ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2025 року місто Київ

Справа № 367/8026/16-ц

Апеляційне провадження № 22-ц/824/4611/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого Желепи О.В., суддів: Поливач Л.Д., Шкоріної О.І.

за участю секретаря судового засідання Рябошапки М.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Київської обласної прокуратури на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 жовтня 2024 року (ухвалено у складі судді Мерзлого Л.В., повний текст рішення складено 17 жовтня 2024 року)

у справі за позовом першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України до Бучанської міської ради, ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Українське державне проектне лісовпорядне виробниче об`єднання ВО «Укрдержліспроект», про визнання незаконним та скасування рішення ради, витребування земельної ділянки із чужого незаконного володіння

ВСТАНОВИВ

Короткий зміст позовних вимог

У 2016 році заступник прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України звернувся до суду з позовом, у якому просив:

1) визнати незаконним та скасувати рішення Бучанської міської ради від 22.10.2015 № 2563/16-81-VІ «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність по АДРЕСА_1 . Про передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_2 »;

2) витребувати на користь держави в особі Кабінету Міністрів України земельну ділянку з незаконного володіння ОСОБА_1 площею 0,1 га з кадастровим номером :01:083:0068, з цільовим призначенням для ведення лісового господарства, вартістю 173233 грн., що розташована за адресою: АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовані тим, що Бучанська міська рада 22.10.2015 ухвалила рішення № 2563/16-81-VІ, яким передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1 га для будівництва і обслуговування житлового будинку за адресою АДРЕСА_1 . Згодом ця ділянка була відчужена за договорами купівлі-продажу 12.11.2015 на користь ОСОБА_3 , а 03.06.2016 на користь ОСОБА_1 .

Рішення ради суперечить вимогам земельного та лісового законодавства. Судами у справі № 367/4187/14-ц визнано недійсним рішення Бучанської селищної ради від 25.06.2002 № 71/1-4-ХХІV, яким землі лісогосподарського призначення переведено до земель житлової забудови, оскільки це зроблено з перевищенням повноважень, без погодження органів лісового господарства та розпорядження Кабінету Міністрів України. Спірна земельна ділянка, згідно з інформацією ВО «Укрдержліспроект», належить до земель лісового фонду і вкрита багаторічними лісовими насадженнями.

Проект землеустрою щодо відведення ділянки не містив позитивного висновку державної експертизи, а міська рада не мала повноважень змінювати цільове призначення земель лісового фонду. У результаті незаконного рішення відбулося юридичне оформлення права власності на землю, яка не могла бути передана у приватну власність.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Ірпінський міський суд Київської області рішенням від 17 жовтня 2024 року в задоволенні позову відмовив.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

Не погодившись з таким рішенням, заступник керівника Київської обласної прокуратури - Ігор Грабець, 18 листопада 2024 року засобами поштового зв`язку подав апеляційну скаргу, у якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити в повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга обґрунтована невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права.

Апелянт вказує, що суд відмовив у позові фактично лише на підставі встановлених у справі № 367/4187/14-ц обставин. Натомість суд не взяв до уваги, що рішення ради, яким землі лісогосподарського призначення віднесено до земель житлової та громадської забудови, не є належним, допустимим, достовірним та достатнім доказом правомірності дій ради при відведенні в приватну власність спірної земельної ділянки, з огляду на його невідповідність приписам земельного законодавства.

Зазначає, що право власності держави на усі земельні ділянки лісогосподарського призначення Бучанської лісової дачі посвідчується планово-картографічними матеріалами, розробленими у 1988 році, а також інформацією, наданою ВО «Укрдержліспроект» у листі » від 21.01.2020 № 25. Натомість суд не надав оцінку цим доказам, а також висновкам судових земельно-технічних експертиз.

Звертає увагу, що в межах розгляду справи № 367/4187/14-ц встановлено лише факт того, що спірна земельна ділянка не мала статусу земель лісу 1-ї категорії. При цьому відсутні будь-які твердження про відсутність саме земель лісогосподарського призначення на території міста Буча.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи

У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Свириденко В.М. заперечувала проти апеляційної скарги, просила відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін як законне та обґрунтоване. Посилалася на дотримання судом першої інстанції норм матеріального права та правильного встановлення обставин справи.

