Провадження 2/193/76/25
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

23 січня 2025 року Софіївський районний суд Дніпропетровської області

у складі: головуючого судді Томинця О.В.,

за участі: секретаря судового засідання (помічника судді) Хомич Н.О.,

позивачки ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в сел. Софіївка Криворізького району Дніпропетровської області у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним (укладеним) та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

Стислий виклад позиції позивача.

01.11.2024 позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з вищевказаним позовом до відповідача ОСОБА_2 , мотивуючи позовні вимоги тим, що 05.10.2000 вона придбала у відповідача житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований по АДРЕСА_1 .

Вона передала відповідачу 3000 грн. за придбаний будинок, про що складено відповідну письмову розписку, а відповідач передав їй всі наявні у нього правовстановлюючі документи на будинок, ключі від нього та дозволив оселитися у будинку. Договір купівлі-продажу ОСОБА_2 обіцяв оформити нотаріально пізніше.

Позивачка неодноразово зверталася до відповідача усно за телефоном та нагадувала йому про нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу, але відповідач постійно ухилявся від вчинення таких дій, посилаючись на свою зайнятість та відсутність коштів.

Таким чином, посилаючись на те, що з одного боку відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житлового будинку й нотаріальне посвідчення цього правочину наразі фактично неможливо, оскільки відповідач повністю не оформив своїх спадкових прав на спірний житловий будинок, а також не приватизував земельну ділянку на якій розташований цей будинок, а з іншого боку ними, як сторонами за договором, було досягнуто згоди з усіх істотних умов угоди, яка повністю була виконана, як покупцем (сплатив продавцеві обумовлену між ними суму грошових коштів, вселився в будинок і користувався ним з 2000 року), так і продавцем (отримав обумовлену суму грошових коштів, звільнив житловий будинок та передав його покупцю у повне розпорядження), позивачка просила визнати дійсним договір купівлі-продажу вищевказаного житлового будинку, укладеного у простій письмовій формі у вигляді розписки 05.10.2000 та визнати за нею право власності на придбане нерухоме майно.

Заяви (клопотання) сторін та процесуальні дії суду у справі.

05.11.2024 за ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження (а.с.59);

Позивачка ОСОБА_1 , посилаючись на обставини та доводи викладені у своєму позові, заявлені вимоги підтримала і просила їх задовольнити у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, проте направив до суду письмову заяву про можливість розгляду справи за його відсутності, пред`явлений до нього позов визнав у повному обсязі і не заперечував проти його задоволення.

Фактичні обставини справи встановлені судом.

Судом встановлено, що згідно розписки, складеної 05 жовтня 2000 року відповідачем ОСОБА_2 , останній отримав від позивачки ОСОБА_1 у повному обсязі грошові кошти у сумі 3000 грн за проданий їй житловий будинок, що розташований по АДРЕСА_1 (а.с.20).

Також, як встановлено з матеріалів справи, вказаний будинок належав ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого завідувачем Софіївською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області 02.03.1999 за р./№ 321, який відповідач успадкував після смерті своїх батьків, матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 та батька ОСОБА_4 , який прийняв спадщину, але не оформив спадкових прав і сам помер ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.10).

Згідно умов цього свідоцтва, житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,50 га, яка переходить у тимчасове користування та підлягає оформленню в особисту власність згідно вимог чинного законодавства. Також зазначено, що це свідоцтво підлягає реєстрації в органах БТІ.

За даними технічного паспорта на житловий будинок та довідки з БТІ, право власності на вказаний будинок зареєстроване до цього часу за ОСОБА_3 (а.с.12-13, 21)

З довідки про склад сім`ї та копії книги по господарського обліку видно, що ОСОБА_1 разом зі своєю сім`єю проживає у вказаному будинку у період з 2001 року до цього часу (а.с.14-19, 24-38).

Мотиви суду та застосування норм права.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року, який діє з 01 січня 2004 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Спірні правовідносини між сторонами виникли до 1 січня 2004 року, тому для вирішення даного спору підлягають застосуванню положення Цивільного кодексу УРСР 1963р. (надалі за текстом ЦК УРСР).

Згідно ст. 4 ЦК УРСР у цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з угод, передбачених законом, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до ч.1 ст. 45, ч. 1 ст.47 ЦК УРСР недодержання форми угоди, якої вимагає закон, тягне за собою недійсність угоди лише в разі, якщо такий наслідок прямо зазначено в законі. Нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом.

Загальними положеннями ЦПК України передбачено обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються, перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки, оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Згідно ст. 44 ЦК УРСР у письмовій формі повинні укладатися угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців та інші угоди, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми. Письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.

Договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнанні такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї із сторін повинно бути досягнуто згоди (ст. 153, 154 ЦК УРСР).

Коли сторони домовились укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому обумовленої форми.

