Справа № 345/5776/23
Провадження № 22-ц/4808/59/25
Головуючий у 1 інстанції Кулаєць Б. О.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого судді: Баркова В. М.,

суддів: Луганської В. М.,

Мальцевої Є.Є.,

секретар Шемрай Н. Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника АТ «Сенс Банк» адвоката Матвійчука Михайла Зеноновича на рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 вересня 2024 року у складі судді Кулаєць Б. О., ухвалене у м. Калуш Івано-Франківської області, повний текст якого складено 03 жовтня 2024 року, у справі за позовом АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та зустрічним позовом ОСОБА_1 до АТ «Сенс Банк» про визнання недійсною додаткової угоди,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2023 року позивач АТ «Сенс Банк» звернулося до суду із позовом до відповідачки ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором кредиту.

Позов мотивовано тим, що 23 травня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Сенс Банк», та ОСОБА_1 було укладено договір кредиту № 23-22/345ж, за умовами якого позивач надав відповідачу у користування грошові кошти у розмірі 33 250 доларів США зі сплатою 12,7% річних та кінцевим терміном повернення 22 травня 2032 року. Умовами кредитного договору визначено графік погашення заборгованості, періоди погашення та кінцевий термін користування кредитом. У зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору щодо повернення кредитних коштів, у неї станом на 05 липня 2023 року утворилась заборгованість у розмірі 39 743,40 доларів США, з яких 36 925,29 доларів США - заборгованість за кредитом та 2 818,11 доларів США - заборгованість за відсотками.

Посилаючись на те, що відповідачка ОСОБА_1 неналежно виконує взяті на себе зобов`язання з повернення кредитних коштів, АТ «Сенс Банк» просило стягнути з ОСОБА_1 36 925,29 доларів США - заборгованості за кредитом та 2 818,11 доларів США - заборгованості за відсотками, а також 21 712,78 грн сплаченого судового збору.

У квітні 2024 року ОСОБА_1 пред`явила до АТ «Сенс Банк» зустрічну позовну заяву про визнання недійсною додаткової угоди від 20 грудня 2018 року до договору кредиту №23/22/345ж від 23 травня 2007 року. В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказувала, що відповідно до пункту 1 додаткової угоди від 20 грудня 2018 року до договору кредиту № 23/22/345ж від 23 травня 2007 року сторони погодились змінити діючий порядок виконання позичальником зобов`язань щодо повернення заборгованості за договором. У пункті 2 додаткової угоди зазначено, що станом на дату укладення цієї додаткової угоди загальна сума заборгованості позичальника за договором кредиту складає 47 734,15 долари США, що за офіційним курсом НБУ на дату укладання цієї додаткової угоди становить 1 323 047,72 грн. Згідно з пунктом 3 додаткової угоди з дати її укладення позичальник мав здійснити повернення частини заборгованості за договором кредиту в розмірі 25 008,00 доларів США до 20 грудня 2022 року, здійснюючи шляхом внесення рівних щомісячних платежів у розмірі 521,00 долар США. Пунктом 4 додаткової угоди встановлено, що у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником умов пункту 3 цієї додаткової угоди, ця додаткова угода втрачає свою чинність і виконання позичальником умов договору повинно здійснюватися у порядку та на умовах, передбачених договором кредиту без врахування умов цієї додаткової угоди.

ОСОБА_1 вважала, що АТ «Укрсоцбанк» ввів її в оману у частині правильного тлумачення і зазначення у додатковій угоді від 20 грудня 2018 року дійсної суми заборгованості за договором кредиту №23/22/345ж від 23 травня 2007 року і, користаючись її становищем, як споживача кредитного продукту, зазначив таку в більшому розмірі, ніж яка існувала насправді. Такими діями банк також отримав можливість нараховувати в подальшому проценти за користування кредитними коштами у розмірі 47 734,15 долари США, яких ОСОБА_1 фактично не отримувала, що має ознаки нечесної підприємницької діяльності і суперечить загальноприйнятим правилам і звичаям ділового обороту та принципу добросовісності. Більш того, вказувала ОСОБА_1 даний факт визнається банком у справі, де ним надана копія заяви позичальника на видачу готівки №49-020 від 24 травня 2007 року, а також у клопотанні від 12 грудня 2023 року, відповідно до яких сумою кредиту були кошти у розмірі 33 250,00 доларів США. Окрім цього, визначення у спірній додатковій угоді заборгованості у розмірі 47 734,15 долари США суперечить безпосередньо самому договору кредиту №23/22/345ж від 23 травня 2007 року, так як не відповідає предмету договору.

