П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2025 року

м. Рівне

Справа № 569/13152/16-ц

Провадження № 22-ц/4815/152/25

Головуючий у Рівненському міському суді

Рівненської області: суддя Першко О.О.

Додаткове рішення суду першої інстанції

ухвалено 18 жовтня 2024 року у м. Рівне

Рівненської області

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючий: Хилевич С.В.

судді: Ковальчук Н.М., Шимків С.С.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на додаткове рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 жовтня 2024 рокуу цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою приватною власністю та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки в спільному майні подружжя,

в с т а н о в и в:

У жовтні 2016 року в суд звернулася ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою приватною власністю.

У грудні 2018 року ОСОБА_1 подав до суду зустрічний позов до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки в спільному майні подружжя.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 25 березня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири АДРЕСА_1 особистою приватною власністю відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки в спільному майні подружжя задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості належної йому частки в квартирі АДРЕСА_1 в розмірі 216 000 гривень. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у справі, понесені відповідачем зі сплати судового збору в розмірі 2 160 гривень.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 29 серпня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 березня 2024 року - без змін.

Додатковим рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18 жовтня 2024 року заяву представника ОСОБА_1 адвоката Полюхович О. І. про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою приватною власністю та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки в спільному майні подружжя задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 гривень 00 копійок.

В задоволенні решти вимог заяви відмовлено.

На додаткове рішення ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подано апеляційні скарги.

В апеляційній скарзі на додаткове рішення ОСОБА_1 вказує, що рішення є незаконним та необгрунтованим, оскільки судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, що призвело до порушення норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначав, що зі змісту ст. 37 ЦПК України видно, що врахування судом витраченого адвокатом часу на виконання відповідних робіт (надання послуг) в сукупності з іншими умовами є однією з обов`язкових умов для визначення обгрунтованості розміру заявлених витрат на правову допомогу. При вирішенні питання стягнення з ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу судом першої інстанції було встановлено, що на підставі поданих доказів представником ОСОБА_1 підтверджено понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 30 000 гривень. Тобто судом встановлено обставину доведення витрат на правничу допомогу у вказаному розмірі.

Вважає, що зменшення судом розміру витрат на правничу допомогу до 10 000 гривень є необгрунтованим, адже підставою для цього визнано майнове становище ОСОБА_2 та наявність заборгованості зі сплати аліментів на утримання сина. Проте ст. 137 ЦПК України не передбачено таких підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу. Також у матеріалах справи відсутнє клопотання ОСОБА_2 про зменшення розміру на правничу допомогу. Зауважував, що ОСОБА_2 є дієздатною особою, може працювати, адже має адвокатське посвідчення та зупинила адвокатську діяльність на підставі власної заяви, доказів наявності будь-яких захворювань до суду не надала. При цьому у справі було більше десяти судових засідань, у яких брав участь його представник, а тому має бути враховано співмірність виконаної адвокатом роботи та кількість і тривалість судових засідань.

З наведених підстав просив змінити додаткове рішення суду та стягнути з ОСОБА_2 на його користь судові витрати на професійну правничу допомогу, понесені ним у ході розгляду справи в суді першої інстанції в розмірі 30 000 гривень.

У своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилалася на те, що судове рішення є незаконним, необгрунтованим та таким, що частково не відповідає дійсності, а, отже, підлягає скасуванню.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, зазначала, що починаючи з 08 липня 2022 року вона ніде не працює та перебувала на обліку у центрі зайнятості як безробітна, що підтверджується відповідними довідками. Неповнолітній син ОСОБА_3 повністю перебуває на її утриманні та вихованні. Розмір аліментів, які сплачуються ОСОБА_1 є недостатнім для забезпечення належного фізичного, духовного розвитку дитини. Разом з цим судовим рішенням було встановлено, що платник аліментів ухилявся від належного матеріального забезпечення дитини.

Стверджувала, що після розірвання шлюбу залишила двохкімнатну квартиру у м. Вараш та не подавала позову про поділ спільного сумісного майна. Проте судовим рішенням у справі з неї на користь ОСОБА_1 стягнуто половину вартості квартири у м. Рівне у розмірі 216 000 гривень.

Наголошувала на тому, що спільний син має ряд проблем зі здоров`ям та потребує додаткових витрат на лікування та оздоровлення, однак батько ігнорує дані проблеми та не виявляє бажання брати участь в утриманні дитити. Всі ці витрати вона здійснює завдяки матеріальній допомозі своїх батьків. Зважаючи на те, що ОСОБА_1 має високий щомісячний дохід, середній розмір якого становить 50 000 гривень, та отримує пенсію за віком, вважає, що він має можливість покрити витрати на правничу допомогу в справі власними коштами. Водночас судом не було враховано того факту, що у неї відсутні будь-які доходи та вона перебуває у скрутному матеріальному становищі, а тому не має можливості сплатити такі витрати у встановленому судом розмірі. Крім того, ОСОБА_1 не було подано попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат під час розгляду даної справи, тому суд мав застосувати положення ст. 134 ЦПК України, що призвело до прийняття неправильного рішення. Також просить врахувати, що батько дитини жодного разу не виявляв бажання врегулювати питання матеріального утримання дитини мирним шляхом, а лише ініціював конфліктні ситуації та судові спори, тому просить суд врахувати положення п. 3 ч. 4 та ч. 9 ст. 141 ЦПК України.