Позиція учасників справи, які з`явилися в судове засідання

У судовому засіданні прокурор Лук`янчук А.В. апеляційну скаргу підтримав, просив її задовольнити з підстав, викладених у ній.

Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_4 та представник Бучанської міської ради - Резнік М.О. кожен окремо проти апеляційної скарги заперечували, просили відмовити в її задоволенні.

ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася, заяв чи клопотань до суду не подавав, про дату, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином шляхом направлення судової повістки за адресою місця реєстрації відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України.

Українське державне проектне лісовпорядне виробниче об`єднання «Укрдержліспроект» в судове засідання свого представника не направило, заяв чи клопотань до суду не подавало, про дату, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином шляхом доставлення судової повістки до Електронного кабінету у підсистемі Електронний суд ЄСІТС.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи викладене, колегія суддів ухвалила продовжувати розгляд справи за відсутності осіб, які про день, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що Бучанською міською радою 22.10.2015 прийнято рішення № 2563/16-81-VІ «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність по АДРЕСА_1 . Про передачу земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_2 ».

На підставі вказаного рішення передано у власність ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0, 1 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по АДРЕСА_1 з кадастровим номером :01:083:0068 та 06.11.2015 реєстраційною службою Бучанського міського управління юстиції Київської області видано свідоцтво про право власності, серія та номер - НОМЕР_1 .

В подальшому на підставі договору купівлі-продажу від 12.11.2015 № 2653 ОСОБА_2 відчужила зазначену земельну ділянку на користь ОСОБА_3 , яка в свою чергу на підставі договору купівлі-продажу від 03.06.2016 № 1256 відчужила її на користь ОСОБА_1 .

На підставі вказаних договорів право власності на земельну ділянку площею 0,1 га в АДРЕСА_1 з кадастровим номером :01:083:0068 зареєстровано 12.11.2015 за ОСОБА_3 приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Лагодою О.С., індексний номер рішення - 26065433, а 03.06.2016 - за ОСОБА_1 приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Лагодою О.С., індексний номер рішення - 29888977.

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно власником земельної ділянки площею 0,1 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 з кадастровим номером :01:083:0068 та цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд є ОСОБА_1 , на підставі договору купівлі-продажу від 03.06.2016 № 1256, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень - 29888977 від 03.06.2016.

Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 17 жовтня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 06 лютого 2015 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 липня 2015 року, позов задоволено. Визнано недійсним Рішення Бучанської селищної ради від 25 червня 2002 року № 71/1-4-ХХІV «Про віднесення земель Бучанської селищної ради, які обслуговує Бучанська лісогосподарська установа Київського обласного житлово-комунального управління, до земель житлової та громадської забудови».

Зазначеним рішенням суду було встановлено, що спірні земельні ділянки є землями лісогосподарського призначення, віднесені до лісів першої категорії, знаходились за межами населеного пункту та перебували у державній власності до винесення оскаржуваних розпоряджень і їх передачі у власність відповідачам.

Вирішуючи вказаний спір та задовольняючи позов заступника прокурора Київської області, суд першої інстанції виходив із того, що спірна земельна ділянка, яка відноситься до земель лісогосподарського призначення, незаконно вибула з володіння власника - держави поза його волею, без відповідного розпорядження Кабінету Міністрів України, у зв`язку зі перевищенням Бучанською селищною радою своїх повноважень шляхом ухвалення рішення №71/1-4-XXIV від 25.06.2002 «Про віднесення земель Бучанської селищної ради, які обслуговує Бучанська лісогосподарська установа Київського обласного житлово-комунального управління до земель житлової та громадської забудови» та Бучанською міською радою шляхом ухвалення рішень про передачу спірної землі у власність громадянам у порядку приватизації

