П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2025 року м. Київ

Справа № 760/10071/23

Провадження №22-ц/824/1770/2025

Резолютивна частина постанови оголошена 22 січня 2025 року

Повний текст постанови складено 23 січня 2025 року

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Стрижеуса А.М.,

суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

секретаря: Желепи В.В.

сторони: позивач Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) в інтересах ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в інтересах ОСОБА_3 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва, ухваленого у складі судді Козленко Г.О. 11 квітня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В:

У травні 2023 року до Солом`янського районного суду м. Києва звернулося Центральне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Київ) в інтересах ОСОБА_3 з позовом до ОСОБА_2 , в якому просило суд: - визнати незаконним переміщення та подальше утримування ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на території України малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ;

- зобов`язати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , повернути малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до місця постійного проживання в Турецькій Республіці протягом 10-ти днів з дати отримання повного тексту рішення;

- якщо ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відмовиться повертати малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відібрати дитину і передати батькові ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , для забезпечення повернення дитини до Турецької Республіки;

- покласти витрати, пов`язані з поверненням дитини до Турецької Республіки на позивача;

- допустити негайне виконання рішення у частині повернення дитини до Турецької Республіки.

В обґрунтуваннґ позовних вимог посилалися на те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_2 є батьками малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження від 20.05.2021 №331, виданого відділом реєстрації населення міста Бодрум, Турецька Республіка, звітом про народження, виданим приватною лікарнею Аджибадем Бодрум .

Дитина з моменту народження та до виїзду в Україну постійно проживала в місті Бодрум, провінція Мугла, Турецька Республіка, однак 08.12.2021 відповідачка з дитиною без письмового дозволу поїхала в Україну та станом на момент звернення до суду утримує дитину на території України, чинить перешкоди позивачу у спілкуванні з його сином, відмовляється врегульовувати питання мирним шляхом.

Як вказує позивач, відповідачка одноосібно в порушення батьківських прав позивача прийняла рішення про зміну дитиною держави її постійного місця проживання та своїми діями порушує права дитини та позивача, зокрема, право дитини на належне батьківське виховання та право позивача на визначення місця проживання дитини.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 12.05.2023 відкрито загальне позовне провадження в цивільній справі за позовною заявою Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про забезпечення повернення малолітньої дитини до Турецької Республіки.

Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 30.11.2023 витребувано у Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської РДА висновок щодо можливості передачі малолітнього ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 до Турецької Республіки та закрито підготовче судове засідання у цивільній справі за позовом Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про забезпечення повернення малолітньої дитини до Турецької Республіки.

Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 11 квітня 2024 року у задоволенні позову Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської РДА про забезпечення повернення малолітньої дитини до Турецької Республіки - відмовлено.

Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з того, що Позивачем не надані докази про те, що піклування про дитину на території України здійснюється з порушеннями принципів Декларації прав дитини та Закону України «Про охорону дитинства».

Оскільки в Україні малолітній ОСОБА_8 проживає в належних умовах разом зі своєю матір`ю, ОСОБА_2 , яка позитивно характеризується, хлопчик відвідує дошкільний навчальний заклад, різноманітні гуртки, за ним здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, з моменту його переміщення з Турецької Республіки до України пройшло значно більше року та дитина адаптувалася до умов проживання в Україні, тобто дитина прижилась у своєму новому середовищі, його повернення до Турецької Республіки та розлука з матір`ю може завдати дитині психічну травму, створить неприпустиме становище та матиме негативний вплив на розвиток дитини.

Суд прийшов до висновку, що повернення дитини до Турецької Республіки є недоцільним, оскільки дитина адаптувалася у новому середовищі. Повернення ж дитини до іншої держави без матері не буде відповідати її інтересам.

Не погоджуючись з рішенням суду Центральним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції (м. Київ) в інтересах ОСОБА_3 ,подано апеляційну скаргу, в якій позивач просить рішення суду скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі, посилаючись на те, що рішення суду є незаконним, необґрунтованим, ухваленим при неправильній оцінці доказів, наявних у матеріалах справи і як наслідок неправильних висновків суду, що в сукупності призвело до неправильного застосування норм матеріального права при порушенні норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарзі зазначено, що судом ухвалено судове рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 заперечувала проти доводів апеляційної скарги, посилаючись на те, що суд першої інстанції провів всебічне дослідження сімейної ситуації та цілого ряду факторів - зокрема, фактичного, емоційного, психологічного, матеріального та медичного характеру та прпопорційно і обґрунтовано оцінив відповідні інтереси кожної особи, незмінно враховуючи, яке рішення може бути найкращим для дитини.

