Справа № 646/3497/24
№ провадження 2/646/463/2025
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27.01.2025 м. Харків

Червонозаводський районний суд м. Харкова

у складі: головуючого судді Шиховцової А.О.,

за участю секретаря судового засідання Святолуцької К.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду в м. Харкові за правилами загального позовного провадження цивільну справу за позовом представника ОСОБА_1 адвоката Даузе Юрія Миколайовича до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя,-

В С Т А Н О В И В:

У квітні 2024 року представник ОСОБА_1 адвоката Даузе Ю.М. звернувся до Червонозаводського районного суду м. Харкова з позовом, в якому просив суд здійснити поділ однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 17,3 кв.м., загальною площею 37,1 кв.м., що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнати за позивачем право власності на однокімнатної квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 17,3 кв.м., загальною площею 37,1 кв.м.

В обґрунтування позову представник позивача зазначає, що з 22.11.2008 позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 . За час шлюбу подружжям спірну однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , житловою площею 17,3 кв.м., загальною площею 37,1 кв.м. Позивач намагався у позасудовому порядку домовитися про поділ спільного майна, але відповідач відмовляється здійснити розподіл спільного нажитого у шлюбі майна. Позивач вважає, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя і він має право на частку у вказаному майні, в зв`язку з чим звернувся до суду з позовом.

Ухвалою суду від 05.04.2024 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

04.09.2024 через підсистему «Електронний суд» від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якій він зазначив, що у разі задоволення позову, за кожною зі сторін залишиться до 8,65 кв.м., що буде суперечити ст.47 Житлового кодексу України. З відповідачем залишається проживати спільна дитина, якій також необхідний свій житловий простір і інтереси якої повинні враховуватися у даній справі. Спірна квартира є єдиним житлом відповідачки та спільної з відповідачем дитини, а позивач має декілька квартир у власності. Відповідач просить залишити квартиру за нею з наступною грошовою компенсацією вартості 1/2 частки на рахунок іншої сторони. Відповідачка має бажання та фінансову можливість врегулювати спір саме таким способом.

Крім цього, 03.07.2024 та 05.09.2024 представником відповідача подавалися заяви щодо врегулювання спору за участю судді.

Позивач заперечував відносно заявленої відповідачем заяви про врегулювання спору за участю судді, тому оскільки відповідно до ч. 1 ст. 201 ЦПК України врегулювання спору за участю судді проводиться лише за згодою сторін до початку розгляду справи по суті, заходи з врегулювання спору за участю судді не здійснювалися.

Ухвалою суду від 05.09.2024 закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду.

Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у відсутність позивача та його представника, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити.

Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, повідомлялися про дату, час та місце судового засідання своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяв та клопотань до суду не надходило.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

Суд наголошує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 223 ЦПК України).

Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Приписами п. 5 ч. 4 ст. 12 ЦПК України визначено, що суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.

Беручи до уваги ч. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод Ради Європи від 4 листопада 1950 року, що набрала чинності для України 11.09.1997 року, яка передбачає право кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, також беручи до уваги те, що відповідач мала достатній час скористатися своїми правами, визначеними ЦПК України на надання всіх необхідних доказів, заяв, клопотань тощо для підтримання своєї правової позиції, наявність відзиву на позовну заяву, ненадання обґрунтованого клопотання про відкладення судового засідання суду від відповідача або його представника на судове засідання, призначене на 27.01.2025, суд з метою недопущення невиправданого затягування розгляду справи, яка надійшла до суду 02.04.2024, суд вважає за можливе провести судовий розгляд за відсутності відповідача та його представника.

Суд, дослідивши докази, встановив фактичні обставини справи та відповідні правовідносини, які виникли між сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Частиною 1 ст. 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. При цьому дані докази повинні бути належними та достовірними, як це передбачено ст. ст. 77-79 ЦПК України.

22.11.2008 між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, про що Комінтернівським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції було зроблено відповідний актовий запис № 631 та видано свідоцтво про укладення шлюбу серії № НОМЕР_1 від 22.11.2008.

Шлюб між сторонами було розірвано заочним рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 31.01.2023 у справі №646/50/22.

З копії договору купівлі-продажу, посвідченого 04.10.2013 приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Ліпінською І.Е. та зареєстрованого у реєстрі за №1183, встановлено, що ОСОБА_2 набула у власність квартиру АДРЕСА_1 та має наступні характеристики: загальна площа 37,1 кв.м., житлова площа 17,3 кв.м., кількість кімнат 1 (одна). Даний факт підтверджується також витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №10272852 від 04.10.2013.