Разом з тим, рішенням Ірпінського міського суду Київської області по справі № 367/4187/14-ц від 23 квітня 2020 року заяву ОСОБА_5 про перегляд рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 жовтня 2014 року у зв`язку з нововиявленими обставинами задоволено. Скасовано рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 жовтня 2014 року та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Задовольняючи заяву про перегляд рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами, суд першої інстанції виходив з того, що у липні 2017 року заявник вперше виявив « Дело по учету земель графическим способом Киево-Святошинского района Киевской области» 1961 року («Справа з обліку земель графічним способом Києво-Святошинського району Київської області» 1961 року), яке затверджене рішенням виконавчого комітету Києво-Святошинської районної ради депутатів трудящих від 10 листопада 1962 року № 527 «Про наслідки обліку земель Києво-Святошинського району, проведеного графічним способом», та « Дело по учету земель графическим способом Киево-Святошинского района Киевской области» 1975 року («Справа з обліку земель графічним способом Києво-Святошинського району Київської області» 1975 року), які є істотною для справи обставиною, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що як у межах смт. Буча, так і в межах Бучанської селищної ради станом на дату прийняття спірного рішення Бучанської селищної ради (25 червня 2002 року) не існували земельні ділянки державного лісового фонду - Бучанська лісова дача площею 890 га, а також не було будь-якого спеціалізованого лісогосподарського підприємства, яке могло бути землекористувачем вказаної території, зокрема й Бучанського лісгоспу. Територія колишньої Бучанської лісової дачі площею 890 га знаходилась в межах селища Буча задовго до прийняття Бучанською селищною радою оскаржуваного рішення від 25 червня 2002 року № 71/1-4-ХХІV «Про віднесення земель Бучанської селищної ради, які обслуговує Бучанська лісогосподарська установа Київського обласного житлово-комунального управління, до земель житлової та громадської забудови». З огляду на вказане суд дійшов висновку, що спірна земельна ділянка площею 890 га, яку частково (площею 252,9 га) обслуговувала Бучанська лісогосподарська установа, перебувала у 2002 році у межах селища Буча та статусу земель лісу 1-ї категорії не мала. Бучанська селищна рада мала повноваження розпоряджатися земельними ділянками у межах території 890 га з 1991 року до 2012 року, у тому числі і 252,9 га, які обслуговувала Бучанська лісогосподарська установа у 2002 році, оскільки пункт 12 розділу Х Перехідних положень ЗК України виключено на підставі Закону України від 06 вересня 2012 року № 5245-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності».

Постановою Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року апеляційну скаргу прокурора Київської області залишено без задоволення, а рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23 квітня 2020 року - без змін.

Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, оскільки земельна ділянка площею 890 га, яку частково (площею 252,9 га) обслуговувала Бучанська лісогосподарська установа і до якої також входить земельна ділянка, яка є предметом спору, перебувала у 2002 році у межах селища Буча та статусу земель лісу 1-ї категорії не мала, а тому Бучанська селищна рада мала повноваження розпоряджатися земельними ділянками у межах території 890 га, у тому числі і 252,9 га, які обслуговувала Бучанська лісогосподарська установа у 2002 році.

Постановою Верховного Суду по справі №367/4187/14-ц від 26.05.2021 рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23 квітня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 06 жовтня 2020 року залишено без змін.

Колегія суддів суду касаційної інстанції в постанові від 26.05.2021 по справі №367/1487/14-ц погодилась з висновками судів попередніх інстанцій, що спірна земельна ділянка площею 890 га, яку частково (площею 252,9 га) обслуговувала Бучанська лісогосподарська установа, у 2002 році перебувала у межах селища Буча та статусу земель лісу 1-ї категорії не мала, що є нововиявленими обставинами в цій справі.

Крім того, ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 07.03.2024 відмовлено в задоволені заяви керівника Київської обласної прокуратури М.Крим про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами від 23.04.2020 року у цивільній справі № 367/4187/14-ц.