19 липня 2024 року листом Київського апеляційного суду витребувано матеріали справи 3 760/10071/23 з Солом`янського районного суду м. Києва.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 19 вересня 2024 року клопотання Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в інтересах ОСОБА_3 про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 11 квітня 2024 року задоволено, строк на апеляційне оскарження поновлено.

Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в інтересах ОСОБА_3 на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 11 квітня 2024 року у справі за позовом Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської РДА про забезпечення повернення малолітньої дитини до Турецької Республіки.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2024 року призначено справу до розгляду в судове засідання в приміщенні Київського апеляційного суду (вул. Солом`янська, 2-а) на 22 січня 2025 року на 15 годину 15 хвилин.

В судовому засіданні представник Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Дякіна А.Ю. підтримала доводи апеляційної скарги.

Відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Гальченко Н.Г. проти доводів апеляційної скарги заперечували, посилаючись на законність та обґрунтованість рішення суду.

Третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації, будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду справи, явку свого представника в судове засідання не забезпечила, а тому колегія суддів у відповідності до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України, вважає можливим розглянути справу за відсутності представника третьої особи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, врахувавши аргументи, наведені у відзивах на апеляційні скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

Частинами першою-третьою статті 367 ЦПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Судом встановлено, що 08.01.2021 у місті Бодрум, Турецька Республіка було укладено шлюб між ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 та ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до посвідки на проживання серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 перебувала на території Турецької Республіки на законних підставах.

ІНФОРМАЦІЯ_2 у подружжя народився син - ОСОБА_11 , що підтверджується свідоцтвом про народження від 20.05.2022, виданим відділом реєстрації населення у місті Бодрум/Мугла Турецької Республіки та звітом про народження від 25.08.2021, виданим приватною лікарнею Аджибадем Бодрум .

Відповідно до довідки від 23.09.2021 №61329/36-536-205 про реєстрацію особи громадянином України, виданої Консульством України в місті Анталії, ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований громадянином України.

Згідно з копією свідоцтва про народження, виданого 23.09.2021 Консульством України в місті Анталія, ОСОБА_12 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Бодрум провінція Мугла Турецька Республіка, серія НОМЕР_2 , актовий запис №27.

Окрім цього, документами, що підтверджують громадянство України малолітнього ОСОБА_13 є:

- посвідчення особи на повернення в Україну від 07.12.2021;

- паспорт громадянина України для виїзду за кордон від 08.10.2021.

Згідно з посвідченням особи серії та № НОМЕР_3 вбачається, що ОСОБА_11 має громадянство Турецької Республіки.

Відповідно до інформації по місцю проживання Головного управління у справах населення і громадянства Міністерства внутрішніх справ Турецької Республіки №NV02-XI8F-8KQ8-8L95 вбачається, що місцем проживання ОСОБА_4 є кв. АДРЕСА_2 , внутрішні двері №61.

Відповідно до інформації по місцю проживання Головного управління у справах населення і громадянства Міністерства внутрішніх справ Турецької Республіки №NV02-RDB4-ORU7-VXOX вбачається, що місцем проживання ОСОБА_3 є кв. АДРЕСА_2 , внутрішні двері №61.

В матеріалах справи наявні пояснення ОСОБА_3 до Генеральної прокуратури Республіки м. Бодрум у відповідь на лист Міністерства юстиції, Генеральної дирекції зовнішніх відносин та Європейського Союзу від 25.01.2023 за номером 13426.

До Районного кримінального суду першої інстанції району Бодрум від 14.01.2022 №2022/142 Районною Республіканською прокуратурою району Бодрум було скеровано обвинувальний акт щодо ОСОБА_14 за ч. 2 ст. 86, ч. 2-а ст. 86 та ч. 1 ст. 53 Кримінального кодексу Турецької Республіки, а саме: нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_2 .

27.03.2022 ОСОБА_6 звернувся із запитом про повернення дитини, яку викрадено або незаконно утримували під вартою згідно з Гаазькою конвенцією про правові аспекти міжнародного викрадення дітей.

