УХВАЛА

29 січня 2025 року

м. Київ

справа № 761/9142/22

провадження № 61-156ск25

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Лідовця Р. А. розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань про відшкодування моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Державного бюро розслідувань про відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 квітня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 29 жовтня

2024 року, позовну заяву ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань про відшкодування моральної шкоди залишено без задоволення.

У листопаді 2024 року ОСОБА_1 уперше звернувся до Верховного Суду

із касаційною скаргою на рішення Шевченківського районного суду м. Києва

від 18 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2024року.

12 листопада 2024 року суддя Верховного Суду Коломієць Г. В. заявила

про самовідвід у справі, який ухвалою Верховного Суду від 12 листопада 2024 року задоволено. Касаційну скаргу ОСОБА_1 передано для проведення повторного автоматизованого розподілу (провадження № 61-14968ск24).

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 листопада 2024 року справу призначено судді-доповідачеві Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Гулько Б. І., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 14 листопада 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року повернуто заявнику відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України (провадження № 61-14968ск24).

Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 20 грудня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року повернуто заявнику відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України (провадження № 61-15983ск24).

09 січня 2025 року суддя Верховного Суду Коломієць Г. В. заявила про самовідвід, який ухвалою Верховного Суду від 09 січня 2025 року задоволено. Касаційну скаргу ОСОБА_1 передано для проведення повторного автоматизованого розподілу (провадження № 61-156ск25).

Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 січня 2025 року справу призначено судді-доповідачеві Лідовцю Р. А., судді, які входять до складу колегії: Гулько Б. І., Луспеник Д. Д.

У січні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду утретє надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року з пропуском строку на касаційне оскарження судового рішення, оскільки відповідно до штемпелю на конверті подана 02 січня 2025 року.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною першою статті 44 ЦПК України передбачено, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Згідно із частиною першою та другою статті 390 ЦПК України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Наведені особою, яка подала касаційну скаргу, підстави для поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження не можуть бути визнані поважними, оскільки невиконання вимог ЦПК України щодо форми та змісту касаційної скарги не є поважними причинами пропуску строку на касаційне оскарження.

Заявник дійсно в силу норм ЦПК України має право на повторне звернення до суду касаційної інстанції, але це не означає безумовне поновлення строку касаційного оскарження, оскільки заявник має довести обставини, які перешкоджали йому виконати вимоги ЦПК України щодо форми та змісту касаційної скарги при первісному та повторному зверненні до суду касаційної інстанції.

Наведені заявником обставини не є такими, що не залежать від волі особи, яка подає касаційну скаргу, і не надають такій особі права у будь-який необмежений час після спливу строку касаційного оскарження реалізовувати право на касаційне оскарження судового рішення.

При цьому Верховний Суд враховує, що заявник вже утретє звертається

до Верховного Суду із касаційною скаргою на зазначені судові рішення.

Заявник дійсно в силу норм ЦПК України має право на повторне звернення до суду касаційної інстанції, але це не означає безумовне поновлення строку касаційного оскарження, оскільки заявник має довести що перешкоджало виконати вимоги ЦПК України щодо форми та змісту касаційної скарги при первісному зверненні до суду касаційної інстанції.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, зі спливом значного проміжку часу, є порушенням принципу юридичної визначеності та «права на суд», гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункти 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Пономарьов проти України» від 03 квітня 2008 року).

Безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду.

Положення закону про те, що повернення касаційної скарги не позбавляє повторного звернення до суду, не означає наявність у особи безумовного права оскаржувати судові рішення у будь-який момент після повернення вперше поданої касаційної скарги без урахування процесуальних строків, установлених для цього, а у суду - обов`язку поновити такий строк у разі його пропуску, за відсутності поважних причин.

При цьому, безпідставне поновлення строку на оскарження судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зазначена конвенційна норма зобов`язує, щоб судові процедури були справедливі для обох сторін справи, а не лише для позивача, який не виконав вказівки Верховного Суду.

Отже особі, яка подала касаційну скаргу необхідно подати заяву про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення та надати докази поважності причин його пропуску в оригіналах або завірені в установленому порядку їх копії або навести інші підстави з відповідними доказами.

Згідно із частиною третьою статті 393 ЦПК України касаційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 390 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, наведені нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення касаційної скарги без руху особа має право звернутися до суду касаційної інстанції із заявою про поновлення строку або навести інші підстави для поновлення строку.

Якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або наведені підстави для поновлення строку касаційного оскарження визнані неповажними, суд відмовляє у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 4 частини другої статті 394 цього Кодексу.

