Житомирський апеляційний суд
Справа №278/3900/23 Головуючий у 1-й інст. Дубовік О. М.
Категорія 62 Доповідач Коломієць О. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Коломієць О.С.

суддів Шевчук А.М., Талько О.Б.

з участю секретаря

судового засідання Драч Т.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №278/3900/23 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту перебування у шлюбних відносинах зі спадкодавцем

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 25 квітня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Дубовік О.М.

встановив:

У серпні 2023 року ОСОБА_1 через свого представника звернулася до суду із вказаною позовною заявою, в якій просила встановити факт перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у фактичних шлюбних відносинах у період з 2007 року по день смерті ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 .

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що ОСОБА_1 проживала з ОСОБА_3 з 2007 року, який загинув ІНФОРМАЦІЯ_1 , однією сім`єю за адресою: АДРЕСА_1 . За час перебування у фактичних шлюбних відносинах подружжя вело спільне господарство, мало спільний бюджет. Пара проживала в гармонії, почутті любові та поваги один до одного, користувались правами та виконували взаємні обов`язки, притаманні родині. Також подружжя, яке проживало в громадянському шлюбі, відвідували разом родинні свята, їздили на відпочинок та всіляко підтримували один одного морально та матеріально.

Крім того, даний факт підтверджується численними світлинами із сімейних святкувань та відпочинку, з яких чітко вбачається факт перебування позивача та ОСОБА_3 у подружніх стосунках.

Вказував, що встановлення факту позивачу необхідно для визнання майна, придбаного за час перебування у фактичних шлюбних відносинах, спільною сумісною власністю та отримання права на спадщину, що залишилась після смерті ОСОБА_3 .

Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 25 квітня 2024 року позовні вимоги задоволено частково, встановлено факт перебування ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , у фактичних шлюбних відносинах з серпня 2013 року по день смерті ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 .Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 1 073,60 грн.В частині стягнення витрат на правову (правничу) допомогу відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, просить рішення суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що вимоги позивача обґрунтовуються наявністю спору про право на спадщину, про що було зазначено в позовній заяві і відзначено судом в описовій частині рішення, що позивач постійно проживала разом з його братом і тому їй необхідно «встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу з померлим спадкодавцем». Вважає, що судом першої інстанції таку вимогу безпідставно задоволено.

Вказує, що обов`язковою умовою для визнання членом сім`ї є факт постійного спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна спільного користування, участі у витратах в утриманні спільного житла, його ремонт.

З огляду на той факт, що його брат не уклав за свого життя шлюбу із заявницею, тому очевидно, що він усвідомлено не вчинив такої дії, не маючи наміру зробити її спадкоємицею разом з ним та з близькими кровними родичами. За таких обставин вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю є такою, що задоволенню не підлягає.

Також зазначала, що метою звернення до суду з даним позовом є реалізація нею права на спадкування майна після смерті його померлого брата. При цьому, ОСОБА_1 не надано суду жодних доказів, що вона звернулась до органів нотаріату із заявою про прийняття спадщини та входить до кола осіб, що претендують на спадщину після смерті ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Вказує, що він є єдиним спадкоємцем за законом після смерті померлого брата другої черги і він один прийняв спадщину. Тому він не визнає позов і факт, що просить встановити позивач задля отримання нею права на спадщину, що залишилась після смерті ОСОБА_3 . Як йому відомо, ОСОБА_1 неодноразово пропонувала одружитися, однак його брат не був готовий до створення сім`ї та відмовляв їй і вони на тривалий час припиняли дружнє спілкування, а через деякий час вони знову поновлювали зустрічі.

Звертає увагу, що відповідно до матеріалів спадкової справи після смерті його брата, позивач не зверталася до нотаріуса і не подавала заяву про прийняття спадщини після його смерті. Будинок із присадибною земельною ділянкою та автомобіль, що залишились після смерті ОСОБА_3 є особистою приватною власністю. Нотаріусом після спливу строку на прийняття спадщини після смерті рідного брата, було оформлено правовстановлюючі документи на спадкове майно померлого ОСОБА_3 .

Вказує, що саме йому органами РАЦС було видано на його звернення свідоцтво про смерть та витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про смерть для отримання допомоги на поховання померлого брата.