Відповідно до листа Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України від 05.10.2022 №91734/12.1.2/11-22 вбачається, що малолітній ОСОБА_11 перетнув державний кордон України на в`їзд 08.12.2021 через пункт пропуску «Бориспіль-D» та 21.07.2022 через пункт пропуску «Грушів».

Відповідно до листа Департаменту карного розшуку Національної поліції України від 05.12.2022 №14/03/15-6027/вс «Про надання інформації» вбачається, що згідно обліків Державної прикордонної служби України, 21.07.2022 ОСОБА_11 у супроводі своєї матері ОСОБА_15 через пропускний пункт «Грушів» прибули до України та проживають за адресою: АДРЕСА_3 .

23.12.2022 Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) звернулося до ОСОБА_16 із запитом про надання пояснень щодо намірів відносно повернення малолітньої дитини до Турецької Республіки.

Відповідно до пояснень ОСОБА_16 на ім`я в.о. начальника Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги вбачається, що ОСОБА_11 виїхав з Турецької Республіки на законних підставах у супроводі ОСОБА_16 як матері та повернувся до країни свого громадянства та місця реєстрації. Зазначила, що підставою виїзду з Турецької Республіки є загроза життю та здоров`ю ОСОБА_16 та малолітнього ОСОБА_4 з боку ОСОБА_3 . Разом з тим, через відсутність погодження питання місця проживання дитини ОСОБА_2 звернулась до Солом`янського районного суду м. Києва з позовом про визначення місця проживання дитини із матір`ю (справа №760/9821/22).

Згідно з довідкою від 21.08.2022 №465147 Департаменту охорони здоров`я Комунального некомерційного підприємства «Київська міська наркологічна клінічна лікарня «СОЦІОТЕРАПІЯ» вбачається, що ОСОБА_2 за даними облікової документації під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває.

Відповідно до листа Комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1» Оболонського району м. Києва від 09.09.2022 №16-35 вбачається, що дитина ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , згідно з обліково-медичною документацією, наявною в КНП «ЦПМСД №1» Оболонського району, знаходиться під медичним спостереженням лікарів Центру з січня 2022 року по теперішній час та зі слів медичної бригади на амбулаторний прийом до лікаря-педіатра та медичні маніпуляції дитину супроводжує виключно мати ОСОБА_2 .

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 08.12.2022 вбачається, що ОСОБА_2 та ОСОБА_12 проживають за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно з висновком органу опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації «Про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 » вбачається, що орган опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації вважає за доцільне визначити місцен проживання малолітнього ОСОБА_12 , 2021 р.н., з матір`ю, ОСОБА_2 .

Відповідно до довідки дошкільного навчального закладу №649 Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації управління освіти від 23.05.2023 №10 ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зарахований до ЗДО №649 «Радість» 16.05.2023 за адресою: АДРЕСА_4 .

Відповідно до довідки ФОП ОСОБА_17 від 26.05.2023 №1/23 ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , відвідує розвиваючі заняття «Мама+я» у центрі раннього розвитку «Мудрик Київ» у супроводі мами, починаючи з 16.02.2023.

Згідно з висновком щодо взаємодії матері та дитини психолога ОСОБА_18 вбачається, що між матір`ю та дитиною сформована надійна прив`язаність та у випадку втрати контакту чи розлуки матері і дитини буде нанесена ОСОБА_19 психологічна травма, що понесе за собою і травму розвитку.

Відповідно до листа Служби у справах дітей та сім`ї Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації від 26.02.2024 №108/24-881 органом опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації розглядалось питання про надання висновку до суду по справі №2/760/273/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_12 , 2021 р.н. та справі №2/760/274/24 про позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітнього ОСОБА_12 , 2021 р.н. З матеріалів справи та пояснень позивачки вбачалось, що ОСОБА_2 перебувала у шлюбі з Екіном Угуром з січня 2021 року, подружжя мешкало у Турецькій Республіці. Після народження дитини батько став грубо себе поводити, фізично та морально знущався над ОСОБА_20 , вчиняв домашнє насильство, наносив тілесні ушкодження, через що порушена кримінальна справа. З вказаних причин у грудні 2021 року ОСОБА_21 була змушена повернутися з сином до України, припинити шлюбні відносини та звернутися з вказаними позовами до суду. За результатом розгляду питання органом опіки та піклування Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації надано до суду висновок від 23.12.2022 №108-11342 про доцільність визначення місця проживання малолітнього ОСОБА_12 , 2021 р.н., з матір`ю, ОСОБА_2 та висновок від 23.12.2022 №108-11248 про недоцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_3 відносно малолітнього ОСОБА_12 , 2021 р.н.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване судове рішення відповідає.

Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.

Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.

Спірні правовідносини виникли у зв`язку з пред`явленням батьком малолітньої дитини вимоги про її повернення до Королівства Данія згідно з правилами Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року (далі - Гаазька конвенція).

Згідно з частинами першою, другою статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Відповідно до статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори і угоди» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Згідно із статтею 15 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України підлягають сумлінному дотриманню Україною відповідно до норм міжнародного права.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

За частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Верховний Суд взяв уваги, що на сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), зокрема у рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

У рішенні ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення ЄСПЛ у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78).

Загальні принципи щодо зв`язку між Конвенцією про права дитини та Гаазькою конвенцією, обсягу розгляду Судом міжнародних заяв про викрадення дітей, найкращих інтересів дитини та процесуальних зобов`язань держав наведені в рішенні ЄСПЛ у справі «X. проти Латвії» (X v. Latvia), заява № 7853/09, пункти 93-108 від 26 листопада 2013 року), а також у низці інших рішень щодо проваджень у справах про повернення дітей відповідно до Гаазької конвенції (див. рішення у справах «Момуссо та Вашингтон проти Франції» (Maumousseau and Washington v. France), заява № 39388/05, пункт 68, від 06 грудня 2007 року, «Ігнакколо-Зеніде проти Румунії» (Ignaccolo-Zenide v. Romania), заява № 31679/96, пункт 102, ЄСПЛ 2000-I, «Йосуб Карас проти Румунії» (Iosub Caras v. Romania), заява № 7198/04, пункт 38, від 27 липня 2006 року, «Шоу проти Угорщини» (Shaw v. Hungary), заява № 6457/09, пункт 70, від 26 липня 2011 року, та «Аджіч проти Хорватії», заява № 22643/14, пункти 93-95, від 12 березня 2015 року, «Сатановська та Роджерс проти України» (заява № 12354/19) від 28 січня 2021 року, пункт 30)).

Стаття 8 Конвенції передбачає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Правовідносини щодо повернення дітей, які незаконно утримуються в державі, відмінній від держави їх постійного проживання, порядок та умови захисту дітей від шкідливих наслідків їхнього незаконного переміщення або утримування урегульовані Гаазькою конвенцією, яка набрала чинності для України 01 вересня 2006 року.

Згідно із статтею 1 Гаазької конвенції цілями цієї Конвенції є: a) забезпечення негайного повернення дітей, незаконно переміщених до будь-якої з Договірних держав або утримуваних у будь-якій із Договірних держав; та b) забезпечення того, щоб права на опіку і на доступ, передбачені законодавством однієї Договірної держави, ефективно дотримувалися в інших Договірних державах.

Відповідно до частини першої статті 3 Гаазької конвенції переміщення або утримання дитини розглядаються як незаконні, якщо: a) при цьому порушуються права піклування про дитину, що належать будь-якій особі, установі або іншому органу, колективно або індивідуально, відповідно до законодавства держави, у якій дитина постійно мешкала до переміщення або утримання; b) у момент переміщення або утримання ці права ефективно здійснювалися, колективно або індивідуально, або здійснювалися б, якби не переміщення або утримання.

За частиною другою статті 3 Гаазької конвенції права піклування, про які йдеться у пункті «а», можуть виникнути, зокрема, на підставі будь-якого законодавчого акта, або в силу рішення судової або адміністративної влади, або внаслідок угоди, що спричиняє юридичні наслідки відповідно до законодавства такої держави.

Місце постійного проживання дитини є визначальним при відновленні статус-кво, оскільки незаконне переміщення чи утримання дитини одним із батьків, наділених правами спільного піклування, порушує інтереси та права дитини, а також права іншого з батьків на піклування нею, без згоди якого (ї) відбулась зміна місця проживання дитини.

Відповідно до частини першої статті 12 Гаазької конвенції якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де перебуває дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини.

