ПОСТАНОВА

Іменем України

24 січня 2025 року м. Кропивницький

справа № 404/6800/24

провадження № 22-ц/4809/399/25

Кропивницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Мурашка С. І. (головуючий, суддя-доповідач), Карпенка О. Л., Чельник О. І.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Російська Федерація,

розглянув в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження, без повідомлення учасників справи, цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Семенова Євгенія Олексійовича, який представляє інтереси ОСОБА_1 , на ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 09 грудня 2024 року у складі судді Кулінки Л. Д. і

В С Т А Н О В И В:

Короткий зміст позовної заяви

В липні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Російської Федерації та просила стягнути на свою користь відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок експропріації Російською Федерацією природних ресурсів Українського народу під час незаконної збройної агресії проти України, в розмірі 30 016 687 грн 84 коп та моральної шкоди в розмірі 2 062 875 грн, а всього 32 795 560 грн.

Позовна заява мотивована тим, що відповідач своїми протиправними діями заподіяв як матеріальну, так і нематеріальну шкоду не тільки Україні, а й її громадянам, включаючи позивача, порушуючи їхні права, а тому числі право на життя, право мирно володіти та розпоряджатися своїм майном і майновими правами на території Автономної Республіки Крим, Донецької та Луганської областей, а також на шельфі Чорного моря в економічній зоні України.

Діями з боку відповідача було порушено гарантоване ст. 13 Конституції України та ст. 324 ЦК України право власності позивача на частку природних ресурсів, тобто сам факт збройної агресії Російської Федерації проти України є причиною виникнення ситуації, за якої вона змушена відстоювати порушене відповідачем право у судовому порядку.

Враховуючи множинний та триваючий характер порушень прав та законних інтересів позивача, а також зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, ОСОБА_1 вважала, що Російська Федерація несе відповідальність за порушення прав і свобод Українського народу та за незаконну експропріацію майна громадян України, які проживають на її території, а тому звернулась до суду за захистом порушених прав.

Короткий зміст ухвали суду першої інстанції

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 09 грудня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої експропріацією природних ресурсів Українського народу, визнано неподаною та повернуто позивачу.

Роз`яснено позивачу, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

Ухвала суду мотивована тим, що позивач має здійснити відповідні переклади всіх процесуальних документів судової справи, позову та доданих до нього матеріалів на мову відповідача - іноземного елементу, в тому числі шляхом/але не виключно залучення перекладача до участі у справі.

ОСОБА_1 до позовної заяви про стягнення на її користь 30 016 687,84 грн, майнової шкоди, та 2 062 875 грн моральної шкоди, не надано жодних доказів на підтвердження та обґрунтування заявлених нею вимог.

Крім того, позивачем у позовній заяві зазначено, що Російська Федерація позбавила Український народ контролю над майном і прав власності на нього загальною вартістю приблизно 24,3 трильйона доларів США, при цьому до позову не надано доказів, які б підтверджували вказану суму (офіційних висновків відповідних установ, які уповноваженні на надання таких висновків відповідно до чинного законодавства України, експертних висновків тощо).

Також, ОСОБА_1 в позовній заяві зазначається, що населення України у 2024 році буде складати приблизно 33400 000 осіб, при цьому, на підтвердження вказаної чисельності населення також не надано відповідних офіційних документів, які б підтверджували кількість населення в Україні в 2024 році.

Позивачем заявлено до стягнення матеріальну шкоду в розмірі 30 016 687,84 грн, в той же час, матеріали справи не містять документів, які б підтверджували факт пошкодження майна позивача.

Враховуючи, що про вказані недоліки наголошувалось в ухвалі судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 25 вересня 2024 року, якою було залишено позовну заяву без руху, однак, позивачем вказані вимоги ухвали залишились не виконаними, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви позивачеві.