Належних доказів наявності у ОСОБА_1 спільних коштів на придбання автомобіля «ВАЗ» д.н.з НОМЕР_1 разом з його братом позивачем не надано. Позивач та його брат не мали спільного бюджету, не використовували спільні кошти на спільне ведення домашнього господарства. А відпочинок двох осіб навіть неодноразові зустрічі як осіб протилежної статі для підтримання природних стосунків, не може свідчити про спільне проживання та ведення спільного господарства із підтриманням подружніх стосунків. Позивач взагалі не є членом сім`ї його брата, який входив до складу його сім`ї, що підтверджується письмовими доказами. Також вона не є спадкоємицею після смерті брата й не може претендувати на зазначене нею майно ні в порядку спадкування, ні в порядку поділу спільного сумісного майна.

Зазначає, що позивачем не надано доказів на підтвердження тих обставин, що у неї та його брата як сім`ї були фінансові заощадження, які були використані на спільні покупки, зокрема, що збереження існували та були в достатній кількості й на оплату вартості транспортного засобу автомобілю «ВАЗ» д.н.з НОМЕР_1 . Показання свідків, про допит яких ОСОБА_1 подано заяву суду, та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Позивачем не доведено, що нею та його братом було придбано спільні речі побуту, різне домашнє приладдя, яке використовувалось саме для її потреб та його брата як сім`ї.

Вказує, що позивач не є спадкоємицею за законом жодної із черг після смерті його брата, а тому не має підстав претендувати на братове спадкове майно й одержання права на спадкування. Суд має встановити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси позивача, виходячи із підстав позову та встановлених обставин залежно від встановленого вирішити питання про обґрунтованість позовних вимог.

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Таким чином у четверту чергу право на спадкування мають особи, які проживали з спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини - за умови, якщо відсутні спадкоємці попередніх черг і четвертого ступеня споріднення. Позивач позиціонує себе як члена сім`ї його брата, однак останній постійно проживав з матір`ю, були зареєстрованими за одним місцем проживання, а тому з об`єктивних підстав брат не може бути визнаний членом ще й сім`ї позивача і одночасно проживати з нею однією сім`єю.

При вирішення спору просив застосувати правові висновки щодо застосування норм матеріального закону у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду від 19 березня 2018 року у справі №364/909/16-ц, а також у постанові Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у цивільній справі №295/190/20.

ОСОБА_1 не набула права на спадкування у порядку четвертої черги за законом, оскільки наявний спадкоємець другої черги за законом, який прийняв спадщину за законом, тому позивач не є спадкоємцем за законом жодної з черг, а тому на підставі вказаного її позовну заяву слід залишити без задоволення.

Сторона позивача правом подати відзив на апеляційну скаргу не скористалися.

У судовому засіданні представник відповідача - адвокат Левчук Т.В. в судовому засіданні просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Позивач та її представник - адвокат Хоменко С.О. проти задоволення апеляційної скарги заперечували, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

За приписами ст. 372 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними. Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с.9).

Згідно довідки № 12 від 07.06.2023 року ОСОБА_1 проживала з ОСОБА_3 в громадянському шлюбі без його реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , з 01.04.2007 року по 01.03.2022 року (а.с.10).

Відповідно до акта від 13.07.2023 року, складеного комісією ОСББ «Проспект Миру 12», ОСОБА_3 проживав за адресою: АДРЕСА_1 , без реєстрації (тривалий час), а саме: з 01.04.2007 року по 01.03.2022 року (а.с.11).

Згідно довідки про № 403 від 04.09.2023 року (а.с.36), в склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб за адресою: АДРЕСА_2 , станом на 01.03.2022 року входили: ОСОБА_2 (заявник), ОСОБА_4 (дружина), ОСОБА_5 (донька), ОСОБА_3 (брат).

Відповідно до довідки Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області № 404 від 04.09.2023 року (а.с.41), ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , захоронений на території громадського кладовища у с. Зарічани Станишівської сільської ради Житомирського району Житомирської області 05.03.2022 року.

Із наданих Житомирською спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони центрального регіону документів вбачається, що ОСОБА_1 за її заявою, надано дозвіл на видачу тіла ОСОБА_3 (а.с.113-114).