Вартість житлової однокімнатної квартири загальною площею 37,1 кв.м., житловою площею 17,3 кв.м. за адресою: АДРЕСА_2 становить 562 000,00 грн станом на 26.03.2024, що підтверджується висновком про ринкову вартість майна, складеного оцінювачем ОСОБА_4 .

Таким чином, 1/2 частина квартири АДРЕСА_1 , придбана відповідачкою за час перебування у шлюбі з позивачем ОСОБА_1 , однак у питанні добровільного поділу спільного майна подружжя сторонами згоди не досягнуто.

Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України, а відповідно до п. 24 та п. 25 Постанови, до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.

Вирішуючи спір між колишнім подружжям про поділ майна, суд встановлює: 1) обсяг спільного майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства - ним є будинок та комплекс будівель та споруд; 2) з`ясовує джерело та час його придбання, - майно придбане в період наявних офіційно зареєстрованих шлюбних відносин.

За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Таким чином, частки майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є їх спільною сумісною власністю, є рівними.

Положеннями статті 71 СК України майно визначено, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

У матеріалах справи відсутні докази про домовленість між сторонами про порядок поділу майна.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Судом враховано, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.

Відповідно до позиції Верховного суду, висловленої у постанові Великої Палати в справі № 372/504/17 від 21 листопада 2018 року, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна.

Предметом спору є квартира АДРЕСА_1 , яка придбана під час перебування сторін у шлюбі, титульним власником якої є ОСОБА_2 .

Відповідач не заперечує, що квартира придбана під час перебування сторін у шлюбі, є об`єктом спільного майна подружжя, однак вказує, що позивач проживає окремо, тому наявність даної спільної сумісної власності унеможливлюватиме користування даним майном за її цільовим призначенням, оскільки вони не можуть дійти із ним згоди. Спільне володіння, користування квартирою є неможливим з її точки зору, а тому запропонувала залишити спірну квартиру у її власності та сплатити грошову компенсацію за частку спірної квартири на користь позивача.

Способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя визначено ст. 71 СК України, відповідно до якої майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України.

Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Щодо питання присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, то вказана норма чітко вказує, що присудження частки є можливим лише за згодою іншого з подружжя, іншого співвласника.

Позивач на таку компенсацію не погоджується.

Відповідно до ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо:

1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі;

2) річ є неподільною;

3) спільне володіння і користування майном є неможливим;

4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

З позовної заяви вбачається, що позивач просить визначити розмір своєї частки в спільній квартирі подружжя шляхом визнання за ним права власності на 1/2 частину квартири.

Водночас суд не вбачає підстав для відступлення від принципу рівності часток подружжя з огляду на таке.

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки, коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України). Проживання дитини з відповідачем, з огляду на встановлені судом обставини та положення статті 70 СК України, саме по собі не є підставою для збільшення частки у майні одному з подружжя або присудження спірного майна відповідачу з грошовою компенсацією іншій стороні. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, позивачем не доведено, зокрема, наявність у власності позивача іншого рухомого та/або нерухомого майна.

Перевіривши та оцінивши надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що в даному випадку обставини, що мають істотне значення для відступлення від засади рівності часток подружжя, відсутні, а наведена відповідачем обставина щодо перебування на її утриманні дитини не може слугувати підставою для відступу від вказаного принципу.

Отже на підставі оцінки викладених у позовній заяві аргументів і наданих позивачем доказів та вищенаведених законодавчих норм суд здійснює поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом визнання за кожним з подружжя права власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що відповідає положенням ст. 372 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 13, 81, 89, 141, 259, 263-265, 268, 273 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов представника ОСОБА_1 адвоката Даузе Юрія Миколайовича до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя задовольнити.

У порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 17,3 кв.м., загальною площею 37,1 кв.м.

У порядку поділу майна подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , житловою площею 17,3 кв.м., загальною площею 37,1 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2810 (дві тисячі вісімсот десять) грн. 00 коп. витрат, понесених на оплату судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Відомості про учасників справи:

Позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , адреса мешкання: АДРЕСА_3 .

Представник позивача адвокат Даузе Юрій Миколайович, адреса для листування: 62519, Харківська область, Чугуївський район, смт. Вільча, вул. Польова, буд. 6, ордер серії ВІ №1207387 від 29.03.2024, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №3036 від 08.10.2019.

Відповідач - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_3 , адреса реєстрації: АДРЕСА_2 .

Представник відповідача адвокат Плугатирьов Віталій Вікторович, адреса для листування: 61052, м. Харків, вул. Конєва, буд. 4, оф. 91, ордер серії АХ №1182178 від 15.05.2024, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №8126 від 22.10.2019.

Суддя А.О. Шиховцова