Згідно із частиною другою статті 12 Гаазької конвенції судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі.

За статтею 13 Гаазької конвенції, незважаючи на положення попередньої статті, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що:

a) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або

b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку.

Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку.

Розглядаючи обставини, про які йдеться в цій статті, судові й адміністративні органи беруть до уваги інформацію про соціальне походження дитини, подану Центральним органом або іншим компетентним органом країни постійного проживання дитини.

За статтею 20 Гаазької конвенції у поверненні дитини відповідно до положень статті 12 може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основних свобод.

Частиною другою статті 12, частинами першою, другою статті 13 та статтею 20 Гаазької конвенції визначено вичерпний перелік обставин, за наявності яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця постійного її проживання.

Суд бере до уваги, що у рішенні «X. проти Латвії» (X v. Latvia від 26 листопада 2013 року, заява № 7853/09, пункт 98) ЄСПЛ зазначив, що не лише зі статті 8 Конвенції, але й із самої Гаазької конвенції, враховуючи прямо закріплені в ній винятки до принципу своєчасного повернення дитини до її країни постійного проживання, безпосередньо випливає те, що таке повернення не може бути призначене автоматично або механічно.

Обов`язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини зазначена Конвенція покладає на особу, яка вчинила протиправне вивезення або утримання дитини (особу, яка заперечує проти повернення дитини).

Частина друга статті 12, частини перша, друга статті 13 і стаття 20 Конвенції 1980 року визначають вичерпний перелік обставин, за яких суд має право відмовити у поверненні дитини до місця її постійного проживання:

Якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після спливу річного терміну, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі (частини перша та друга статті 12 Конвенції 1980 року).

Незважаючи на положення попередньої статті, судовий або адміністративний орган запитуваної держави не зобов`язаний видавати розпорядження про повернення дитини, якщо особа, установа або інший орган, що заперечує проти її повернення, доведуть, що: a) особа, установа або інший орган, що піклуються про дитину, фактично не здійснювали права піклування на момент переміщення або утримування, або дали згоду на переміщення або утримування, або згодом дали мовчазну згоду на переміщення або утримування; або b) існує серйозний ризик того, що повернення поставить дитину під загрозу заподіяння фізичної або психічної шкоди або іншим шляхом створить для дитини нетерпиму обстановку. Судовий або адміністративний орган може також відмовити в розпорядженні про повернення дитини, якщо виявить, що дитина заперечує проти повернення і досягла такого віку і рівня зрілості, при якому слід брати до уваги її думку (частини перша та друга статті 13 Конвенції 1980 року).

У поверненні дитини відповідно до положень статті 12 може бути відмовлено, якщо воно не допускається основними принципами запитуваної держави в галузі захисту прав людини й основоположних свобод (стаття 20 Конвенції 1980 року).

Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини (частина перша статті 18, частина перша статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII).

В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини).

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (частина перша статті 9 Конвенції про права дитини).

Поняття найкращих інтересів дитини слід оцінювати у світлі виключень, передбачених Конвенцією 1980 року, які стосуються плину часу (стаття 12), умов застосування Конвенції 1980 року (частина перша статті 13), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави стосовно захисту прав людини й основоположних свобод (стаття 20). Це завдання постає насамперед перед національними органами запитуваної держави, які, зокрема, мають перевагу прямого контакту із зацікавленими сторонами. Виконуючи своє завдання відповідно до статті 8 Конвенції 1950 року, національні суди користуються свободою розсуду, яка залишається предметом європейського контролю, в рамках якого Європейський суд з прав людини розглядає відповідно до Конвенції 1950 року рішення, які ті органи ухвалили, користуючись цією свободою.

Стаття 8 Конвенції 1950 року покладає на державні органи конкретний процесуальний обов`язок щодо цього: розглядаючи запит про повернення дитини, суди повинні розглянути не лише вірогідні твердження про «серйозний ризик» для дитини у разі її повернення, але й ухвалити рішення із наведенням конкретних підстав у світлі обставин справи. Як відмова у прийнятті до уваги заперечень щодо повернення, які можуть підпадати під дію статей 12, 13 і 20 Конвенції 1980 року, так і недостатнє наведення підстав в рішенні про відхилення таких заперечень суперечитимуть вимогам статті 8 Конвенції 1950 року, а також намірам і меті останньої. Необхідне належне вивчення таких тверджень, яке має підтримуватися наведенням національними судами підстав, що не є автоматичними чи стереотипними, а досить деталізованими у світлі виключень, викладених у Конвенції 1980 року, яку треба тлумачити вузько (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини від 26 листопада 2013 року у справі «Х проти Латвії», заява № 27853/09 (пункти 101, 107); від 28 січня 2021 року у справі «Сатановська та Роджерс проти України», заява № 12354/19 (пункт 31)).