У касаційній скарзі підставою касаційного оскарження

ОСОБА_1 зазначає відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статей 8, 22, 40, 55, 56, 60, 129, 129-1, 151-2 Конституції України у подібних правовідносинах (пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України).

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 1, 4 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що вона спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню судами під час вирішення спору.

Отже, у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України скаржник повинен обґрунтувати, в чому саме полягає неправильне застосування норми матеріального права чи порушення норми процесуального права, щодо якої відсутній висновок Верховного Суду (у чому саме полягає помилка судів попередніх інстанцій при застосуванні відповідних норм права та як саме ці норми права судами були застосовано неправильно). При цьому формування правового висновку не може ставитись у пряму залежність від обставин конкретної справи та зібраних у ній доказів і здійснюватися поза визначеними ЦПК України межами розгляду справи судом касаційної інстанції.

У порядку, передбаченому частиною п`ятою статті 4 Закону України «Про доступ до судових рішень» від 22 грудня 2005 року № 3262 встановлено, що предметом позову у цій справі є відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади.

З огляду на зміст оскаржуваних судових рішень, судами попередніх інстанцій при вирішенні спору не було застосовано статті 8, 22, 40, 55, 56, 60, 129, 129-1,151-2Конституції України, тому доводи касаційної скарги про необхідність формування висновку Верховного Суду щодо застосування статей 8, 22, 40, 55, 56, 60, 129, 129-1, 151-2 Конституції України у спірних правовідносинах є безпідставними, оскільки суди попередніх інстанцій не застосовували вказані норми і не покладали їх в основу своїх рішень (подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2024 року у справі № 454/2859/22).

Отже, касаційна скарга не містить обґрунтування пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України у даній справі. Інших підстав касаційного оскарження судового рішення, передбачених статтею 389 ЦПК України, касаційна скарга не містить.

Зокрема в ухвалі від 14 листопада 2024 року (провадження № 61-14968ск24), Верховний Суд, повертаючи касаційну скаргу ОСОБА_1 , зауважив, що заявником не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження, тому, відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню.

Ухвала Верховного Суду від 14 листопада 2024 року (провадження

№ 61-14968ск24), набрала законної сили.

За загальним правилом повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню до Верховного Суду, однак лише за умови, якщо обставини, які стали підставою для повернення скарги усунені (перестали існувати).

Натомість заявник уже втретє подає фактично ту саму касаційну скаргу (навіть не змінюючи її дату), яка вже була предметом оцінки Верховним Судом в ухвалах

від 14 листопада 2024 року (провадження № 61-14968ск24) та 20 грудня 2024 року (провадження № 61-15983ск24).

З урахуванням зазначеного, заявник належно не обґрунтував необхідність формування правового висновку Верховним Судом щодо застосування статей 8, 22, 40, 55, 56, 64, 129, 129-1, 151-2 Конституції України у правовідносинах, що виникли в цій справі.

У решті зміст касаційної скарги зводиться до викладення фактичних обставин справи, незгоди позивача із оскаржуваними рішеннями судів попередніх інстанцій та посиланням на нормативно-правові акти, що свідчить про формальний підхід скаржника до належного оформлення касаційної скарги в частині обов`язкового зазначення підстав касаційного оскарження з урахуванням частини другої статті 389 ЦПК України.

У силу вимог статті 400 ЦПК України Верховний Суд зобов`язаний перевіряти наявність підстав для відкриття касаційного провадження, зазначених у касаційній скарзі, оскільки перевіряє правильність застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального чи процесуального права, в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження.

Узагальнюючи наведене, оскільки заявником не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження, тому, відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню.

Верховний Суд зауважує, що суд касаційної інстанції здійснює перегляд постановлених судами першої та апеляційної інстанцій судових рішень у виключних випадках, кожен з яких окремо передбачений процесуальним законом. Стадія касаційного перегляду не є обов`язковою стадією для усіх видів судових проваджень, а перегляд рішень у касаційному порядку відбувається виключно з підстав, що вичерпним чином визначені законом. При цьому, Верховний Суд є судом права, тобто такою судовою інстанцією, яка не здійснює перегляд постановлених та оскаржених рішень повністю, а лише у питанні правильності застосування судами норм права.

Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню із скаргою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення (частина сьома статті 185 ЦПК України).

Керуючись статтями 392, 393 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 18 квітня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного бюро розслідувань про відшкодування моральної шкоди вважати неподаною та повернути заявнику.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею та оскарженню не підлягає.

Суддя Р. А. Лідовець