Постановою Київського апеляційного суду від 16.07.2024 ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 07.03.2024 залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду по справі №367/4187/14-ц від 23.09.2024 відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою керівника Київської обласної прокуратури на ухвалу Ірпінського міського суду Київської області від 07.03.2024 та постанову Київського апеляційного суду від 16.07.2024 у справі за заявою керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі КМУ, КП «Бучанське УЖКГ Бучанської міської ради» про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

Таким чином, враховуючи висновки, викладені у зазначених судових рішеннях, Бучанська селищна рада мала повноваження розпоряджатися земельними ділянками у межах території 890 га, у тому числі і 252,9 га, які обслуговувала Бучанська лісогосподарська установа у 2002 році, та передавати земельні ділянки громадянам під забудову протягом 2006-2012 років.

Бучанська селищна рада мала повноваження розпоряджатися земельними ділянками у межах території 890 га, у тому числі і 252,9 га, які обслуговувала Бучанська лісогосподарська установа у 2002 році, а також із 1991 року до 2012 роки, оскільки пункт 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України виключено на підставі Закону від 06 вересня 2012 року №5245-VI.

Крім того, згідно постанови від 26.05.2021, оскаржуване рішення Бучанської селищної ради від 25 червня 2002 року № 71/1-4-XXIV відповідає нормам пункту 1 статті 20 «Встановлення та зміна цільового призначення земель» ЗК України. Це рішення у рамках реалізації Закону України від 05 квітня 2001 року «Про державно-правовий експеримент розвитку місцевого самоврядування у місті Ірпені, селищах Буча, Ворзель, Гостомель, Коцюбинське Київської області» прийняте відповідно до пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України, і в тому числі з урахуванням потреб вказаного експерименту.

Вказане вище також стверджуєтсья висновками, викладенеми в постанові Верховного Суду від 02.10.2024 по справі №367/2865/18, якою рішення Ірпінського міського суду від 17.04.2023 та постанову Київського апеляційного суду від 13.12.2023 залишено без змін. Предметом спору було визнання недійсними рішеннь Бучанської міської ради щодо відведення у приватну власність земельних ділянок, зобов`язання повернути у власність держави земельні ділянки. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що вищезазначені рішення Бучанської міської ради суперечили вимогам земельного та лісового законодавства України, враховуючи рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 17.10.2014 у справі № 367/4187/14-ц.

Позиція суду апеляційної інстанції

Заслухавши доповідь головуючого судді Желепи О.В., пояснення учасників справи, що з`явилися в судове засідання, переглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що постановою Верховного Суду по справі №367/4187/14-ц від 26 травня 2021 року спростовано обставини, на які посилався позивач у цій справі.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

За змістом статей 13, 19 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, вказаним Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

За приписами ст. 2 ЗК України земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них.

Землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадян чи юридичних осіб, можуть перебувати у запасі (стаття 19 ЗК України, тут і далі - в редакції, чинній на час прийняття оскаржуваних рішень Бучанської міської ради).

Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об`єктів природоохоронного та історико-культурного призначення. Зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища та лісового господарства.

Пунктом 12 Перехідних положень ЗК України було передбачено, що до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, та земель, на яких розташовані державні, в тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), об`єкти незавершеного будівництва та законсервовані об`єкти, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Згідно з п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключною компетенцією міських рад є вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

За приписами пунктів «а» та «в» ст. 12 ЗК України до повноважень міських рад у галузі земельних відносин на території міст належать, зокрема, розпорядження землями територіальних громад, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу.

Відповідно до ст. 38 ЗК України до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.

Згідно зі ст. 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства. До земель лісогосподарського призначення не належать землі, зайняті: а) зеленими насадженнями у межах населених пунктів, які не віднесені до категорії лісів; в) окремими деревами і групами дерев, чагарниками на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

За приписами ч. 1 ст. 56 ЗК України землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЗК України земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи для ведення лісового господарства.

Згідно зі ст. ЛК України до лісового фонду України належать лісові ділянки, в тому числі захисні насадження лінійного типу, площею не менше 0,1 гектара. До лісового фонду України не належать: зелені насадження в межах населених пунктів (парки, сади, сквери, бульвари тощо), які не віднесені в установленому порядку до лісів; окремі дерева і групи дерев, чагарники на сільськогосподарських угіддях, присадибних, дачних і садових ділянках.