Відповідно до постанови Верховного Суду від 06 листопада 2022 року у справі № 953/6251/21, вказано, що підстави для відмови у поверненні дитини, тобто факти, підлягають оцінці у сукупності з дотриманням якнайкращих інтересів дитини як на сьогодні, так і в майбутньому, оцінкою думки дитини, якщо вона досягла такого віку й рівня зрілості, оцінки сімейної ситуації загалом, проведення збалансованого та розумного зважування інтересів учасників справи тощо.

За висновками, викладеними ЄСПЛ у справі «Шнеерсоне і Кампанелла проти Італії», рішення від 12 липня 2011 року (заява № 14737/09), рішення про повернення дитини до держави її постійного проживання на підставі Гаазької конвенції не може прийматися автоматично без урахування усіх важливих обставин, про що свідчать встановлені Гаазькою конвенцією випадки, за яких компетентний орган може відмовити у наданні розпорядження про повернення дитини. При вирішенні таких справ суди повинні керуватися дотриманням найкращих інтересів дитини. Під найкращими інтересами дитини варто розуміти можливість збереження зв`язків з сім`єю, якщо не буде встановлено небажаність таких зв`язків, і можливість розвитку в здоровому середовищі. Суд повинен детально перевірити сімейну ситуацію і врахувати ряд факторів, зокрема, емоційного, психологічного, матеріального і медичного характеру, та надати розумну оцінку інтересам кожного із батьків та інтересам дитини, які мають найважливіше значення.

ЄСПЛ у справі «Х проти Латвії» (X v. Latvia від 26 листопада 2013 року, заява № 7853/09, пункти 101, 107) зазначив, що в контексті розгляду поданого в рамках Гаазької конвенції запиту про повернення, який відповідним чином є відмінним від провадження щодо батьківської опіки, поняття найкращих інтересів дитини повинне оцінюватися у світлі виключень, передбачених Гаазькою конвенцією, які стосуються плину часу (стаття 12), умов застосування цієї Конвенції (стаття 13 (а) та існування «серйозного ризику» (стаття 13 (b), а також дотримання фундаментальних принципів запитуваної держави, що стосуються захисту прав людини та основних свобод (стаття 20). Це завдання стоїть у першу чергу перед національними органами запитуваної держави, які, зокрема, мають перевагу прямого контакту із зацікавленими сторонами. При виконанні свого завдання відповідно до статті 8 Конвенції національні суди користуються свободою розсуду, яка при цьому залишається предметом європейського контролю, в рамках якого суд розглядає відповідно до вказаної Конвенції рішення, які ці органи ухвалили, користуючись цією свободою. Стаття 8 Конвенції покладає на державні органи конкретне процесуальне зобов`язання в цьому відношенні: розглядаючи запит про повернення дитини, суди повинні розглянути не лише вірогідні твердження про «серйозний ризик» для дитини в разі її повернення, але й ухвалити рішення з наведенням конкретних підстав у світлі обставин справи. Як відмова у прийнятті до уваги заперечень щодо повернення, які можуть підпадати під дію статей 12, 13 і 20 Гаазької конвенції, так і недостатнє наведення підстав у рішенні про відхилення таких заперечень суперечитиме вимогам статті 8 Конвенції, а також намірам та меті Гаазької конвенції. Необхідне належне вивчення таких тверджень, яке має підтримуватися наведенням національними судами підстав, які є не автоматичними чи стереотипними, а досить деталізованими в світлі винятків, викладених у Гаазькій конвенції, яка повинна тлумачитися вузько.