Посилаючись на вищенаведене, просила визнати недійсною додаткову угоду, укладену між АКБ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 20 грудня 2018 року до договору кредиту №23/22/345 ж від 23 травня 2007 року.

У травні 2024 року АТ «Сенс Банк» подав заяву про зменшення позовних вимог та просив стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 39 482,05 доларів США заборгованості за кредитним договором, з яких 36 925,29 доларів США - заборгованість за кредитом, 2556,76 долари США - заборгованість за відсотками, а також сплачений судовий збір.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 23 вересня 2024 року у задоволенні позову АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості відмовлено, зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до АТ «Сенс Банк» про визнання недійсною додаткової угоди задоволено. Постановлено визнати недійсною додаткову угоду до договору кредиту № 23-22/345Ж від 23 травня 2007 року, укладену 20 грудня 2018 року між АТ «Укрсоцбанк» та ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі на дане рішення представник АТ «Сенс Банк» адвокат Матвійчук М. З., посилаючись на його незаконність, на невірне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також на неповне з`ясування усіх обставин, що мають істотне значення для справи, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким первісний позов задовольнити в повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову відмовити.

Представник позивача не погоджується із висновками суду першої інстанції про те, що сторони договору визнали безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання саме виникнення у позичальниці прострочення з погашення заборгованості, а не направлення банком письмового повідомлення позичальниці про припинення строку користування кредитом, оскільки за умовами додаткової угоди №3 від 15 жовтня 2014 року сторони погодили в Договорі порядок зміни строку кредитування, який вимагав вчинення дій кредитором щодо направлення вимоги про дострокове погашення кредиту і тільки після цього в кредитора може виникнути право вимагати дострокового виконання своїх зобов`язань позичальником. При цьому, вимоги саме про дострокове погашення заборгованості кредитором не направлялась, в тих вимогах, які направлялись в 2017 року та 2018 роках кредитор не заявляв про дострокове погашення боргу, як і не посилався на положення законодавства, яке передбачає право вимагати дострокового погашення боргу.

Також суд не звернув уваги, що права споживача на недопущення безпідставних вимог кредитора про дострокове погашення заборгованості, на час укладення Додаткової угоди № 3 були передбачені іншим нормативно-правовим актом, а саме Законом України «Про захист прав споживачів», оскільки спірний договір кредиту є споживчим договором.

Крім того, представник АТ «Сенс Банк» вважає необґрунтованими висновки суду з посиланням на положення п. 4.4 Кредитного договору про припинення договору через 90 днів з моменту невиконання зобов`язань позичальником, оскільки за споживчим кредитом права споживача гарантуються Законом незалежно від умов договору. При цьому, вказує представник скаржника у даній справі між сторонами було укладено договір, який містив подібні умови, що були закріплені в ч. 10 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» в редакції до 10 червня 2017 року. Також зауважує, що на час укладення Додаткової угоди № 3 чинним законодавством було закріплено обов`язок кредитора направити вимогу про дострокове погашення кредиту в будь-якому разі.

Крім того, представник позивача за первісним позовом звертає увагу апеляційного суду на те, що у разі направлення кредитором вимоги про дострокове погашення кредиту або в інший спосіб зміни ним строку кредитування, згідно умов договору кредиту все одно були підстави нараховувати відсотки, адже умови договору передбачають право здійснювати такі нарахування за фактичний строк кредитування.

Представник АТ «Сенс Банк» не погоджується із висновком суду про те, що договір кредиту припинив дію 21 квітня 2015 року, оскільки вперше строк позовної давності було перервано пред`явленням АТ «Укрсоцбанк» позову про стягнення заборгованості до ОСОБА_1 у справі № 345/899/17, провадження у якій було відкрито 13 березня 2017 року. В подальшому позовна давність переривалась на підставі заяви ОСОБА_1 від 20 грудня 2018 року, в якій вона визнала зобов`язання за кредитом і в той же день між сторонами було укладено Додаткову угоду, в якій окрім викладення зобов`язань сторін в новій редакції ОСОБА_1 також визнала суму заборгованості.

На думку представника скаржника, суд першої інстанції безпідставно вийшов за межі позовних вимог за зустрічним позовом, адже в своєму позові ОСОБА_1 не посилалась на порушення її прав як споживача банківських послуг, а лише не погоджувалась із сумою боргу.

