Справа № 630/1132/24
Провадження № 2/630/41/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2025 року м. Люботин

Люботинський міський суд Харківської області у складі:

головуючого судді Сухорукова І.М.,

за участю секретаря Дубрової А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Південної міської ради Харківського району, Харківської області, про розірвання шлюбу та визначення місця мешкання дитини з матір`ю,

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 системою «електронний суд» звернулася до суду із даним позовом у якому зазначила, що зареєструвала шлюбу із відповідачем 17.02.2022, Окрім того, подружжя має доньку ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка мешкає разом із матір`ю. Протягом останніх двох років стосунки у подружжя розладилися. Між ними відбуваються сварки, примирення неможливе.

Позивачка просила розірвати шлюб із відповідачем, залишити їй прізвище « ОСОБА_1 » та визначити місце мешкання дитини із нею.

Ухвалою суду від 28 жовтня 2024 року відкрито провадження у справі.

Ухвалою від 13 грудня 2024 року закрито підготовче провадження по справі та її призначено до судового розгляду.

Від імені відповідача ОСОБА_2 до суду на електронну пошту надійшов сканований примірник рукописної заяви про визнання позову. Проте, електронний лист не було завірено електронним підписом і суд не може встановити, хто саме надіслав цю заяву. Також, у даній заяві зазначено, що у позові вказано невірний телефон ОСОБА_2 , але актуальний телефон, за яким можливо було б зв`язатися, не зазначено.

Представник третьої особи Служби у справах дітей Південної міської ради надіслав до суду заяву, де вказав, що не може скласти висновок щодо місця проживання дитини, оскільки виїздом за місцем реєстрації позивачки у м. Південне встановлено, що вона там не проживає. За телефоном позивачка вказала, що мешкає з дітьми у Івано-Франківській області.

Позивачка надіслала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, де вказала, що позов підтримує у повному обсязі.

Представником третьої особи Служби у справах дітей Південної міської ради надано до суду копію заяви позивачки ОСОБА_1 від 06.11.2024 на ім`я начальника служби у справах дітей, де вона вказує, що разом з дітьми ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 тимчасово мешкає у АДРЕСА_1 , у зв`язку із тим, що в її матері стався інсульт. (а.с. 56)

Суд, перевіривши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

У ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Батьком дитини у свідоцтві про народження зазначений ОСОБА_2 (а.с. 12)

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано 17 лютого 2022 року Південною міською радою Харківського району Харківської області. Прізвище подружжя після укладення шлюбу: ОСОБА_1 . (а.с. 6)

ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована з 07.12.2020 року за адресою АДРЕСА_2 . (а.с. 32)

Частиною 1 ст. 24 СК України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право на припинення шлюбних відносин.

Відповідно до положень ч. 4 ст. 56 Сімейного кодексу України примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини або чоловіка на особисту свободу і недоторканість.

Згідно ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення.

Спільне життя не склалося, шлюбно-сімейні відносини не підтримуються з 2022 р., спільне господарство не ведеться, відновлення сімейних відносин неможливо.

За таких обставинах суд вважає, що родина існує формально, подальше спільне життя подружжя у законному шлюбі і збереження родини неможливо, у зв`язку з чим шлюб підлягає розірванню.

Згідно ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Що стосується позовної вимоги про визначення місця мешкання дитини з матір`ю, суд зазначає наступне.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з частиною першої статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

У рішенні від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, ЄСПЛ зазначав, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

У параграфі 54 рішення ЄСПЛ «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року, заява № 31111/04, вказано, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Аналіз наведених норм права, практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди, насамперед, мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) вказано, що положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

Спір щодо місця проживання дитини був ініційований матір`ю дитини ОСОБА_1 , з якою дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Орган опіки та піклування у даній справі не надав висновку щодо доцільності визначення місця перебування дитини з матір`ю або батьком, посилаючись на фактичне проживання матері з дитиною в іншій області, тобто через дії, які залежать від самої позивачки. За час розгляду справи у суді позивачка ОСОБА_1 не вчинила дій для надання можливості органу опіки та піклування провести огляд місця мешкання дитини та скласти відповідний висновок. Судом не отримано відомостей про те, що батько дитини ОСОБА_2 не вимагав та не вимагає зміни її місця проживання. У справі відсутні докази того, що між матір`ю та батьком є певні непорозуміння щодо проживання, виховання та забезпечення освіти, медичного догляду або інших прав дитини. Отже, позивачкою не доведено, що на час звернення до суду із даним позовом про визначення місця проживання дитини разом із нею, при тому, що дочка фактично проживала і проживає разом із нею, має місце порушення прав позивачки.

Аналогічних правова позиція викладена у постанові КЦС ВС від 10.07.2024 № 127/16211/23 (61-1964 св 24).

За цих обставин слід відмовити у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про визначення місця проживання дочки разом із нею, так як позивачкою не доведено, що її права порушені.

Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 141, 211, 247, 259, 263, 264, 273, 280 -284 ЦПК України, ст.ст. 24, 56, 112, 180, 184 СК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Служба у справах дітей Південної міської ради Харківського району, Харківської області, про розірвання шлюбу та визначення місця мешкання дитини з матір`ю - задовольнити частково.

Розірвати шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , який був зареєстрований 17 лютого 2022 року Південною міською радою Харківського району Харківської області, актовий запис №3.

Прізвище позивачки після розірвання шлюбу залишити « ОСОБА_1 ».

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою АДРЕСА_2 , судовий збір в сумі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.

У задоволенні решти вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в тридцятиденний строк з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Сторони:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрованої за адресою АДРЕСА_2 ;

відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_3 ;

третя особа: Служба у справах дітей Південної міської ради Харківського району Харківської області, , Харківська обл., Харківський р-н, м. Південне, вул. Гагаріна, 82.

Суддя І.М. Сухоруков