За приписами ст. 5 ЛК України до земель лісогосподарського призначення належать лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства. Віднесення земельних ділянок до складу земель лісогосподарського призначення здійснюється відповідно до земельного законодавства.

Статтею 7 ЛК України визначено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.

Згідно з приписами ст. 16 ЛК України право користування лісами здійснюється в порядку постійного та тимчасового користування лісами.

Відповідно до ст. 17 ЛК України у постійне користування ліси на землях державної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим державним лісогосподарським підприємствам, іншим державним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані лісогосподарські підрозділи.

У постійне користування ліси на землях комунальної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створені спеціалізовані лісогосподарські підрозділи.

Ліси надаються в постійне користування на підставі рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування, прийнятого в межах їх повноважень за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища.

Право постійного користування лісами посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою.

Водночас виходячи зі змісту ст. 18 ЛК України, об`єктом тимчасового користування можуть бути всі ліси, що перебувають у державній, комунальній або приватній власності. Тимчасове користування лісами може бути: довгостроковим - терміном від одного до п`ятдесяти років і короткостроковим - терміном до одного року.

Довгострокове тимчасове користування лісами - засноване на договорі строкове платне використання лісових ділянок, які виділяються для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних і освітньо-виховних цілей, проведення науково-дослідних робіт.

Довгострокове тимчасове користування лісами державної та комунальної власності здійснюється без вилучення земельних ділянок у постійних користувачів лісами на підставі рішення відповідних органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, прийнятого в межах їх повноважень за погодженням з постійними користувачами лісами та органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства.

Довгострокове тимчасове користування лісами приватної власності здійснюється без вилучення земельних ділянок шляхом укладення між власником лісів та тимчасовим лісокористувачем договору, який підлягає реєстрації в органі виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальних органах центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 27 ЛК України Кабінет Міністрів України передає у власність, надає в постійне користування для нелісогосподарських потреб земельні лісові ділянки площею більш як 1 гектар, що перебувають у державній власності.

Кабінет Міністрів України вилучає земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, - ріллю, багаторічні насадження для несільськогосподарських потреб, ліси площею понад 1 гектар для нелісогосподарських потреб, а також земельні ділянки природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного призначення, крім випадків, визначених частинами п`ятою - восьмою цієї статті, та у випадках, визначених статтею 150 цього Кодексу (частина 9 статті 149 Земельного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 33 ЛК України сільські, селищні, міські ради у сфері лісових відносин на відповідній території, зокрема, передають у власність, надають у постійне користування земельні лісові ділянки, що перебувають у комунальній власності, в межах сіл, селищ, міст і припиняють права користування ними; приймають рішення про виділення в установленому порядку для довгострокового тимчасового користування лісами лісових ділянок, що перебувають у комунальній власності, в межах сіл, селищ, міст і припиняють права користування ними.

Згідно з ч. 3 ст. 57 ЛК України зміна цільового призначення земельних лісових ділянок здійснюється за погодженням з органами виконавчої влади з питань лісового господарства та з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центральних органів виконавчої влади з питань лісового господарства та охорони навколишнього природного середовища.

За змістом ч. 1 ст. 47 ЛК України лісовпорядкування є обов`язковим на всій території України та ведеться державними лісовпорядними організаціями за єдиною системою в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади з питань лісового господарства.

У матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування. Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища. Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів (частини 1, 4, 5 статті 48 ЛК України).

Згідно з ч. 1 ст. 53 ЛК України державний лісовий кадастр ведеться центральним органом виконавчої влади з питань лісового господарства за єдиною для України системою за рахунок коштів державного бюджету.

Облік лісів включає збір та узагальнення відомостей, які характеризують кожну лісову ділянку за площею, кількісними та якісними показниками. Основою ведення обліку лісів є матеріали лісовпорядкування. Ведення обліку лісів забезпечується постійним підтриманням в актуалізованому стані характеристик кожної лісової ділянки, їх змін, спричинених господарською діяльністю, стихійним лихом або іншими причинами (частини 1-3 статті 54 ЛК України).

Відповідно до пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерного дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу.

Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентуються галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Держлісгоспом СРСР 11.12.1986, планшети лісовпорядкування належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

Вказаною Інструкцією 1986 року визначено, що за результатами лісовпорядних робіт мають складатися відповідні лісові карти, у тому числі - складальні та видавничі оригінали планшетів лісовпорядкування, і на складальних оригіналах планшетів має бути зазначена відповідна геодезична інформація, отримана за результатами проведених польових робіт, зокрема, картографічна основа, координатна сітка, номери точок кутів повороту інструментально знятих кордонів, румби і довжини ліній.

Суд першої інстанції при прийнятті рішення виходив із недоведеності прокурором того, що спірна земельна ділянка належить до земель лісового фонду, з чим колегія суддів погоджується, враховуючи таке.

25.06.2002 Бучанська селищна рада прийняла рішення №71/1-4-ХХІV, яким землі Бучанської селищної ради, які обслуговує Бучанська лісогосподарська установа Київського обласного житлово-комунального управління, віднесено до земель житлової та громадської забудови та зараховано до земель запасу.

Вказане рішення ради було предметом спору у справі № 367/4187/14-ц.

Прокурор у поданому до суду позові зазначав, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 17.10.2014 у справі №367/4187/14-ц було визнано недійсним рішення Бучанської селищної ради від 25.06.2002 №71/1-4-XXIV «Про віднесення земель Бучанської селищної ради, які обслуговує Бучанська лісогосподарська установа Київського обласного житлово-комунального управління, до земель житлової та громадської забудови» і, відповідно, Бучанська міська рада у 2007 та 2009 роках протиправно розпорядилася спірною земельною ділянкою лісового фонду.

Разом із цим, суд першої інстанції правильно встановив, що рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 23.04.2020 у справі №367/4187/14-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 06.10.2020, за результатами розгляду заяви ОСОБА_5 про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами було скасоване рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17.10.2014 та у задоволенні позову прокуратури, зокрема, про визнання недійсним рішення Бучанської селищної ради від 25.06.2002 №71/1-4-XXIV, відмовлено.

Постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26.05.2021 було залишено без змін прийняті за наслідками перегляду судового рішення у справі №367/4187/14-ц за нововиявленими обставинами рішення Ірпінського міського суду Київської області від 23.04.2020 та постанову Київського апеляційного суду від 06.10.2020.

Таким чином, на час вирішення спору в цій справі, вказане рішення Бучанської селищної ради від 25.06.2002 №71/1-4-XXIV «Про віднесення земель Бучанської селищної ради, які обслуговує Бучанська лісогосподарська установа Київського обласного житлово-комунального управління, до земель житлової та громадської забудови» є дійсним.

У названих судових рішеннях за результатами розгляду заяви ОСОБА_5 про перегляд рішення суду у справі №367/4187/14-ц за нововиявленими обставинами встановлені зокрема такі обставини: «Згідно з документацією «Дело по учету земель графическим способом Киево-Святошинского района Киевской области», яка затверджена рішенням виконавчого комітету Києво-Святошинської районної ради депутатів трудящих №527 від 10 листопада 1962 року «Про наслідки обліку земель Києво-Святошинського району проведеного графічним способом», за результатами обліку земель графічним способом Києво-Святошинського району Київської області, а саме, при звірянні розмірів землекористувань за земельним обліком на 01 листопада 1961 року з розмірами землекористувань за експлікаціями та планами, з урахуванням «вікон» між межами та «перекриттів» у площах, були прийняті змінені площі щодо такого землекористування, зокрема: смт. Буча за обліком - 1509,0 га, прийнято 894,0 га, на підставі площі плану, складеного графічно за викопіюванням із планів суміжних землекористувань (абз. 8, 9 пояснювальної записки «Укрземпроект» Каховської землевпорядної експедиції до обліку земель графічним способом у Києво-Святошинському районі Київської області, 1962 рік).

Згідно з Контрольною відомістю обліку землекористувачів і площі їх землекористування у Києво-Святошинському районі Київської області станом на 01 листопада 1961 року, що є складовою документа «Дело по учету земель графическим способом Києво-Святошинского района Киевской области», у межах території смт. Буча значиться два землекористувача: смт. Буча та Південно-Західна залізниця, площа землекористування яких станом на 01 листопада 1961 року становить: смт. Буча - 894 га, з яких - Південно-Західна залізниця - 26 га.