Суд не звернув уваги й на те, що до укладення Додаткової угоди від 20 грудня 2018 року між сторонами розглядалось в суді три спори з приводу заборгованості, у вказаних справах вона користувалась послугами адвоката і заперечувала щодо розміру заборгованості і права нараховувати відсотки після направлення вимог банку, а тому на час укладення Додаткової угоди ОСОБА_1 однозначно знала про нарахування банком процентів як після 2015 року, так і після 2017 року.

Представник АТ «Сенс Банк» звертає увагу суду на те, що починаючи з 23 березня 2020 року у зв`язку із недотриманням ОСОБА_1 умов Додаткової угоди від 20 грудня 2018 року за кредитним договором виникла прострочена заборгованість, у зв`язку із чим, починаючи з 21 грудня 2022 року кредитор змінив відсоткову ставку за кредитом до рівня, який був встановлений до укладення такої Додаткової угоди. Тому умови додаткової угоди враховували інтереси обох сторін та мали за мету врегулювання проблемної заборгованості на засадах взаємних поступок. Вказані обставини свідчать про наявність волі ОСОБА_1 на укладення спірного правочину, обізнаність щодо змісту зобов`язань, суми боргу, наслідків укладення угоди та про відсутність умислу в діях відповідача. Факт обману ОСОБА_1 не доведено, як і не доведено того, що АТ «Сенс Банк» повідомляв інформацію, яка не відповідає дійсності, або замовчував обставини, що мали істотне значення для укладення правочину, ОСОБА_1 сама була ініціатором його укладення.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 адвокат Долинка О. А. доводи апеляційної скарги вважає необґрунтованими та такими, що зводяться лише до незгоди з рішенням суду першої інстанції. Додатково вказує, що судом першої інстанції вірно взято до уваги п. 4.4. кредитного договору, приписи якого застосовуються у випадку одночасного існування фактів нездійснення платежів позичальником і відсутності коштів на відкритому їй рахунку для списання коштів на погашення кредиту. Вказує, що взятий до уваги судом першої інстанції п. 4.4. Кредитного договору не може тлумачитись двозначно і чітко застосовується у випадку одночасного існування фактів нездійснення платежів позичальником і відсутності коштів на відкритому їй рахунку для списання коштів на погашення кредиту.

Зауважує, що кредит відповідача за договором № 23-22/345Ж від 23 травня 2007 року забезпечений іпотекою, а тому у даному випадку банк (Позивач) набував права вимоги дострокового повернення кредиту в силу приписів статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і незалежно від направлення чи не направлення Відповідачу відповідної вимоги.

Також вказує, що суд першої інстанції правильно визначив момент припинення строку кредитування, а саме момент, коли припинилось право кредитодавця на нарахування процентів за кредитом і коли таке право трансформувалось у право захищати свої інтереси відповідно до статті 625 ЦК України.

Твердження АТ «Сенс Банк» про вихід суду за межі позовних вимог є помилковим, оскільки питання судом вирішене по суті і відповідно до заявленої позовної вимоги. Застосування при цьому судом приписів Закону України «Про захист прав споживачів» не є виходом за межі позовних вимог, оскільки при розгляді справи і ухваленні у ній рішення суд вирішує які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин і яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника АТ «Сенс Банк» адвоката Матвійчука М. З., який просив скаргу задовольнити, пояснення представника відповідачки ОСОБА_1 адвоката Долинки О. А., який просив залишити рішення суду без змін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог АТ «Сенс Банк», суд першої інстанції прийшов до висновків, що звертаючись до суду із позовом 07 листопада 2023 року, АТ «Сенс Банк» пропустило строк позовної давності, оскільки кредитний договір у даному випадку припинив дію 21 квітня 2015 року. Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 та визнаючи додаткову угоду від 20 грудня 2018 року до договору кредиту №23/22/345ж від 23 травня 2007 року недійсною, суд першої інстанції прийшов до висновків, що при формуванні змісту спірної додаткової угоди і наданні її для підписання ОСОБА_1 . Банк приховав факт припинення строку кредитування за договором кредиту, припинення нарахування відсотків за користування кредитними коштами ще з 21 квітня 2015 року та відповідно самого договору кредиту № 23-22/345ж в цілому, чим поклав на неї зобов`язання, у випадку невиконання чи неналежного виконання позичальником умов додаткової угоди, сплатити заборгованість у розмірі 47734,15 доларів США, що перевищувало дійсну суму боргу, яка існувала на той момент.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 23 травня 2007 року між АКБ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», найменування якого змінено на АТ «Сенс Банк», та ОСОБА_1 був укладений договір кредиту № 23-22/345ж, за умовами якого банк надав відповідачці у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, грошові кошти у сумі 33 250 доларів США зі сплатою 12,70 % річних на наступні цілі: купівля житлового будинку, з кінцевим терміном повернення основної суми заборгованості до 22 травня 2032 року (т.1, а.с. 5-9).