Короткий зміст апеляційної скарги

В апеляційній скарзі адвокат Семенов Є. О., яки представляє інтереси ОСОБА_1 просить скасувати ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 09 грудня 2024 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду першої інстанції необґрунтованою і винесеною з порушенням норм процесуального права, внаслідок чого вона підлягає скасуванню як така, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У супровідному листі до виправленої позовної заяви стороною позивача зазначалось, що нею не може бути надано доказів того, що майнова шкода завдана її майну, оскільки позов обґрунтований захопленням державою-агресором покладів енергоресурсів, металів та мінералів, вугільних родовищ, родовищ нафти та природного газу тощо, які є власністю Українського народу, а тому і позивача, що є загальновідомим фактом.

Також, позивач не мала змоги зазначити державу, у якій планує подати заяву про визнання та виконання рішення національного суду, оскільки їй не відомо, де саме вона планує визнавати та виконувати його (рішення).

Внаслідок цього неможливо було визначити посольство (посольства) відповідача у тих країнах, в яких планується належне сповіщення (повідомлення) відповідача позивачем та надіслання на його адресу копії документів (позов, додані до нього докази), їх переклад на мову відповідача з підстав, зазначених вище, а також враховуючи розрив дипломатичних відносин з Російською Федерацією і повномасштабну війну з нею.

Позивач вважає, що як перша позовна заява, так і позовна заява, подана на усунення недоліків повністю відповідала вимогам, викладеним у ст. 175 ЦПК України, а зазначені в ухвалі суду першої інстанції недоліки взагалі завідомо неможливо виправити, тому що вони надумані та є такими, що обмежують доступ до правосуддя.

Відзив на апеляційну скаргу

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило, що згідно вимог частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Розгляд справи судом апеляційної інстанції

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України у суді апеляційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 369 цього Кодексу.

За приписами ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга на ухвалу суду, зазначену в пункті шостому частини першої статті 353 цього Кодексу, а саме ухвала про повернення заяви позивачеві, розглядається судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи викладене, апеляційна скарга розглядається в порядку спрощеного (письмового) позовного провадження, без повідомлення учасників справи.

Позиція апеляційного суду щодо апеляційної скарги

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції у встановлених статтею 367 ЦПК України межах, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на таке.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції не відповідає.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку.

Виходячи з конструкції частини першої статті 6 Конвенції, можна зробити висновок, що в ній закріплено такі елементи права на судовий захист: 1) право на розгляд справи; 2) справедливість судового розгляду; 3) публічність розгляду справи та проголошення рішення; 4) розумний строк розгляду справи; 5) розгляд справи судом, встановленим законом; 6) незалежність і безсторонність суду.

Право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом.

Особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перешкод чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження.

Принцип справедливості судового розгляду в окремих рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) трактується як належне відправлення правосуддя, право на доступ до правосуддя, рівність сторін, змагальний характер судового розгляду справи, обґрунтованість судового розгляду тощо.

У рішенні від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» (Menshakova v. Ukraine, заява № 377/02) ЄСПЛ також виклав конвенційні стандарти стосовно доступу до суду: «Суд повторює, що п. 1 статті 6 гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Таким чином, він втілює в собі «право на суд», яке, згідно з практикою ЄСПЛ, включає в себе не тільки право ініціювати провадження, але й право розраховувати на «розгляд» спору судом (див., наприклад, рішення у справі «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ЄСПЛ 2002-ІІ).

ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» ((Bellet v. France)) від 04 грудня 1995 року). Суворе трактування національним законодавством процесуального правила (надмірний формалізм) можуть позбавити заявників права звертатись до суду (рішення у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії» (Perez de Rada Cavanilles v. Spain) від 28 жовтня 1998 року).

Право на отримання судового захисту означає, що суб`єкт має право звернутися до суду та матиме право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом. Можливість реалізувати вказані права повинна бути забезпечена кожній особі без будь-яких дискримінаційних перепон чи занадто формалізованих ускладнень.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільних процесуальних правовідносин та їх гарантій.

За правилами цивільного процесуального законодавства, позовна заява за формою та змістом повинна відповідати статті 175 ЦПК України, а також вимогам статті 177 цього Кодексу.

У позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування (частина перша статті 175 ЦПК України).

Позовна заява повинна містити:

1) найменування суду першої інстанції, до якого подається заява;

2) повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові - для фізичних осіб) сторін та інших учасників справи, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), поштовий індекс, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), а також реєстраційний номер облікової картки платника податків (для фізичних осіб) за його наявності або номер і серію паспорта для фізичних осіб - громадян України (якщо такі відомості позивачу відомі), відомі номери засобів зв`язку, офіційної електронної адреси та адреси електронної пошти;

3) зазначення ціни позову, якщо позов підлягає грошовій оцінці; обґрунтований розрахунок сум, що стягуються чи оспорюються;

4) зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них;

5) виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини;

6) відомості про вжиття заходів досудового врегулювання спору, якщо такі проводилися, в тому числі, якщо законом визначений обов`язковий досудовий порядок урегулювання спору;

7) відомості про вжиття заходів забезпечення доказів або позову до подання позовної заяви, якщо такі здійснювалися;

8) перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви;

9) попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи;

10) підтвердження позивача про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав (частина третя статті 175 України).

За змістом частини п`ятої статті 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

У частині першій статті 185 ЦПК України зазначено, що суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Згідно з частиною другою статті 185 ЦПК України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 175 і 177 цього Кодексу, сплатить суму судового збору, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві (ч. 3 ст. 185 ЦПК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 185 ЦПК України суддя повертає позовну заяву і додані до неї документи не пізніше п`яти днів з дня її надходження або з дня закінчення строку на усунення недоліків.

Матеріалами справи підтверджується, що в липні 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Російської Федерації та просила стягнути на свою користь відшкодування майнової шкоди, завданої внаслідок експропріації Російською Федерацією природних ресурсів Українського народу під час незаконної збройної агресії проти України, в розмірі 30 016 687 грн 84 коп та моральної шкоди в розмірі 2 062 875 грн, а всього 32 795 560 грн (а. с. 1-8).

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 25 вересня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до Російської Федерації, про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої експропріацією природних ресурсів Українського народу, залишено без руху.

Надано позивачеві строк, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху, для подання позовної заяви з додержанням вимог, викладених у статтях 175 і 177 ЦПК України, а саме: визначитись з вірним відповідачем, порядком повідомлення відповідача, перекладом документів на мову тієї держави, в які буде заплановано визнання можливого рішення суду у справі та його виконання, та на мову відповідача, визначити посольство (посольства) відповідача у тих країнах, в яких планується належне сповіщення (повідомлення) відповідача та надіслання на його адресу копії документів (позов, додані до нього докази), їх переклад на мову відповідача (належним чином засвідчений уповноваженим перекладачем або нотаріальний переклад позовної заяви та доданих до неї документів), надати докази на підтвердження завдання позивачу матеріальної та моральної шкоди, надати докази факту пошкодження майна позивача, з врахуванням роз`яснень викладених в мотивувальній частині данної ухвали.

Роз`яснено положення частини третьої статті 185 ЦПК України, якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені в даній ухвалі, позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду, якщо позивач не усуне недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, заява вважається неподаною і повертається позивачеві (а. с. 22-26).

04 жовтня 2024 року на виконання вимог зазначеної ухвали представником позивача було подано до суду заяву про усунення недоліків позовної заяви (а. с. 28-37).

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 09 грудня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 до Російської Федерації про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої експропріацією природних ресурсів Українського народу, визнано неподаною та повернуто позивачу.

Роз`яснено позивачу, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви (а. с. 40-45).

Ухвала суду мотивована тим, що позивач не здійснила відповідні переклади всіх процесуальних документів судової справи, позову та доданих до нього матеріалів на мову відповідача - іноземного елементу, в тому числі шляхом/але не виключно залучення перекладача до участі у справі.