Відповідно до розписки від 05.03.2022 року, наданої ОСОБА_1 , керівником Житомирською спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони центрального регіону, остання отримала на відповідальне зберігання речі ОСОБА_3 (а.с.115).

Згідно листа приватного нотаріуса Житомирського районного нотаріального округу Демецької С.Л. № 1181/01-16 від 01.12.2023 року (а.с.118) відповідно до спадкової справи № 102/2022 із заявами про прийняття та/відмову від прийняття спадщини звернувся брат померлого ОСОБА_2 , який прийняв спадщину; інших осіб, які б звернулися із заявами, немає.

З копії накладної №114 від 05.03.2022 року вбачається, що замовником ОСОБА_1 було сплачено за придбані товари для померлого ОСОБА_3 фізичній особі-підприємцю ОСОБА_6 9 572,00 грн. (а.с.64)

З досліджених у судовому засіданні фото, які знаходяться на диску та були відтворені під час судового засідання (а.с.12), вбачається, що ці фотознімки зроблені із сімейних святкувань та відпочинку у період з серпня 2013 року по 2014 рік; на цих фото ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебувають разом.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив із того, що під час розгляду справи було доведено той факт, що заявниця ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебували у фактичних шлюбних відносинах з серпня 2013 року по день смерті ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, виходячи із наступного.

У статті 124 Конституції України визначено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Перелік фактів, які підлягають встановленню судом в окремому провадженні, викладений в ч. 1 ст. 315 ЦПК України та не є вичерпним (ч. 2 ст. 315 ЦПК України).

Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.

Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтереси інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.

Відповідно до положень ч. 2, 4 ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України №5-рп/99 від 03 червня 1999 року встановлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.

За положеннями ч. 1, ч. 2 ст. 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Згідно зі ст. 74 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення гл.8 цього Кодексу.

При застосуванні ст. 74 Сімейного кодексу України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

За приписами ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Таким чином, предметом доказування у спорі про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу є такі обставини, що мають матеріально-правове значення: чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі, між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, а саме спільне проживання, спільний побут, наявність взаємних прав та обов`язків.

Аналогічні висновки, висловлені Верховним Судом в постанові від 18.07.2018 у справі № 544/1274/16-ц та в постанові від 12.02.2020 у справі № 207/3371/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі №644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Таким чином, обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України).

Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 31 травня 2022 року у справі № 554/8629/17 (провадження № 61-3012св21).

Таким чином, для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, і предметом доказування у таких справах є факти спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Суд відхиляє доводи апеляційної скарги, що позивач не надала достатніх та допустимих доказів спільного проживання без реєстрації шлюбу з померлим ОСОБА_3 , виходячи з наступного.

Позивач на підтвердження своїх доводів надала до суду першої інстанції письмові докази, зокрема: копію свідоцтва про смерть ОСОБА_3 , довідку №12 від 07 червня 2023 року, з якої вбачається, що ОСОБА_1 проживала з ОСОБА_3 в громадянському шлюбі без його реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , з 01.04.2007 року по 01.03.2022 року (а.с.10), акт від 13.07.2023 року, складеного комісією ОСББ «Проспект Миру 12», відповідно до якого ОСОБА_3 проживав за адресою: АДРЕСА_1 , без реєстрації (тривалий час), а саме: з 01.04.2007 року по 01.03.2022 року (а.с.11), наданих Житомирською спеціалізованою прокуратурою у сфері оборони центрального регіону документів, з яких вбачається, що ОСОБА_1 за її заявою, надано дозвіл на видачу тіла ОСОБА_3 (а.с.113-114), фотокартки.

Також, допитані в судовому засіданні суді першої інстанції свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 підтвердили факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 однією сім`єю.

Враховуючи наведене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку, з чим погоджується і колегія апеляційного суду, що під час розгляду справи доведено той факт, що заявниця ОСОБА_1 та ОСОБА_3 проживали з серпня 2013 року однією сім`єю як чоловік та жінка без шлюбу, а тому заява підлягає частковому задоволенню.

Щодо доводів апеляційної скарги в частині не набуття ОСОБА_1 права на спадкування у порядку четвертої черги за законом, оскільки наявний спадкоємець другої черги за законом, який прийняв спадщину після смерті брата, колегія апеляційного суду зазначає наступне.

Відповідно до статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно зі статтею 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово.