Згідно з п.п. 1.1.1 договору, термін погашення основної суми заборгованості - 20 число кожного місяця у розмірі 110,84 доларів США протягом строку кредитування, починаючи з 20 червня 2007 року до 20 травня 2032 року.

Пунктом 4.5 договору сторони погодили, що у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених п. п. 3.3.7., 3.3.8. цього Договору, протягом більше, ніж 60 (шістдесят) календарних днів, строк користування Кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, Позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити Кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Відповідно до підпункту 3.3.8 договору позичальник зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі погашати кредит із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку визначеному п. 1.1 цього договору.

20 жовтня 2008 року між ОСОБА_1 та АКБ «Укрсоцбанк» була укладена додаткова угода № 1 про внесення змін до договору кредиту № 23-22/345ж від 23 травня 2007 року, відповідно до умов якої з 20.10.2008 встановлено процентну ставку за користування кредитом на рівні 14,00%. Інші умови договору залишаються незмінними і сторони підтверджують за ними свої зобов`язання.

В подальшому, а саме 15 жовтня 2014 року ОСОБА_1 та ПАТ «Укрсоцбанк» уклали договір про внесення змін № 2 до договору кредиту № 23-22/345ж від 23 травня 2007 року, відповідно до якого позичальниця, зокрема, мала право здійснити одноразовий платіж у розмірі 830,00 доларів США, який на підставі її заяви повністю спрямовувався на погашення основної заборгованості за кредитом. Строк дії додаткової угоди № 2 визначений сторонами до 30 вересня 2015 року.

Договором про внесення змін № 3 від 15 жовтня 2014 року визначено, що у зв`язку з переходом кредитора на нове програмне обслуговування в ІБС «Flex Cube» сторони дійшли згоди договір кредиту № 23-22/345Ж від 23.05.2007 викласти у новій редакції.

Відповідно до п. 1.1 нової редакції договору кредиту № 23-22/345Ж від 23 травня 2007 року за використання кредитних коштів в сумі 33 250 доларів США Позичальник мав сплачувати 12,70% річних. Порядок погашення і графік внесення платежів залишився незмінним.

Пунктом 4.4 нової редакції Договору кредиту № 23-22/345Ж від 23 травня 2007 року сторони погодили, що у разі невиконання (неналежного) виконання позичальником обов`язків, визначених п.п. 3.3.7., 3.3.8 цього договору, протягом більше, ніж 90 (дев`яносто) календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).

Відповідно до підпункту 3.3.8 договору позичальник зобов`язаний забезпечувати своєчасне та в повному обсязі погашення кредиту із нарахованими процентами за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку визначеному п.п. 1.1., 2.4., 3.3.14 цього договору.

Підпункт 1.1.1 залишився без змін відповідно до редакції договору кредиту від 23.05.2007 року.

З аналізу змісту пункту 4.5 кредитного договору в первісній редакції від 23 травня 2007 року та пункту 4.4 кредитного договору в новій редакції згідно з договором про внесення змін № 3 від 15 жовтня 2014 року встановлено, що безумовною підставою для зміни строку виконання основного зобов`язання є виникнення у позичальниці прострочення з погашення заборгованості.

Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання зміни строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такої зміни.

Як вбачається з розрахунку заборгованості, останній платіж за кредитом був здійснений відповідачкою 10 грудня 2014 року. Наступний платіж відповідно до умов договору вона мала здійснити до 21 січня 2015 року. Таким чином строк користування кредитом сплив 21 квітня 2015 року (21 січня 2015 року + 90 днів).

Отже, 21 квітня 2015 року відповідачка мала повернути банку заборгованість за тілом кредиту та нараховані станом на цю дату відсотки в зв`язку із закінченням строку, на який був виданий кредит. Саме з цієї дати у банка виникло право вимагати повернення заборгованості за кредитом.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).

Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку.

