УХВАЛА

29 січня 2025 року

м. Київ

справа № 314/826/23

провадження № 61-614ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 12 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Вільнянського ліцею «СВІТОЧ» Вільнянської міської ради Запорізької області, Вільнянської міської ради про скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до Вільнянського ліцею «СВІТОЧ» Вільнянської міської ради Запорізької області, Вільнянської міської ради про скасування незаконних наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позов обґрунтовано тим, що 15 серпня 1980 року вона була прийнята на посаду вчителя навчальних класів середньої школи № 4 міста Вільнянськ Запорізької області, де і працювала на різних посадах за безстроковим трудовим договором. З 01 січня 2006 року, відповідно до наказу № 1-к від 01 січня 2006 року, призначена на посаду заступника директора гімназії «СВІТОЧ» з навчально-виховної роботи за безстроковим трудовим договором.

У зв`язку зі змінами в законодавстві, досягненням пенсійного віку та отриманням пенсії (абзац третій частини другої статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» від 16 січня 2020 року № 463-ІХ), наказом за № 53-к з нею укладено з 01 липня 2020 року строковий трудовий договір терміном на один рік. 30 червня 2021 року на підставі наказу № 62-к вона звільнена у зв`язку із закінченням строку дії строкового трудового договору за пунктом 2 статті 36 КЗпП України, а 01 липня 2021 року на підставі наказу № 71-к знову прийнята на посаду заступника директора з навчально-виховної роботи Вільнянської гімназії «СВІТОЧ» Вільнянської міської ради за строковим трудовим договором. Наказом № 77-к від 20 червня 2022 року її було звільнено з роботи у зв`язку із закінченням строку дії строкового трудового договору за пунктом 2 статті 36 КЗпП України.

ОСОБА_1 посилалася на рішення Конституційного Суду України від 07 лютого 2023 року за № 1-р/2023 у справі № 1-5/2020(118/20), яким визнано таким, що не відповідає Конституції України абзац третій частини другої статті 22 Закону України «Про повну загальну середню освіту» від 16 січня 2020 року № 463-ІХ.

На думку позивача, припинення з нею безстрокового трудового договору, переведення на строкову форму трудового договору та звільнення з роботи у зв`язку із закінченням дії строкового трудового договору, здійснювалося на підставі дискримінаційного законодавства, яке Конституційним Судом України було визнане протиправним і таким, що не відповідає Конституційним нормам, в зв`язку з чим її порушені права підлягають поновленню.

Посилаючись на означені обставини, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 25 березня 2024 року, просила суд:

- визнати незаконним та скасувати наказ № 53-к від 01 липня 2020 року про продовження працювати за строковим трудовим договором на посаді заступника директора гімназії «СВІТОЧ» з навчально-виховної роботи;

- визнати незаконним та скасувати наказ № 62-к від 30 червня 2021 року про звільнення у зв`язку з закінченням строку дії строкового трудового договору за пунктом 2 статті 36 КЗпП України;

- визнати незаконним та скасувати наказ № 71-к від 01 липня 2021 року про прийняття на посаду заступника директора з навчально-виховної роботи «Вільнянської гімназії «СВІТОЧ» Вільнянської міської ради за строковим трудовим договором № 1;

- визнати незаконним та скасувати наказ № 77 від 30 червня 2022 року про звільнення з посади у зв`язку з закінченням строку дії строкового трудового договору на підставі наказу № 77 від 20 червня 2022 року за пунктом 2 статті 36 КЗпП України;

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника директора з навчально-виховної роботи Вільнянського ліцею «СВІТОЧ» Вільнянської міської ради Запорізької області з 01 липня 2022 року;

- стягнути з Вільнянського ліцею «СВІТОЧ» Вільнянської міської ради Запорізької області на користь ОСОБА_1 заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 535 135,30 грн;

- допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше, ніж за один місяць.

Вільнянський районний суд Запорізької області рішенням від 25 червня 2024 року позов задовольнив.

Визнав незаконними та скасував наказ Вільнянської гімназії «СВІТОЧ» Вільнянської районної ради Запорізької області № 53-к від 18 червня 2020 року про укладення з ОСОБА_1 , заступником директора з навчально-виховної роботи, строкового трудового договору з 01 липня 2020 року терміном на один рік, а також накази Вільнянської гімназії «СВІТОЧ» Вільнянської міської ради: № 62-к від 30 червня 2021 року про звільнення ОСОБА_1 , заступника директора з навчально-виховної роботи Вільнянської гімназії «СВІТОЧ» Вільнянської міської ради, 30 червня 2021 року у зв`язку із закінченням строку дії строкового трудового договору за пунктом 2 статті 36 КЗпП України; № 71-к від 01 липня 2021 року про прийняття ОСОБА_1 на посаду заступника директора з навчально-виховної роботи Вільнянської гімназії «СВІТОЧ» Вільнянської міської ради за строковим трудовим договором на один рік з 01 липня 2021 року по 30 червня 2022 року; № 77-к від 20 червня 2022 року про звільнення ОСОБА_1 , заступника директора з навчально-виховної роботи Вільнянської гімназії «СВІТОЧ» Вільнянської міської ради, 30 червня 2022 року у зв`язку із закінченням строку дії строкового трудового договору за пунктом 2 статті 36 КЗпП України.

