про право на спадщину за законом в 1/2 частині.

В даний час виникла необхідність в поділі спадкового майна, оскільки між нею та відповідачкою виникли непорозуміння щодо належного користування будинком, земельною ділянкою та транспортним засобом.

Рішенням Корольовського районного суду міста Житомира від 05 червня 2024 року позов задоволено повністю та вирішено питання судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі, ОСОБА_3 просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення допустив порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її син ОСОБА_4 . За час його життя, ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася його донька - ОСОБА_5 . Її матір`ю є ОСОБА_6 . Вказує, що в 1998 році шлюб між ОСОБА_6 та її сином був розірваний, але після розірвання шлюбу вони відновили фактичні шлюбні відносини і продовжували проживати однією сім`єю. На час народження ОСОБА_5 її син та невістка остаточно припинили шлюбні стосунки, а оскільки невістка мала намір виїхати з дочкою за кордон на заробітки до Іспанії, в її свідоцтві про народження ОСОБА_4 батьком зазначений не був. Вказує, що це було здійснено для того, щоб уникнути можливих труднощів щодо виїзду за кордон з малолітньою дитиною. ОСОБА_5 знала, що ОСОБА_4 є її батьком, а він цю обставину не заперечував. Вона з батьком спілкувалися до часу його смерті. Про ці родинні стосунки було відомо і його співмешканці ОСОБА_7 .

Сама весь час підтримує стосунки з онукою, проте про існування судового спору про поділ спадкового майна їй не говорила. Дізнавшись про дані обставини, ОСОБА_5 повідомила, що також бажає прийняти спадщину після смерті батька.

Наприкінці 2023 року ОСОБА_5 до Корольовського районного суду було подано позов про встановлення батьківства, визначення додаткового строку для прийняття спадщини та визнання свідоцтв про право на спадщину недійсними.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що лише дві особи є спадкоємцями, а тому було допущено неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

У поданому відзиві, представник позивача просить рішення місцевого суду, яке ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 адвокат Денисенко М.В. апеляційну скаргу не визнала, просила відмовити у її задоволенні і надала пояснення, які відповідають доводам, викладеним у відзиві на апеляційну скаргу.

Належним чином, у відповідності до вимог Цивільного процесуального кодексу України, повідомлені про дату, час і місце розгляду справи інші учасники в судове засідання не з`явились, а тому суд апеляційної інстанції розглянув справу у їх відсутність, що відповідає положенням частини 2 статті 372 ЦПК України.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень статті 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на нас74тупне.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Задовольняючи позов, місцевий суд виходив з доведеності та обґрунтованості позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками з огляду на наступне.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом від 11 липня 2017 року, посвідчених приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Брох А.А., та зареєстрованих в реєстрі за № 1076, 1074, 1075 спадкоємцями майна ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , є його мати ОСОБА_3 та його син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , по 1/2 частці (том 1 а.с.4,6,11).

Спадщина, на яку у вказаних частках видано свідоцтво складається із:

- транспортного засобу марки ВАЗ, моделі 21121-110-01, тип загальний легковий хетчбек-В, 2005 року випуску, сірого кольору , реєстраційний номер: НОМЕР_2 , номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_3 (том 1 а.с.4).

- житлового будинку АДРЕСА_1 (будинок цегляний, загальною площею 83,0 кв.м., у тому числі житловою площею 46,7 кв.м. До будинку належать сарай під літерою «В», огорожа під №1-2);

- земельної ділянки за кадастровим номером: :05:015:0023, загальною площею 0,0677 га, за адресою: АДРЕСА_1 .

Свідоцтва видані сину спадкодавця - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Отже, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є співвласниками житлового будинку АДРЕСА_2 земельної ділянки за кадастровим номером: :05:015:0023, загальною площею 0,0677 га, за цією ж адресою та автомобіля ВАЗ, моделі 21121-110-01, реєстраційний номер: НОМЕР_2 .

Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

На підставі статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

За змістом частини 5 статті 12 ЦПК України, на суд покладається обов`язок щодо сприяння всебічному і повному з`ясуванню обставин справи шляхом роз`яснення особам, які беруть участь у справі, їх прав та обов`язків, попередження про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяння здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених законом.

