Справа № 359/5797/24
Провадження № 2/359/393/2025
РІШЕННЯ

Іменем України

27 січня 2025 року Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі:

головуючого судді Яковлєвої Л.В.,

при секретарі Бокей А.В.,

за участі представника відповідача адвоката Мальцевої Г.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Борисполі Київської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення половини витрат на утримання спільного будинку,-

В С Т А Н О В И В :

31 травня 2024 року представник позивача адвокат Шульженко Д.Ю. звернувся до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з даним позов, яким просив стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 половину витрат на утримання спільного садового будинку загальною площею 204,3 кв.м., який знаходиться за адресою : Київська область, Бориспільський район, с/рада Сошниківська, «Обслуговуючий кооператив «Рідна гавань» буд. 14, за період з травня 2023 року по квітень 2024 року (включно) у розмірі 66 742,67 грн., які складаються з витрат за щомісячні членські внески та спожиту електроенергію.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 28 листопада 2016 року ОСОБА_1 придбав земельну ділянку площею 0,0583 га з кадастровим номером :03:002:0947 з цільовим призначенням для ведення індивідуального садівництва, що розташована на території Сошниківської сільської ради Бориспільського району Київської області. 07 квітня 2017 року позивач зареєстрував шлюб з відповідачем ОСОБА_2 21 грудня 2021 року даний шлюб розірвано. 04 червня 2020 року позивач зареєстрував право власності на садовий будинок, загальною площею 204,3 кв.м., який знаходиться за адресою : Київська область, Бориспільський район, с/рада Сошниківська, «Обслуговую-чий кооператив «Рідна гавань», буд. 14. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 січня 2024 року даний садовий будинок визнано спільною сумісною власністю позивача та відповідачки; в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнано за відповідачкою право власності на 1/2 частку в садовому будинку № 14 в обслуговуючому кооперативі «Рідна гавань» на території Сошниківської сільської ради Бориспільського району; визнано за відповідачкою право власності на 1/2 частку в земельній ділянці площею 0,0583 га з кадастровим номером :03:002:0947 з цільовим призначенням для ведення індивідуальної садівниц-тва, розташованій на території Сошниківської сільської ради Бориспільського району. ОСОБА_1 є членом кооперативу «Рідна Гавань», сплачує щомісячні оплати до кооперативу. Так, в період з травня 2023 року по квітень 2024 року позивач сплатив 133485,33 грн., що складається : 18000,00 грн. щомісячні членські внески та 115485,33 грн. за електроенергію. Позивач стверджує, що тягар витрат на утримання спільного майна мають нести обидва співвласники, в той же час дані витрати ніс виключно ОСОБА_1 .. У зв`язку з цим позивач звернувся до суду з даним позовом.

Ухвалою суду від 07 червня 2024 року у цивільній справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання з викликом і повідомленням. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для вчинення процесуальних дій.

Ухвалою суду від 22 липня 2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті з викликом і повідомленням.

Належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи позивач та його позивача до суду не з`явилися. Про причини неявки суд не повідомили.

Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне. Так, ОСОБА_1 заявив вимоги щодо стягнення з ОСОБА_2 666742,67 грн. як половини витрат за щомісячні членські внески до кооперативу та спожиту електроенергію за період з травня 2023 року по квітень 2024 року. Однак, в справі відсутні докази, що в період з травня 2023 року по квітень 2024 року ОСОБА_2 була співвласником нерухомого майна. Так, рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 січня 2024 року №359/7074/23 визнано за ОСОБА_2 право власності на частку в садовому будинку за адресою: АДРЕСА_1 . Рішення суду набрало законної сили 22 лютого 2024 року. До позовної заяви ОСОБА_1 надано інформацію з Державного реєстру речових прав від 27 травня 2024 року, відповідно якої право власності на садовий будинок зареєстровано виключно за позивачем. Таким чином відсутні докази, що в період з травня 2023 року по квітень 2024 року у відповідача виникло право власності на садовий будинок, таким чином у вищезазначений період ОСОБА_2 не набула всіх прав та обов`язків співвласника майна. Також, у справі відсутні докази, що ОСОБА_1 сплачував саме житлово-комунальні послуги та докази фактично понесених витрат у розмірі 133485,33 грн., оскільки довідка надана позивачем не містить дати її складання, підтвердження що вона підписана саме головою кооперативу. Зважаючи на це представник відповідача вважає, що дана довідка є неналежним та не допустимим доказом щодо сплати грошових коштів. Крім того, відсутні докази необхідності витрат на управління та збереження садового будинку.

Суд, дослідивши матеріали справи з наявними в ній доказами, повно та всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріаль-ного права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов наступних висновків.

Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12 червня 2009 року за № 2 передбачено, що відповідно ст. 55, 124 Конституції України та ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено, що 07 квітня 2017 року між сторонами по справі було укладено шлюб, який зареєстровано Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 640 про що видано Свідоцтво про шлюб, серія НОМЕР_1 від 07 квітня 2017 року (а.с. 12).

21 грудня 2021 року рішенням Бориспільським міськрайонним судом Київської області у справі № 359/6469/21, яке набрало законної сили 25 січня 2022 року, шлюб між сторонами було розірвано (а.с. 13-14).

За час шлюбу, позивач ОСОБА_1 зареєстрував право власності на садовий будинок, що знаходиться за адресою: Київська область, Бориспільський район, с/рада Сошників-ська, «Рідна Гавань» обслуговуючий кооператив, буд. 14. Наведене підтверджується Інформацією з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 380358321 від 27 травня 2024 року (а.с. 15-16).

Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 січня 2024 року у цивільній справі № 359/7074/23 визнано садовий будинок АДРЕСА_1 в Обслуговуючому кооперативі «Рідна гавань» на території Сошниківської сільської ради Бориспільського району спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .. В порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнано за відповідачкою право власності на 1/2 частку в садовому будинку №14 в обслуговуючому кооперативі «Рідна гавань» на території Сошниківської сільської ради Бориспільського району; визнано за відповідачкою право власності на 1/2 частку в земельній ділянці площею 0,0583 га з кадастровим номером :03:002:0947 з цільовим призначенням для ведення індивідуальної садівництва, розташованій на території Сошниківської сільської ради Бориспільського району (а.с. 17).

Вказане рішення суду набрало законної сили 22 лютого 2024 року.

Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ст. 3 ЦПК України, ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

За змістом вимог ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною 4 ст. 319 ЦК України визначено, що власність зобов`язує.

Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Утримання житла - це комплекс робіт, спрямованих на створення необхідних умов для проживання людей і забезпечення збереження житлових будівель та технічного обладнання.

Порядок оплати житлово-комунальних послуг визначений ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», за якою споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору.

Згідно ч.1, 2 ст.10 цього Закону вказано, що ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону. Вартість послуг з управління багатоквартирним будинком визначається за домовленістю сторін, крім випадку обрання управителя органом місцевого само-врядування.

За приписами ч.3 ст.9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» дієздатні особи, які проживають та/або зареєстровані у житлі споживача, користуються нарівні зі споживачем усіма житлово-комунальними послугами та несуть солідарну відповідаль-ність за зобов`язаннями з оплати житлово-комунальних послуг.

Відповідно ст. 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання.

Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього (ч.4 ст. 544 ЦК України).

Тлумачення наведених норм права дає підстави зробити висновок, що кожен співвласник зобов`язаний брати участь у витратах щодо утримання майна, що є у спільній частковій власності, незалежно від того, хто здійснює фактичні дії, спрямовані на утримання спільного майна.

Співвласник, який виконав солідарний обов`язок щодо сплати необхідних витрат на утримання майна, має право вимагати від іншого співвласника їх відшкодування (право зворотної вимоги - регрес).

Якщо хтось із співвласників відмовляється брати участь у витратах, інші співвласники можуть здійснити їх самостійно і вимагати від цього співвласника відшкодування понесених витрат у судовому порядку або ж безпосередньо звернутись до суду з позовом про примусове стягнення з співвласника, який відмовився нести тягар утримання спільного майна, коштів для цієї мети.

Аналогічний правовий висновок висловлено Верховним Судом від 19 серпня 2020 року у справі № 703/2200/15-ц.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Це, зокрема, витрати, об`єктивно необхідні для належного функціонування спільного майна, тобто для підтримання його технічних, санітарно-гігієнічних, екологічних та естетичних характеристик будинку, які визначають його експлуатаційні якості.

При цьому тлумачення вказаної статті свідчить, що управління, утримання та збереження спільного майна не охоплює собою житлово-комунальні послуги. Це зумовлено тим, що житлово-комунальні послуги надаються на підставі договору про надання таких послуг. Більше того, житлово-комунальні послуги надаються не квартирі, як об`єкту права власності, а певному суб`єкту - власнику (співвласнику, наймачу, суб`єкту сервітуту тощо) квартири, який проживає в ній. По своїй суті надання житлово-комунальних послуг направлене на задоволення потреб власника (співвласника, наймача, суб`єкта сервітуту тощо) квартири і споживаються саме відповідним суб`єктом, а не для управління, утримання та збереження квартири, що перебуває в спільній частковій власності.

Зазначений висновок викладено у постанові Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 725/3790/16-ц, у постанові Верховного суду від 15 квітня 2021 року у справі №638/5001/17.