Відповідно до додатку 1 до рішення виконавчого комітету Києво-Святошинської районної ради депутатів трудящих від 10 листопада 1962 року № 527 «Про наслідки обліку земель Києво-Святошинського району, проведеного графічним способом», загальна площа смт. Буча, прийнята після уточнення земель графічним способом, становить 894 га.

З аналізу Схематичної карти меж землекористувань Києво-Святошинського району Київської області, складеної за результатами проведеного у 1962 році обліку земель графічним способом, яка є додатком документації «Дело по учету земель графическим способом Києво-Святошинского района Киевской области», вбачається, що територія м. Буча розділена на дві частини і позначена нумерацією «9» площею 814 га., а також «9-2» площею 80 га., разом - 894 га. На підставі візуального співставлення вказаного картографічного матеріалу та планшетів лісовпорядкування 1987-1988 років Бучанської лісової дачі, вбачається, що територія селища Буча за абрисами і конфігурацією є подібною з територією Бучанської лісової дачі Бучанського комунального лісгоспу, площа якої становить 890 га. При цьому, зазначений картографічний матеріал як в межах смт. Буча, так і навколо неї не відображає ні території Бучанської лісової дачі, ні будь-якого іншого лісництва.

Вказана обставина знаходить своє підтвердження у підрозділі 5 «Зелені насадження» роз. VI «Архітектурно-планувальна організація території» до Генерального плану смт. Бучі і Гостомеля, розробленого Українським державним інститутом проектування міст «Діпромісто» у 1966-1967 роках за завданням Держбуду УРСР, затвердженого 30.08.1968 рішенням виконкому Ірпінської міської ради за №510, в якому зазначено: «В силу того, що смт. Буча майже повністю розташоване на території Бучанської лісової дачі Бучанського лісгоспу Київського облкомунгоспу, насадження загального користування в ньому практично відсутні…..», та підтверджує накладання території Бучанської лісової дачі на територію селища Буча і доводить, що зазначено про одну й ту ж саму територію (абз. 64 Пояснювальної записки до Генерального плану смт. Бучі та Гостомеля, Київської області, 1967 рік).

Викладене повністю узгоджується з документацією «Дело по учету земель графическим способом Киево-Святошинского района Киевской области», 1975 року, згідно якої площа с. Буча станом на 1975 рік по обліку на І.ХІ.1973 складає 970 га., з яких - 76 га землі радгоспу «Рубежівський» (абз. 3 Пояснювальної записки до справи по обліку земель Києво-Святошинського району Київської області графічним способом, 1975 року; абз. 3 Довідки про землекористування землекористувачів Києво-Святошинського району та сторонніх землекористувачів, розташованих у межах плану, яка додана до матеріалів обліку земель графічним способом).

Вказана документація також не містить відомостей про наявність землекористування Бучанською лісовою дачею як територією, а також даних про землекористувачів вказаними територіями.

Таким чином, землевпорядна та містобудівна документація 1962 та 1975 років не містить відомостей про землекористування територією, умовною площею 890 га. (Бучанська лісова дача) спеціалізованими державними підприємствами лісового господарства, зокрема Бучанським лісгоспом.

Отже, Бучанська селищна рада мала повноваження розпоряджатися земельними ділянками у межах території 890 га, у тому числі і 252,9 га, які обслуговувала Бучанська лісогосподарська установа у 2002 році, та передавати земельні ділянки під забудову протягом 2006-2012 років.

Згідно з проведеними вимірами та доданим картографічним матеріалом територія колишньої Бучанської лісової дачі площею 890 га знаходилась у межах селища Буча задовго до прийняття Бучанською селищною радою рішення від 25.06.2002 №71/1-4-ХХІV «Про віднесення земель Бучанської селищної ради, які обслуговує Бучанська лісогосподарська установа Київського обласного житлово-комунального управління, до земель житлової та громадської забудови».