З цих міркувань просила скасувати додаткове рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким звільнити її від сплати витрат на професійну правничу допомогу.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи заявників, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні апеляційних скарг.

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 25 березня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири АДРЕСА_1 особистою приватною власністю відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки в спільному майні подружжя задоволено повністю. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошову компенсацію вартості належної йому частки в квартирі АДРЕСА_1 в розмірі 216 000 гривень. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати по справі понесені відповідачем зі сплати судового збору в розмірі 2 160 гривень.

Постановою Рівненського апеляційного суду від 29 серпня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, а рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 березня 2024 року без змін.

Додатковим рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 18 жовтня 2024 року заяву представника ОСОБА_1 адвоката Полюхович О. І. про ухвалення додаткового рішення у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою приватною власністю та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки в спільному майні подружжя задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000 гривень 00 копійок.

В задоволенні решти вимог заяви відмовлено.

На підтвердження факту понесених судових витрат у суді першої інстанції представником ОСОБА_1 адвокатом Полюхович О. І. подано заяву про відшкодування витрат на правничу допомогу, ухвалення додаткового рішення та такі докази, а саме: договір про надання правничої допомоги від 21 лютого 2022 року, в якому зазначено, що розмір гонорару становить 30 000 гривень; акт наданих послуг від 28 березня 2024 року по договору про надання правничої допомоги від 21 лютого 2022 року, в якому зазначено детальний опис наданих послуг у справі, зокрема, вивчення та аналіз документів у судовій справі; аналіз судової практики та чинного законодавства для доведення обгрунтованості зустрічного позову та необгрунтованості первісного позову; визначення правової позиції для ефективного захисту прав та інтересів клієнта; підготовка та подання письмових документів (клопотань, заяв) до суду; консультації клієнта щодо правової визначеності та захисту прав клієнта; участі у судових засіданнях в суді першої інстанції (а.с. 87-89; т. 3).

Згідно із ст.ст. 1, 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" договір про надання правової допомоги це домовленість за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договором про надання правової допомоги.

Рішення Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "EastAlliance Limited про ти України" (заява №19336/04, п. 269) вказує, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі.

Згідно із ч. 3 ст. 136 ЦПК України з підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до сплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх сплати.

За змістом ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи.

У разі недотримання останніх вимог суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Частиною восьмою ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що Цивільним процесуальним кодексом України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1.) їх дійсність; 2.) необхідність; 3.) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Разом з тим, Велика Палата Верховного Суду вказала, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, провадження № 14-382цс19 та постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18, провадження № 12-171гс19).

За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Судом першої інстанції встановлено, що представник ОСОБА_1 - адвокат Полюхович О.І. 22 березня 2024 року під час судових дебатів усно заявила, що докази судових витрат на професійну правничу допомогу будуть подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду.

Задовольняючи частково заяву адвоката Полюхович О. І. про ухвалення додаткового рішення, судом враховано майновий стан ОСОБА_2 , яка не працює, має на утриманні неповнолітнього сина, який потребує лікування, і ОСОБА_1 допущено на утримання сина заборгованість зі сплати аліментів.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності обґрунтованих підстав для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу з 30 000 гривень до 10 000 гривень, які підлягають стягненню з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , враховуючи матеріально-фінансовий стан обох сторін.

Доводи ОСОБА_1 про те, що ст. 137 ЦПК України не передбачено таких підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу як майновий стан сторін та наявність заборгованості зі сплати аліментів, апеляційний суд до уваги не бере, оскільки такі підстави передбачені ст. 136 ЦПК України та узгоджуються із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду.

Аргументи ОСОБА_2 про те, що з урахуванням її майнового стану та майнового стану відповідача наявні підстави для звільнення її від сплати витрат на правничу допомогу в повному обсязі, колегією суддів відхиляються, адже судом першої інстанції дані обставини взяті до уваги і перевірені. Тобто підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Покликання апеляційних скарг не ґрунтуються на обставинах справи та вимогах закону, а тому не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, позаяк зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів та тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд.

При цьому доводи апеляційних скаргправильності зроблених судом висновків не спростовують.

Щодо заявленого ОСОБА_2 клопотання про зупинення провадження у цій справі в зв`язку із тим, що Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 18 листопада 2024 року відкрито касаційне провадження у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою приватною власністю і зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки у спільному майні подружжя, то з ним погодитися не можна.

Так, згідно із п. 6 ч. 1 ст. 251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у спарві у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного. господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі; суд не може посилатися на об`єктивну неможливість розгляду справи у випадку, коли зібрані докази дозволяють встановити та оцінити обставини (факти), які є предметом судового розгляду.

Цією нормою закону, на яку покликається заявник, передбачено існування такої ознаки як неможливість розгляду цивільної справи до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі. Разом з тим постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття (ст. 384 ЦПК України).

Тобто на час касаційного оскарження постанова Рівненського апеляційного суду у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання квартири особистою приватною власністю і зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації вартості частки у спільному майні подружжя набрала законної сили 29 серпня 2024 рок, а, отже, підстав для зупинення апеляційного провадження у справі не вбачається.

Підставою для залишення оскаржуваного додаткового рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 залишити без задоволення, а додаткове рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 18 жовтня 2024 року без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий: С.В. Хилевич

Судді: Н.М. Ковальчук

С.С. Шимків