Спадкування за законом здійснюється у наступній черговості (при цьому кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків зміни черговості одержання права на спадкування, встановлених статтею 1259 ЦК України): перша черга: діти спадкодавця (у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті), той з подружжя, який його пережив, та батьки; друга черга: рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері; третя черга: рідні дядько та тітка спадкодавця; четверта черга: особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини; п`ята черга: інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення, та утриманці спадкодавця (неповнолітня або непрацездатна особа, яка не була членом сім`ї спадкодавця, але не менш як п`ять років одержувала від нього матеріальну допомогу, що була для неї єдиним або основним джерелом засобів до існування).

Відповідно до частини четвертої статті 1266 ЦК України двоюрідні брати та сестри спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (тітці, дядькові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Системне тлумачення положень статей 1258, 1259 та інших положень книги 6 ЦК України дає змогу стверджувати про необхідність розмежовувати такі правові конструкції, як «одержання права на спадкування наступною чергою» (частина друга статті 1258 ЦК України) та «зміна суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом». «Одержання права на спадкування наступною чергою» (частина друга статті 1258 ЦК України) стосується другої-п`ятої черг і пов`язується із такими юридичними фактами, як відсутність спадкоємців попередньої черги; усунення спадкоємців попередньої черги від права на спадкування; неприйняття спадкоємцями попередньої черги спадщини; відмова від прийняття спадщини.

На «зміну суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом» в межах певної черги впливають такі юридичні факти, як зміна черговості на підставі договору або рішення суду (стаття 1259 ЦК України); застосування правил про право представлення (стаття 1266 ЦК України); відмова спадкоємця від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця за законом (частина друга статті 1274 ЦК України); спадкова трансмісія (стаття 1276 ЦК України); збереження правового зв`язку при усиновленні (частина третя статті 1260 ЦК України). Зміна суб`єктного складу осіб, які набувають право на спадкування за законом стосується першої-п`ятої черги.

Відповідно до статті 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини.

При вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України.

Відповідно до частини другої статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

За змістом наведеної норми при вирішенні питання про зміну черговості спадкування позивач повинен довести факт опікування, матеріального забезпечення спадкодавця протягом тривалого часу та перебування спадкодавця у безпорадному стані, тобто стані, обумовленому похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли особа не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.

В постанові Верховного Суду від 19 червня 2024 року у справі №343/2085/21 (провадження 61-1509св24) зазначено наступне.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Згідно із частиною другою статті 315 ЦПК України у судовому порядку може бути встановлений такий факт, якщо від цього залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, встановлення факту проживання однією сім`єю із спадкодавцем позивач пов`язує з можливістю спадкування за законом майна померлого та визнання майна спільною сумісною власністю.

Вирішуючи позовну вимогу про встановлення факту проживання однією сім`єю як чоловік та жінка слід врахувати, що юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.

З огляду на те, що з метою отримання ОСОБА_1 права на спадщину, що залишилась після смерті ОСОБА_3 та визнання спільно придбаного майна спільною сумісною власністю, виникла необхідність у встановленні факту перебування їх у фактичних шлюбних відносинах до смерті спадкодавця, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що з урахуванням меж заявлених позовних вимог у цій справі, встановлення даного факту самостійно не породжує для позивача будь-яких юридичних наслідків, спростовується висновками Верховного Суду викладеними у постанові від 25 вересня 2024 року у справі 278/2203/21 (провадження 61-7658св24), відповідно до яких, переглядаючи в касаційному порядку справу Верховний Суд, скасувавши судові рішення суду першої та апеляційної в частині задоволених позовних вимог про визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на її частину та щодо визнання за спадкодавцем четвергові черги за законом право на спадкування разом із спадкоємцем першої черги за законом, залишив при цьому рішення судів про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу без змін.

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків судів першої інстанції та не дають підстав вважати, що суд порушив норми матеріального та процесуального права.

За наведених обставин, апеляційний суд приходить до переконання про те, що оскаржуване рішення ухвалено судом першої інстанції з дотриманням норм матеріального та процесуального права, судом першої інстанції в повній мірі з`ясовано обставини, що мають значення для справи, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення, а рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 25 квітня 2024 року в частині задоволених позовних вимог - без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 27 січня 2025 року.

Головуючий Судді