Відповідно до листа Державного агентства лісових ресурсів від 30.01.2017 №02-19/460-17 Держлісагентство матеріали щодо лісовпорядкування Бучанської лісової дачі 1988 року не затверджувало. У Держлісагентстві немає інформації про затвердження цих матеріалів державними органами лісового господарства або іншими державними органами, які існували у період їх виготовлення.

Отже, рішення Бучанської селищної ради від 25.06.2002 №71/1-4-ХХІV відповідає нормам пункту 1 статті 20 «Встановлення та зміна цільового призначення земель» Земельного кодексу України та прийняте відповідно до пункту 12 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України.

Посилання прокуратури на планово-картографічні матеріали лісовпорядкування 1988-1989 років судом відхилені, оскільки такі не містять жодних конкретних геодезичних координат меж Бучанської лісової дачі умовною площею 890 га та не спростовують обставин, викладених у матеріалах «Дело по учету земель графическим способом Киево-Святошинского района Киевской области» 1961 року («Справа з обліку земель графічним способом Києво-Святошинського району Київської області» 1961 року), яке затверджене рішенням виконавчого комітету Києво-Святошинської районної ради депутатів трудящих від 10 листопада 1962 року №527 «Про наслідки обліку земель Києво-Святошинського району, проведеного графічним способом»; «Дело по учету земель графическим способом Киево-Святошинского района Киевской области» 1975 року («Справа з обліку земель графічним способом Києво-Святошинського району Київської області» 1975 року)».

Наведені вище обставини, встановлені у рішенні Ірпінського міського суду Київської області від 23.04.2020 у справі №367/4187/14-ц, залишеному без змін постановою Київського апеляційного суду від 06.10.2020 та постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26.05.2021 у справі №367/4187/14-ц, підтверджують наявність у Бучанської міської ради повноважень на розпорядження масивом земель, до складу яких, за твердженням прокурора, належить спірна у цій справі земельна ділянка, оскільки рішення Бучанської селищної ради від 25.06.2002 №71/1-4-ХХІV визнане таким, що відповідає вимогам законодавства.

Посилання прокурора в апеляційній скарзі на незаконність рішення Бучанської селищної ради від 25.06.2002 №71/1-4-ХХІV колегія суддів відхиляє як безпідставні, оскільки вони спростовуються вищевказаним рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 23.04.2020 у справі №367/4187/14-ц, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 06.10.2020 та постановою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26.05.2021.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 виснувала, що «преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло своє відображення в мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи».

При цьому, згідно з практикою Європейського суду з прав людини одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що рішення суду з будь-якої справи, яке набрало законної сили, не може бути поставлено під сумнів (рішення ЄСПЛ від 25.07.2002 у справі «Совтрансавто-Холдінг» проти України» від 28.10.1999 у справі «Брумареску проти Румунії»).

Високий Суд у пунктах 46, 47 рішення ЄСПЛ у справі «Устименко проти України» від 29 жовтня 2015 року, яке набуло статусу остаточного 29.01.2016, зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia).

Доводи апеляційної скарги прокурора зводяться фактично до його намагань переоцінити висновки судів у справі №367/4187/14-ц, що є недопустимим.

При цьому, саме на обставини, які встановлювались у справі №367/4187/14-ц, прокурор у позові посилався як на основну підставу, яка підтверджує факт перевищення Бучанською міською радою наданих їй повноважень під час прийняття оспорюваних у даній справі рішень Ради.

Такого ж висновку в аналогічних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2024 року у справі № 367/2865/18.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Колегія суддів, встановила, що при вирішенні справи судом першої інстанції не було допущено неправильного застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, висновки суду відповідають обставинам справи, а тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги та скасування законного та обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Судові витрати

Оскільки апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, відсутні підстави для розподілу витрат на стадії апеляційного провадження відповідно до статей 141, 382 ЦПК України.

Керуючись статтями 259, 263, 268, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу Київської обласної прокуратури - залишити без задоволення.

Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 17 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 січня 2025 року.

ГоловуючийО.В. Желепа
СуддіЛ.Д. Поливач
О.І. Шкоріна