У пункті 31 рішенні ЄСПЛ від 28 січня 2021 року у справі «Сатановська та Роджерс проти України» (заява № 12354/19) суд звернув увагу, що стаття 8 Конвенції покладає на національні органи влади конкретний процесуальний обов`язок у контексті провадження за Гаазькою конвенцією: під час розгляду заяви про повернення дитини суди повинні не тільки розглянути небезпідставні твердження про існування «серйозного ризику» для дитини у випадку повернення, а й ухвалити рішення, в якому будуть наведені конкретні причини з огляду на обставини справи. Як відмова враховувати заперечення проти повернення, які можуть підпадати під сферу дії статей 12, 13 і 20 Гаазькій конвенції, так і недостатня аргументація у рішенні про відхилення таких заперечень, суперечили б вимогам статті 8 Конвенції, а також меті та завданню Гаазькій конвенції. Необхідним є належний розгляд таких тверджень, продемонстрований національними судами в його аргументації, яка не є шаблонною та стандартною, а достатньо детальною з огляду на винятки, передбачені Гаазькою конвенцією, які мають вузько тлумачитися. Це також дозволить суду, завдання якого полягає не у підміні собою національних судів, здійснювати доручений йому європейський нагляд (§ 31).

Поняття «місце постійного проживання» не визначене Гаазькою конвенцією, оскільки таке місце проживання дитини має визначатися Договірними державами в кожному конкретному випадку на підставі фактичних обставин.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 17 травня 2023 року у справі № 712/9027/21, зазначено, що звертаючись до суду з позовом про повернення дитини у порядку Гаазької конвенції, позивач має довести звичайне місце проживання дитини в іншій державі, до якої він просить повернути дитину, а також, що він здійснював опіку, піклування про дитину до її незаконного переміщення із звичайного місця її проживання.

Відповідно до постанови Верховного Суду від 01 листопада 2022 року у справі № 201/1577/21, звичайне місце проживання підтверджується таким: відвідуванням дошкільного навчального закладу - садка, школи, різноманітних гуртків; за результатами встановлення таких обставин: за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо. Тобто звичайне місце проживання дитини варто розуміти як таке місце, існування якого доводить певний ступінь прив`язаності дитини до соціального та сімейного її оточення. З цією метою потрібно враховувати, зокрема, тривалість, регулярність, умови і причини перебування дитини і сім`ї в тій чи іншій державі, місце та умови відвідування освітніх закладів, знання мови, соціальні та сімейні відносини дитини у такій державі.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Отже, виходячи зі змісту Гаазької конвенції, для прийняття рішення про повернення дитини необхідно встановити:

по-перше, що дитина постійно мешкала в Договірній державі безпосередньо перед переміщенням або утриманням (пункт «а» частини першої статті 3 Гаазької конвенції);

по-друге, переміщення або утримання дитини було порушенням права на опіку або піклування згідно із законодавством тієї держави, де дитина проживала (пункт «b» частини першої статті 3 Гаазької конвенції);

по-третє, заявник фактично здійснював права на опіку до переміщення дитини або здійснював би такі права, якби не переміщення або утримання (пункт «b» частини першої статті 3 Гаазької конвенції).

Колегія судів погоджується із твердженням позивача в апеляційній скарзі про те, що Конвенція 1980 року покладає на відповідачку обов`язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини (див. постанови Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 березня 2023 року у справі № 344/6604/21, від 20 вересня 2023 року у справі № 127/17880/22, від 17 грудня 2018 року у справі № 461/4678/17, від 25 липня 2018 року у справі № 755/12339/17, від 27 лютого 2019 року у справі № 757/25106/16-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 жовтня 2020 року у справі № 161/6458/19, від 15 серпня 2018 року у справі № 201/3664/17, від 11 грудня 2019 року у справі № 361/5779/18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 405/2584/17, від 11 грудня 2019 року у справі № 552/1759/19, від 20 липня 2022 року у справі № 757/32690/20-ц, Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 червня 2019 року у справі № 234/17176/17, від 5 лютого 2020 року у справі № 521/16839/18).

За обставин цієї справи суд першої інстанції вірно встановив, що відповідачка довела наявність підстав для відмови у поверненні дитини до Турецької Республіки. Зокрема на підставі поясненнь ОСОБА_3 до Генеральної прокуратури Республіки м. Бодрум у відповідь на лист Міністерства юстиції, Генеральної дирекції зовнішніх відносин та Європейського Союзу від 25.01.2023 за номером 13426. До Районного кримінального суду першої інстанції району Бодрум від 14.01.2022 №2022/142 Районною Республіканською прокуратурою району Бодрум було скеровано обвинувальний акт щодо ОСОБА_14 за ч. 2 ст. 86, ч. 2-а ст. 86 та ч. 1 ст. 53 Кримінального кодексу Турецької Республіки, а саме: нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_2 .