Поновив ОСОБА_1 на роботі на посаді заступника директора з навчально-виховної роботи Вільнянського ліцею «СВІТОЧ» Вільнянської міської ради Запорізької області з 01 липня 2022 року.

Стягнув одноразово з Вільнянського ліцею «СВІТОЧ» Вільнянської міської ради Запорізької області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 липня 2022 року до 25 червня 2024 року у розмірі 593 596,92 грн за вирахуванням податків та обов`язкових платежів. Вирішив питання щодо розподілу судових витрат. Допустив негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше, ніж за один місяць.

Запорізький апеляційний суд постановою від 12 листопада 2024 року апеляційну скаргу Вільнянського ліцею «СВІТОЧ» Вільнянської міської ради Запорізької області задовольнив частково.

Рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 25 червня 2024 року скасував, прийняв в цій справі нову постанову, якою позов ОСОБА_1 до Вільнянського ліцею «СВІТОЧ» Вільнянської міської ради Запорізької області, Вільнянської міської ради про скасування незаконних наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу залишив без задоволення. Вирішив питання про розподіл судових витрат.

13 січня 2025 року ОСОБА_1 , через засоби поштового зв`язку, подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Запорізького апеляційного суду від 12 листопада 2024 року в указаній вище справі.

Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8).

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.

Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд, який відповідно до частини третьої статті 125 Конституції України є найвищим судовим органом, виконує функцію «суду права», що розглядає спори, які мають найважливіше (принципове) значення.

Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів (абзац п`ятий пункту 7.7 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 22 листопада 2023 року № 10-р(II)/2023).

У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, зазначених у цій же статті ЦПК України.

Встановлення у процесуальному законі виняткових підстав для касаційного оскарження судових рішень у малозначних справах та справах з ціною позову, що не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, лише у тих випадках, коли таке оскарження є дійсно необхідним (зокрема, коли касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу), має гарантувати право на остаточне та обов`язкове до виконання судове рішення, сприяти дотриманню розумного строку розгляду справи, а також визначеності й стабільності у цивільних правовідносинах.

У цій справі предметом позову є вимоги про скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 593 596,92 грн.

Отже, ціна позову у цій справі станом на 01 січня 2025 року не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (3 028,00 грн х 250 = 757 000,00 грн) та становить 593 596,92 грн.

Доводів щодо наявності підстав для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не наведено.

Під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження (зокрема й про відмову в відкритті провадження) в справі не надається правова оцінка законності та обґрунтованості оскаржуваних судових рішень, а виключно встановлюється наявність чи відсутність підстав для їх касаційного оскарження відповідно до вимог статей 389, 394 ЦПК України.

Верховний Суд зауважує, що зазначення підстав касаційного оскарження є лише вимогою до форми та змісту касаційної скарги відповідно до цивільного процесуального закону, проте не є безумовною підставою для відкриття провадження у справі на рішення, які не підлягають касаційному оскарженню.

З урахуванням статусу Верховного Суду, в деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, так як розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Таким чином, обставин, за наявності яких судове рішення у справі з ціною позову, що не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, підлягає касаційному оскарженню, Верховним Судом у цій справі не встановлено.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії).

Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (пункт 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

З урахуванням наведеного, оскільки заявник подав касаційну скаргу на судове рішення в справі з ціною позову, яка не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що не підлягає касаційному оскарженню, тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

Схожі висновки викладені в ухвалах Верховного Суду від 13 січня 2025 року у справі № 203/7237/23, від 24 грудня 2024 року у справі № 760/7611/23, від 13 жовтня 2024 року у справі № 754/6388/23.

Керуючись статтею 129 Конституції України, пунктом 2 частини третьої статті 389, частиною першою, пунктом 1 частини другої статті 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Запорізького апеляційного суду від 12 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Вільнянського ліцею «СВІТОЧ» Вільнянської міської ради Запорізької області, Вільнянської міської ради про скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Петров

А. І. Грушицький

І. В. Литвиненко