Справа № 331/5629/24
Провадження № 2/331/453/2025
28 січня 2025 року м. Запоріжжя
Жовтневий районний суд м. Запоріжжя у складі
головуючого судді: Жукової О.Є.
за участю секретаря : Мироненко О.В.
представника позивача: ОСОБА_2
представника третьої особи: Шустер О.В.
розглянувши в порядку загального позовного провадження справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особи: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району про позбавлення батьківських прав,
Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив позбавити відповідача батьківських прав відносно дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтувала тим, що з відповідачем перебувала у шлюбі.
Сторони мають дочку, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Ще під час вагітності позивачки відповідач ОСОБА_3 пішов від позивачки, та після цього в сім?ю не повертався, в період перебування позивачки у пологовому будинку та після виписки з нього позивачку не відвідував, народжену дочку жодного разу не бачив, матеріальної допомоги на утримання дитини не пропонував і не надавав.
Формально шлюб між сторонами зберігався до 2020 року, коли рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13 жовтня 2020 року у справі № 310/6089/20, яке набрало законної сили 13 листопада 2020 року, шлюб було розірвано.
В серпні 2011 року позивачка звернулася із позовом про стягнення аліментів, який в подальшому був задоволений рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 березня 2012 року у справі №2-3952/11.
27 вересня 2011 року відповідач вчинив умисні особливо тяжкі злочини проти неповнолітньої особи, передбачені ч. 3 ст. 152 і п. 9 ч. 2 ст. 115 КК України, тобто згвалтування неповнолітньої, а також умисне вбивство з метою приховати інший злочин.
01 жовтня 2011 року він був затриманий за підозрою у вчиненні цих злочинів.
Вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 травня 2012 року у справі № 1-801/207/2012 відповідача було визнано винним за ч. 3 ст. 152, п. 9 ч. 2 ст.115 КК України і призначено йому покарання за ч. 3 ст. 152 КК України - дев?ять років позбавлення волі, за п. 9 ч. 2 ст. 115 КК України - п?ятнадцять років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України визначено покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим - остаточно визначено п?ятнадцять років позбавлення волі з відбуванням покарання в кримінально-виконавчій установі.

В цьому ж вироку, на сторінці 22, суд встановив, що «суд не приймає в якості пом?якшуючої вину обставини наявність у підсудного малолітньої дитини, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що підсудний ОСОБА_3 не проживає з дружиною з періоду перебування останньої в стані вагітності, в пологовий будинок до неї не приходив, дитину не бачив, матеріальної допомоги на утримання дитини не надавав».

Починаючи з 09 листопада 2012 року відповідач відбував покарання в Державній установі «Менська виправна колонія № 91».

Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 21 грудня 2023 року у справі № 738/2118/23 відповідача було звільнено умовно-достроково від відбування покарання на не відбутий строк покарання, який станом на 21 грудня 2023 року становив 1 (один) рік 9 (дев?ять) місяців 16 (шістнадцять) днів позбавлення волі.

04 березня 2024 року зазначена вище ухвала була залишена без змін Чернігівським апеляційним судом, внаслідок чого відповідач вийшов з місць позбавлення волі.

Дитина продовжує проживати разом із позивачкою. На теперішній час позивачка і дочка проживають за адресою: АДРЕСА_1 , що у Дніпровському районі міста Запоріжжя.

Відповідач жодного батьківського піклування про дитину не виявляє з самого моменту її народження, ухиляється від виконання своїх обов?язків щодо виховання, утримання дитини та забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти, не підтримує з дитиною будь-який зв?язок, не цікавиться життям дитини. А крім того відповідач має судимість за вчинення умисних особливо тяжких злочинів проти неповнолітньої особи, тому становить суспільну небезпеку і в разі його гіпотетичного повернення до сім?ї становитиме небезпеку для своєї дитини. За таких обставин лише позбавлення відповідача батьківських прав призведе до захисту прав та законних інтересів дитини.

Ухвалою суду від 16 вересня 2024 року провадження по справі було відкрите, зобов`язано орган опіки та піклування Районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району надати до суду висновок щодо доцільності позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою суду від 20 грудня 2024 року закрите підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У вступному слові позивач та її представник позовні вимоги підтримали , надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві.

Відповідач ОСОБА_3 , належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, до судового засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив , відзив на позов не надав , в зв`язку з чим на підставі ч.3 ст. 223, ч.1 ст. 280 ЦПК України справу розглянуто у відсутність відповідача на підставі доказів наявних в матеріалах справи.

Представник третьої особи в задоволенні позовних вимог просила відмовити, оскільки Висновком Районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району від 13.12.2024 за № 17.01/01-27/1055 визнано недоцільним позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_5 .