Тому суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Така відмова є втручанням у гарантоване статтею 8 Конвенції 1950 року право позивача на повагу до сімейного життя. Але з огляду на встановлені судами обставини та досліджені докази немає жодних підстав виснувати про порушення цього права у світлі пункту 2 статті 8 Конвенції 1950 року:

Відмова у задоволенні позову ґрунтується на приписах Конвенції 1980 року, що визначає низку випадків, за яких національні органи можуть відмовити у поверненні дитини. Один із таких випадків є у пункті «b» частини першої статті 13 цієї Конвенції. Тому за змістом пункту 2 статті 8 Конвенції 1950 року втручання у право позивача є таким, що встановлене законом (Конвенцією 1980 року), який характеризувався належною якістю і дозволяв позивачеві прогнозувати можливість відмови у поверненні дитини, зокрема через існування серйозного ризику завдання їй фізичного чи психічного насильства у разі повернення.

Пункт 2 статті 8 Конвенції 1950 року допускає можливість втручання у право на повагу до сімейного життя, зокрема, для захисту здоров`я та для захисту прав і свобод інших осіб. У справах щодо повернення дитини до місця її постійного проживання першочергову увагу слід приділяти якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції про права дитини). Принцип якнайкращого забезпечення інтересів дитини також закладений і в Конвенції 1980 року, яка допускає можливість неповернення дитини до місця її постійного проживання, якщо там існує серйозний ризик завдання дитині фізичної або психічної шкоди, створення нестерпної обстановки (пункт «b» частини першої статті 13 Конвенції 1980 року). Тому захист здоров`я дитини та якнайкраще забезпечення її інтересів є легітимними цілями для відмови у задоволенні відповідного позову.

Неповернення дитини до країни проживання іноді може бути виправдане в силу об`єктивних причин, які відповідають інтересам дитини та визначені у Конвенції 1980 року. Зокрема тоді, коли існує зазначений вище ризик (пункт «b» частини першої статті 13 Конвенції 1980 року).

Матеріалами справи підтверджено вчинення домашнього насильства з боку ОСОБА_1 , через що порушена кримінальна справа а відтак суд першої інстанції вірно вважав реальним ризик настання негативних наслідків для здоров`я дитини у разі її повернення до країни постійного проживання.

З огляду на наведене, відмова у задоволенні його позову є пропорційною цілям захисту здоров`я, прав і свобод дитини та не є надмірним тягарем для позивача. Зважуючи конкуруючі приватні інтереси, суди надали перевагу інтересам дитини.

Ознайомившись із висновками Верховного Суду, на які позивач звернув увагу у апеляційній скарзі, колегія суддів відхиляє їх за необґрунтованістю його твердження про неврахування цих висновків судом першої інстанції.

Відмінності у підходах судів у цій і зазначених позивачем справах зумовлені різницею в їхніх обставинах і у досліджених судами доказах існування тих ризиків, які можуть зумовити відмову у позові про повернення дитини до місця її постійного проживання.

Аналіз наведених правових норм та встановлених обставин дає колегії суддів підстави для висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин і нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, дійшов обґрунтованого висновку про залишення позову без задоволення.

Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129).

Доводи апеляційної скарги в їх сукупності не можуть бути підставою для скасування законного і обґрунтованого судового рішення, оскільки по своїй суті зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції щодо установлення обставин справи, які були предметом дослідження й оцінки судом. Аргументи, зазначені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, були перевірені судом першої інстанції, їм судом надана мотивована оцінка.

Згідно з пунктом 1 частиною першою статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до частин першої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 квітня 2024 року без змін, оскільки підстав для скасування судового рішення немає.

Оскільки Київський апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат у зв`язку зі сплатою судового збору відповідно до статті 141 ЦПК України апеляційний суд не здійснює.

Керуючись ст. ст. 259, 268, 374, 376, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) в інтересах ОСОБА_3 -залишити без задоволення.

Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 11 квітня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. М. Стрижеус

Судді: Л. Д. Поливач

О. І. Шкоріна