Частиною 5 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Згідно ст. 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів.

Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 зазначив, що саме він самостійно оплачує надані за вищевказаною адресою комунальні послуги, половину вартості яких (66742,67 грн.) просить стягнути з відповідачки на свою користь, проте доказами, наявними в матеріалах цивільної справи, документально понесення таких витрат позивачем не підтверджено.

Так, позивачем до позовної заяви додано довідку видану ОСОБА_1 , про те, що він є дійсним членом кооперативу «Рідна Гавань». На час видачі довідки заборгованості перед кооперативом немає. З додатку до даної довідки встановлено, що в період з травня 2023 року по квітень 2024 року позивач ОСОБА_1 сплачував щомісячні членські внески та витрати за електроенергію (а.с. 19).

Однак, дана довідка не містить дати її видання, відтиску печатки кооперативу та містить нечіткий підпис голови кооперативу Спатар С.А.

В свою чергу, в матеріалах справи відсутні документи, що підтверджують повноваження Спатар С.А. як голови правління (протокол зборів щодо обрання головою кооперативу, статут кооперативу), договору укладеного між позивачем ОСОБА_1 та Обслуговуючим кооперативом «Рідна Гавань», копії членської книжки, копій виставлених рахунків, квитанцій та доказів сплати таких витрат (виписка по банківському рахунку, квитанція, платіжне доручення), тощо.

Відповідно ч. 1, 2, 4 ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.

Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Зазначаючи про належність засвідчення копії суд вказує, що копія має бути належної якості, щоб на ній можна було прочитати весь текст документа, чітко було видно всі реквізити, поля документа не було порушено, з відміткою про засвідчення копії документа, особою, яка його посвідчує, яка складається: зі слів «Згідно з оригіналом», назви та особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії, яка проставляється нижче підпису, печатки (для нотаріального завіре-них копій, копій, що подаються адвокатом як представником (за наявності такої печаті), чи які подаються юридичними особами публічного та приватного права).

Крім того, копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством.

Відповідно абз. 2 ч. 5 ст. 95 ЦПК України учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.

Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказу-вання, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер.

Загальний характер допустимості означає, що по всіх справах, незалежно від їх категорії, повинна дотримуватися вимога про отримання інформації з визначених законом засобів доказування, з дотриманням порядку збирання, представлення і дослідження доказів (іншими словами, дотримання процесуальної форми доказування). Порушення цих вимог приводить до неприпустимості доказів.

Зважаючи на вказане, суд вважає, що довідка видана головою правління Спатар С.А. та подана до суду позивачем, є неналежним доказом, оскільки не завірена належним чином в установленому законом порядку та не містить доказів повноважності особи, яка її підписала.

Крім того, позивачем не надано до суду доказів того, що відповідач ОСОБА_2 є співвласником садового будинку.

Так, рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 січня 2024 року за відповідачем ОСОБА_2 в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнано право власності на 1/2 частку в садовому будинку № 14 в обслуговуючому кооперативі «Рідна гавань» на території Сошниківської сільської ради Бориспільського району; визнано за відповідачкою право власності на 1/2 частку в земельній ділянці площею 0,0583 га з кадастровим номером :03:002:0947 з цільовим призначенням для ведення індивідуальної садівництва, розташованій на території Сошниківської сільської ради Бориспільського району.

Відповідно положень ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються Законом (ч. 4 ст. 182 Цивільного кодексу України, статті 18, 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердь-ження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відтак, рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11 січня 2024 року, постановлене у цивільній справі № 359/7074/23, є правовою підставою для реєстрації за відповідачем права власності на частину у садовому будинку та земельної ділянки, на якому він розташований.

Матеріли справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 зареєструвала своє право власності на частину садового будинку загальною площею 204,3 кв.м., який знаходиться за адресою: Київська область, Бориспільський район, с/рада Сошниківська, «Обслуговуючий кооператив «Рідна гавань» буд. 14.

Докази протилежного в матеріалах справи відсутні. Наведене, в свою чергу, свідчить про те, що де юре відповідач не набула права власності на вказане вище майно.

Враховуючи наведене, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідив-ши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог чи заперечень, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Інші доводи сторін, які наведені у заявах по суті справи, не впливають на висновки суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує вимоги ст. 133 та п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК, за змістом яких у разі відмови у задоволенні позову судові витрати, зокрема судовий збір, покладається на позивача.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. 4, 5, 10-13, 133, 141, 197, 206, 223, 259, 263-265, 353-354 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення половини витрат на утриманняспільного будинку відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Київського апеляційного суду через Бориспільський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів, який обчислюється з дня складення повного судового рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Повний текст судового рішення виготовлено 31 січня 2025 року.

Суддя Л.В. Яковлєва