Судові процедури повинні бути справедливими, тому особа безпідставно не може бути позбавлена права на розгляд своєї справи у суді, оскільки це буде порушенням права, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, на справедливий судовий розгляд.

Цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими ЦПК України, у порядку: наказного провадження, позовного провадження (загального а бо спрощеного), окремого провадження (частина 2 статті 19 ЦПК України).

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Частиною першою статті 356 ЦК України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності (частини першої статті 364 ЦК України).

При цьому Верховний Суд України у постанові від 19 лютого 2014 року у справі № 6-4цс14 вказав, що у силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Виходячи із цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права.

Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно.

Відповідно до положень частини першої статті 1267, частини першої статті 1278 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Кожен із спадкоємців має право на виділ його частки в натурі (частина друга статті 1278 ЦК України).

Спадщина належить спадкоємцям, які її прийняли, на праві спільної часткової власності (частина четверта статті 355 ЦК України), а тому при її поділі застосовуються передбачені в Главі 26 ЦК України правила, що регулюють відносини спільної часткової власності. Якщо згоди про поділ спадщини досягти не вдалося, то поділ проводиться у судовому порядку відповідно до часток, які належать кожному із спадкоємців.

До схожих висновків дійшов Верховний Суд у справі № 243/6275/16-ц у постанові від 22 січня 2020 року.

Згідно із частинами першою, другою статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Відповідно до частин першої-другої статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється.

Відповідно до частини 6 статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, мають враховуватися іншими судами при застосуванні таких норм права.

Згідно частини 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норм права до спірних відносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № справі № 295/4514/16-ц, провадження № 61-29115сво18, вказала, що аналіз глави 26 ЦК України дозволяє зробити висновок, що частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не є конкретною часткою майна. Тобто, частка в праві спільної часткової власності та жиле приміщення є окремим об`єктом цивільних прав.

У постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року в справі № 6-12цс13 зроблено висновок, що у разі виділу співвласник отримує свою частку у майні в натурі і вибуває зі складу учасників спільної власності. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо). У тих випадках, коли в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина жилого будинку, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на будинок».

Виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Якщо в результаті поділу (виділу) співвласнику передається частина нерухомого майна, яка перевищує його частку, суд стягує з нього відповідну грошову компенсацію і зазначає в рішенні про зміну часток у праві власності на це майно» (постанова Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1443цс16 ).

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що є ще один спадкоємець померлої особи - ОСОБА_5 , яка є донькою ОСОБА_8 .

Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає не прийнятними доводи апеляційної скарги, що ОСОБА_5 є також спадкоємцем після смерті ОСОБА_8 , як його донька, оскільки належних та допустимих доказів цього не встановлено.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відтак, у відповідності до положень статті 375 ЦПК України, колегія дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваного рішення місцевого суду без змін.

Під час апеляційного розгляду представником позивача заявлено клопотання про стягнення із відповідача витрат на правничу допомогу.

Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України).

Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами (частина перша та друга статті 137 ЦПК України).

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаними адвокатом роботами (наданими послугами); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

В додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19) зроблено висновки, що «при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін».

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Встановлено, що представник позивачау ході апеляційного розгляду подавала відзив на апеляційну скаргу, заяву про ознайомлення із матеріалами справи, знайомилася із вказаними матеріалами, а також приймала участь у судових засіданнях.

З урахуванням викладеного, враховуючи складність справи та обсяг виконаних адвокатом робіт, часом витраченим на їх виконання, підтверджуючі документи понесених витрат, колегія суддів дійшла висновку, що заява представника ОСОБА_1 адвоката Денисенко М.В. підлягає до задоволення, шляхом стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 12 800 грн понесених витрат на правничу допомогу в апеляційній інстанції.

Керуючись ст. ст. 258, 259, 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 05 червня 2024 року без змін.

Стягнути із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 12 800 грн витрат на правничу допомогу, надану під час апеляційного розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий Судді

Повний текст постанови складений: 29 січня 2025 року.