Суд першої інстанції установивши, що останній платіж відповідачкою було здійснено 10 грудня 2014 року, а з позовом позивач звернувся у листопаді 2023 року, дійшов правильного висновку, про наявність підстав для застосування строку позовної давності, визначеного статтею 257 ЦК України, про застосування якого просила відповідачка.

Крім того, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12).

Посилання представника позивача на положення ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що була чинною до 10 червня 2017 року, яка встановлювала обов`язковий досудовий порядок врегулювання питання дострокового повернення коштів за договором про надання споживчого кредиту є безпідставними, оскільки ці положення закону застосовуються у разі виникнення у кредитора права на вимогу повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав в той час коли у цій справі сторони самостійно визначили, що строк виконання основного зобов`язання змінюється у випадку невиконання відповідачкою обов`язку здійснення періодичних платежів з погашення кредиту.

Також є безпідставними доводи скарги щодо виходу суду за межі зустрічних позовних вимог позивачки.

Так, підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Водночас правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Пред`являючи зустрічний позов про визнання додаткової угоди від 20 грудня 2018 року недійсною, позивачка посилалася на положення статей 203, 207, 215, 230 ЦК України. При цьому заявила, що в діях банку є ознаки нечесної підприємницької діяльності і ці дії суперечать загальноприйнятим правилам і звичаям ділового обороту та принципу добросовісності.

У цивільному процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia». Активна роль суду проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі й застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Верховний Суд неодноразово роз`яснював, що при вирішенні спору суд в межах своїх процесуальних функціональних повноважень та в межах позовних вимог встановлює зміст (правову природу, права та обов`язки ін.) правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин, та визначає правову норму, яка підлягає застосуванню до цих правовідносин. Законодавець указує саме на «норму права», що є значно конкретизованим, аніж закон.

Отже, обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи з фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору, покладено саме на суд, що є складовою класичного принципу jura novit curia.

У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (частина друга статті 627 ЦК України у редакції Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року). Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 ЦК України у вказаній редакції).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована сторона заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя стаття 215 ЦК України).

За правилом частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.

Відповідно до частин першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваної додаткової угоди) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.

Відповідно до частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваної додаткової угоди) до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: 1) для надання кредиту необхідно передати як забезпечення повну суму або частину суми кредиту чи використати її повністю або частково для покладення на депозит, або викупу цінних паперів, або інших фінансових інструментів, крім випадків, коли споживач одержує за таким депозитом, такими цінними паперами чи іншими фінансовими інструментами таку ж або більшу відсоткову ставку, як і ставка за його кредитом; 2) споживач зобов`язаний під час укладення договору укласти інший договір з кредитодавцем або третьою особою, визначеною кредитодавцем, крім випадків, коли укладення такого договору вимагається законодавством та/або коли витрати за таким договором прямо передбачені у складі сукупної вартості кредиту для споживача; 3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки; 4) встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки.

У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 викладено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК Украйни).

Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Встановивши, що умови оспорюваної додаткової угоди передбачають збільшення розміру кредитної заборгованості не шляхом реального збільшення суми кредиту, яка підлягає передачі у тимчасове користування позичальниці, а за рахунок додавання заборгованості з відсотків, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про несправедливість таких умов та наявність підстав для визнання додаткової угоди недійсною.

Верховним Судом вже викладався правовий висновок щодо несправедливості таких умов правочину, при яких збільшення розміру невідновлювальної кредитної лінії відбувається не шляхом реального збільшення суми кредиту, а за рахунок додавання суми пені. Так, у постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року у справі № 524/7790/16 констатовано, що такі зміни до умов кредитного договору є недобросовісними маніпуляціями кредитора, направленими на непропорційне збільшення обсягу відповідальності позичальника у разі невиконання ним зобов`язань за договором, а тому є недійсними.

Суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають до застосуванню, надав належну правову оцінку умовам оспорюваного правочину та з урахуванням загальних принципів цивільного судочинства та сформованої Верховним Судом судової практики дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 та відмови у задоволенні позовних вимог АТ «Сенс Банк».

З інших підстав рішення суду не оскаржується.

Керуючись ст. 374, 375, 381- 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника АТ «Сенс Банк» адвоката Матвійчука Михайла Зеноновича - залишити без задоволення.

Рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 вересня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 27 січня 2025 року.

Судді В. М. Барков

В. М. Луганська

Є. Є. Мальцева