В судовому засіданні відповідно до вимог ст. 171 СК України була вислухана думка неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зазначила , що не заперечує проти позбавлення відповідача батьківських прав відносно неї, оскільки останній раз його бачила в чотири роки. Батька не пам`ятає, він ніколи не приділяв їй уваги, не спілкувався з нею, вона була позбавлена батьківської турботи та любові.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_6 суду пояснила, що з ОСОБА_1 познайомилася на початку війни. З цього часу підтримує з нею та її дитиною дружні стосунки. Відповідача вона жодного разу не бачила. Їй відомо, що батько з ОСОБА_5 не спілкується, матеріально дитину не забезпечує.

Суд, вислухавши думку учасників справи , думку неповнолітньої ОСОБА_4 , показання свідка ОСОБА_6 , дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, приходить до наступних висновків.

Згідно ст.ст.12,13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

За ч.2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Судом встановлено, що з 19 лютого 2009 року гр. ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_3 перебували у шлюбі.

Від шлюбу мають неповнолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ,що підтверджується свідоцтвом про народження (серія НОМЕР_1 ) , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Бердянську, Бердянського місцевого управління юстиції Запорізької області 09.08.2011 року (актовий запис за № 660).

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 13 жовтня 2020 року у справі № 310/6089/20 шлюб між сторонами було розірвано.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 12 березня 2012 року у справі №2-3952/11 стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивача аліменти на утримання доньки ОСОБА_5 у розмірі 500 гривень щомісячно до досягнення повноліття дитиною, починаючи стягнення з 11.08.2011 року.

Вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 травня 2012 року у справі № 1-801/207/2012 відповідача ОСОБА_3 було визнано винним за ч. 3 ст. 152, п. 9 ч. 2 ст.115 КК України і призначено йому покарання за ч. 3 ст. 152 КК України - дев?ять років позбавлення волі, за п. 9 ч. 2 ст. 115 КК України - п?ятнадцять років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України визначено покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим - остаточно визначено п?ятнадцять років позбавлення волі з відбуванням покарання в кримінально-виконавчій установі.

Зазначеним вироком суду встановлено, що «суд не приймає в якості пом?якшуючої вину обставини наявність у підсудного малолітньої дитини, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що підсудний ОСОБА_3 не проживає з дружиною з періоду перебування останньої в стані вагітності, в пологовий будинок до неї не приходив, дитину не бачив, матеріальної допомоги на утримання дитини не надавав».

Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 21 грудня 2023 року у справі № 738/2118/23, яка набрала законної сили 04 березня 2024 року, відповідача було звільнено умовно-достроково від відбування покарання на не відбутий строк покарання, який станом на 21 грудня 2023 року становив 1 (один) рік 9 (дев?ять) місяців 16 (шістнадцять) днів позбавлення волі.

На теперішній час неповнолітня ОСОБА_7 проживає разом із позивачкою за адресою: АДРЕСА_1 , має належні умови проживання, що підтверджується актом обстеження умов проживання від 20.11.2024 , затвердженим Начальником відділу по Дніпровському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради 20.11.2024.

Згідно з Характеристикою учениці 8-Б класу Запорізької гімназії №78, батько ОСОБА_5 жодного разу в приміщення школи не з`являвся, з класним керівником та адміністрацією школи не спілкувався, батьківські збори не відвідував .

28.10.2024 гр. ОСОБА_1 звернулась до ЗРУП ГУНП в Запорізькій області (талон- повідомлення єдиного обліку № 29840) та попросила про допомогу у позбавленні батьківських прав колишнього чоловіка гр. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який мешкає у м. Київ та не приймає участі у вихованні дитини, не сплачує аліментів, не з`являється до суду.

Головне управління національної поліції Управління в Запорізькій області ЗРУП надали відповідь 29.10.2024 лист № 55026/20/01-2024, що дане питання вирішується в судовому порядку.

Висновком Районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району від 13.12.2024 за № 17.01/01-27/1055 визнано недоцільним позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_5 .

В обґрунтування висновку зазначено наступне: «Члени комісії звернули увагу позивачки на недостатність документів у матеріалах справи. На консультації громадянці рекомендували оновити документи у матеріалах справи та надати їх на розгляд комісії (докази/інформацію з Єдиної інформаційної бази даних внутрішньо переміщених осіб щодо зареєстрованого та фактичного місця проживання гр. ОСОБА_3 , докази/інформацію з бази даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України, в`їхали на тимчасово окуповану територію України або виїхали з такої території» щодо перетину кордону гр. ОСОБА_3 , докази/інформацію від ІНФОРМАЦІЯ_4 щодо перебування/ не перебування гр. ОСОБА_3 , на військовій службі в лавах ЗСУ)… Комісією одноголосно прийняте рішення, що позивачем по справі не надано належних доказів ухилення гр. ОСОБА_3 , від виконання своїх батьківських обов`язків, що давало б підстави для можливості застосування до нього такого крайнього заходу, як позбавлення батьківських прав».

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Забезпечення найкращих інтересів дитини дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (абзац четвертий частини першої статті 1 Закону України «Про охорону дитинства», далі Закон).