Положення статті 227 ЦК УРСР передбачали, що договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути нотаріально засвідчений та зареєстрований у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

За ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що вимагає нотаріального посвідчення, а інша сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі на вимогу сторони, що виконала угоду, визнати її дійсною. У цьому випадку наступне нотаріальне оформлення угоди не потрібно.

Тобто, дана норма права звільняє сторону від нотаріального посвідчення правочину, в разі недобросовісного виконання іншою стороною його умов.

В такому випадку право власності у особи виникає за наслідками укладеної угоди, яка за законом має бути укладена у письмовій формі.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними", яка підлягає застосуванню до вирішення спірних правовідносин, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч.2 ст.47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 105, 114, ЦК). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч.2 ст.47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов.

Таким чином, визнання в судовому порядку правочину дійсним без його нотаріального посвідчення можливо у разі: якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, така домовленість підтверджується письмовим доказом, відбулося повне або часткове виконання договору, одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення та втрачена така можливість.

Разом з тим, оскільки сторонами правочину не був дотриманий, визначений законом порядок укладення та оформлення договору купівлі-продажу, позивачем не надано доказів ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору, позаяк із матеріалів справи не вбачається, що позивачка зверталась до відповідача із пропозицією нотаріально посвідчити правочин, а відповідач, будучи повідомленим про таку пропозицію, ухилився від її виконання.

Також суд не вважає доводи позивачки щодо того, що на теперішній час втрачено можливість посвідчити вказаний договір нотаріально. Так, у матеріалах справи наявний чинний та виданий в установленому законом порядку правовстановлюючий документ на право власності на спірний житловий будинок свідоцтво про право на спадщину, що посвідчене державним нотаріусом та видане на ім`я відповідача. Оригінал цього документу, а також технічного паспорту на будинок, за твердженням самої позивачки, знаходиться у неї. Це не перешкодило їй та всій її сім`ї зареєструватися у цьому будинку без дозволу відповідача, переукласти особові рахунки зі сплати комунальних послуг та отримати технічний паспорт у новій редакції на своє ім`я. Позивачка не втратила контактів з власником цього будинку, оскільки має і його телефон і домашню адресу, але жодних реальних дій щодо сприяння з її боку у завершенні оформлення відповідачем права власності як на житловий будинок, так на присадибну земельну ділянку нею не вчинялося.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Відповідно достатті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третястатті 89 ЦПК України).

Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.

Рішення суду не може обґрунтовуватись лише самими правовими підставами або аргументами без встановлення відповідних фактів. Визначальним у даній справі є не безпосередньо вид чи характеристика умов передбачених в чинному законодавстві, а істотних умов щодо яких сторони досягли згоди та керуючись якими уклали договір, а також фактичних обставин у даній справі.

Визнання позову відповідачем ОСОБА_2 не тягне обовязку суду відповідним рішенням задоволити заявлені вимоги. Чинне на час ухвалення судового рішення цивільне процесуальне законодавство передбачає можливість суду у разі визнання відповідачем позову за наявності для того підстав ухвалити рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд з метою ухвалення законного, об`єктивного, обгрунтованого рішення. До того ж визнання відповідачем позову в цій справі спростовує ухилення його як іншої сторони правочину від нотаріального посвідчення спірного договору та втрати можливості вчинення таких дій.

Крім того, оскільки, відповідно до вимог ст. 227 ЦК УРСР, договір купівлі-продажу житлового будинку повинен бути і нотаріально посвідчений, і зареєстрований у виконавчому комітеті місцевої ради, то, на переконання суду, у даному випадку положення частини другої статті 47 УРСР не можуть застосовуватися.

Такі висновки узгоджуються з роз`ясненнями, що містяться у п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 19 червня 2013 року у справі № 6-49цс13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 та правових висновках, висловлених у постановах Верховного Суду від 15 червня 2022 року (справа № 125/1211/21, провадження № 61-3672св22).

Таким чином, позовні вимоги ОСОБА_1 про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та визнання права власності на придбане майно не ґрунтуються на законі, а тому у їхньому задоволенні слід відмовити

Судові витрати, понесені позивачкою на оплату судового збору, у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України слід віднести на її рахунок.

Керуючись ст. 259, 263-265, 268, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу дійсним (укладеним) та визнання права власності,- залишити без задоволення.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку на його оскарження, а в разі оскарження після розгляду справи апеляційним судом, якщо воно не буде скасоване.

У разі проголошення вступної та резолютивної частини рішення, апеляційна скарга подається у той же строк з дня виготовлення повного тексту рішення.

Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Дані позивача: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце постійного проживання: АДРЕСА_2 ;

Дані відповідача: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , зареєстроване місце постійного проживання: АДРЕСА_3 .

Повний текст рішення суду складено 28.01.2025.

Суддя О. В. Томинець