Згідно з частиною першою статті 8 Закону кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону).

Відповідно до частини сьомої статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII(далі Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Згідно з частиною першою статті 155 СКУкраїни здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч.1 ст.164 СК України. Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:

1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;

2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини;

3) жорстоко поводяться з дитиною;

4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;

5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;

6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України, пунктом 2 якої визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.

Тлумачення змісту пункту 2 частини першої статті 164 СК України дає підстави для висновку, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Наслідком позбавлення батьківських прав, як виняткового заходу, є істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.

Згідно з частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно з частиною першою статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Оцінюючи процес вирішення питання про встановлення опіки, який завершився рішенням про роз`єднання сім`ї, суд повинен, зокрема, переконатися, чи ґрунтуються висновки національних органів на достатній доказовій базі (яка, за потреби, може включати показання свідків, висновки компетентних органів, психологічні та інші експертні висновки та медичні довідки) (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06).

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України», заява № 31111/04, § 57, § 58).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 травня 2020 року у справі № 753/2025/19 (провадження № 61-1344св20), зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 461/7387/16-ц (провадження № 61-29266св18) вказано, що звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтована підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 29 липня 2021 року у справі № 686/16892/20 (провадження № 61-6807св21), від 11 вересня 2020 року у справі № 357/12295/18 (провадження № 61-21461св19), від 29 квітня 2020 року у справі № 522/10703/18 (провадження № 61-4014св20), від 13 квітня 2020 року у справі № 760/468/18 (провадження № 61-8883св19), від 11 березня 2020 року у справі № 638/16622/17 (провадження № 61-13752св19). Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивача.

У вказаній справі належними та допустими доказами підтверджено , що ОСОБА_3 фактично з народження не приймає участі у вихованні доньки ОСОБА_5 , остаточно і свідомо самоусунувся від виконання своїх обов`язків з її виховання . ОСОБА_3 не проживає з дружиною з періоду перебування останньої в стані вагітності, в пологовий будинок до неї не приходив, дитину не бачив, матеріальної допомоги на утримання дитини не надавав, що встановлено Вироком Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 24 травня 2012 року у справі № 1-801/207/2012.

Оцінюючи докази у справі, суд не погоджується з Висновком Районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району від 13.12.2024 за № 17.01/01-27/1055 про недоцільність позбавлення ОСОБА_3 батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_5 , виходячи з наступного.

Тлумачення частини шостої статі 19 СК України дає підстави для висновку, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. Судам необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, застосовується лише у виняткових випадках, і головне за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки не у достатній мірі спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні, не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та усвідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість, і застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Отже, висновок має рекомендаційний характер, а тому не може бути безумовною підставою для задоволення позову або для відмови в задоволенні позову про позбавлення одного з батьків батьківських прав.

Зокрема, у висновку зазначено що позивач не вжила належних заходів для розшуку відповідача , не надала доказів цього , однак суд вважає зазначені висновки комісії безпідставними , такими що не узгоджуються з іншими матеріалами справи.

Так, ОСОБА_1 надані докази, що містять негативні характеристики ОСОБА_3 , а саме докази його засудження за вчинення умисного особливо тяжкого злочину відносно неповнолітньої , докази його ухилення від виконання своїх обов`язків з моменту знаходження позивача в пологовому будинку.

Суд також враховує ту обставину, що ОСОБА_3 телефоном був повідомлений Комісією про прийняття рішення стосовно доцільності позбавлення його батьківських прав відносно неповнолітньої доньки, однак на засідання комісії не з`явився, доказів поважності неявки не надав, що свідчить про нехтування останнім своїх батьківських обов`язків , байдуже ставлення до дитини .

Крім того , судом була вислухана думка неповнолітньої ОСОБА_4 , яка зазначила, що батька не пам`ятає, з ним не спілкується, не заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно неї.

За таких обставин суд, оцінюючи у сукупності всі наявні в матеріалах справи докази, вважає , що позивачем доведені правові підстави для застосування крайнього заходу - позбавлення батьківських прав.

Враховуючи вищенаведене , у зв`язку зі свідомим нехтуванням відповідачем ОСОБА_3 своїх батьківських обов`язків, суд приходить до висновку про доведеність позовних вимог про позбавлення батьківських прав.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути витрати зі сплати судового збору в сумі 1211,20 гривень.

Керуючись 3,4,11-13, 19, 259, 263, 265 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особи: Районна адміністрація Запорізької міської ради по Дніпровському району про позбавлення батьківських прав задовольнити .

Позбавити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , батьківських прав відносно неповнолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Стягнути з ОСОБА_3 (місце реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_1 ( місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 ) судовий збір в сумі 1211,20 гривень.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення .

Повний текст судового рішення складений 29 січня 2025 року.

Суддя: О.Є. Жукова