Крім того, суд першої інстанції вказав, що ОСОБА_1 до позовної заяви про стягнення на її користь 30 016 687,84 грн, майнової шкоди, та 2 062 875 грн моральної шкоди, не надано жодних доказів на підтвердження та обґрунтування заявлених нею вимог, не надано доказів, які б підтверджували вказану суму (офіційних висновків відповідних установ, які уповноваженні на надання таких висновків відповідно до чинного законодавства України, експертних висновків тощо).

Також, суд зауважив, що ОСОБА_1 в позовній заяві зазначається, що населення України у 2024 році буде складати приблизно 33400 000 осіб, при цьому, на підтвердження вказаної чисельності населення також не надано відповідних офіційних документів, які б підтверджували кількість населення в Україні в 2024 році, а заявляючи до стягнення матеріальну шкоду в розмірі 30 016 687,84 грн, позивач не надала документів, які б підтверджували факт пошкодження її майна.

Проте, суд вважає, що повернення позовної заяви ОСОБА_1 у зв`язку з не усуненням вказаних недоліків є неправильним та таким, що не відповідає вимогам закону, а доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими, з огляду на таке.

Згідно ч. 1 ст. 9 ЦПК України цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою.

За приписами ч. 1 ст. 6 Закону України «Про засади державної мовної політики» державною мовою України є українська мова.

Відповідно до ч. 3 ст. 14 Закону України «Про засади державної мовної політики» сторони, які беруть участь у справі, подають письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою.

Частиною 1 ст. 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України.

У разі якщо при розгляді справи з іноземним елементом у суду виникне необхідність у врученні документів або отриманні доказів, у проведенні окремих процесуальних дій за кордоном, суд може направити відповідне доручення компетентному органу іноземної держави в порядку, встановленому процесуальним законом України або міжнародним договором України (ч. 1 ст. 80 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Відповідно до статті 498 ЦПК України у разі якщо в процесі розгляду справи суду необхідно вручити документи, отримати докази, провести окремі процесуальні дії на території іншої держави, суд України може звернутися з відповідним судовим дорученням до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави (далі - іноземний суд) у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Доручення суду України надсилається у порядку, встановленому цим Кодексом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а якщо міжнародний договір не укладено - Міністерству юстиції України, яке надсилає доручення Міністерству закордонних справ України для передачі дипломатичними каналами.

Аналіз вказаних положень свідчить про те, що суд у випадку, коли виникає потреба провести окремі процесуальні дії на території іншої держави в процесі розгляду справи може зобов`язати позивача надати переклади позову та доданих до нього матеріалів на мову відповідача - іноземного елементу.

Положеннями ст. 175, 177 ЦПК України визначені основні вимоги щодо форми і змісту позовної заяви, подання копій позовної заяви та доданих до неї документів.

Повернути заяву позивачеві суд може тільки у випадках наявності недоліків позовної заяви прямо встановлених ст. 175 і 177 ЦПК України.

Разом з тим, вказані норми не зобов`язують позивача подавати позов та додатки у перекладі на іноземну мову відповідача під час подачі позову, а тому залишення судом першої інстанції позовної заяви ОСОБА_1 без руху з вказаної підстави, та в подальшому повернення позовної заяви позивачеві, є передчасним та помилковим.

Крім того, як зазначено в частині п`ятій статті 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

За змістом частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із положеннями частини першої та другої статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Верховний Суд у своїх постановах, зокрема від 06 грудня 2023 року у справі № 337/804/23 (провадження № 61-12848св23) та від 25 січня 2021 року у справі № 308/13063/19 (провадження № 61-7912св20) зазначав, що на стадії вирішення питання щодо відкриття провадження у справі суддя не вправі вирішувати питання достатності доказів, поданих позивачем на обґрунтування своїх вимог, а кожна сторона може розпоряджатися своїми процесуальними правами на власний розсуд та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій, відсутність певних доказів не перешкоджає розгляду справи, за результатами якого вирішується питання про доведеність чи недоведеність пред`явлених позовних вимог, оцінка доказів є можливою виключно на стадії розгляду справи по суті.

Суд першої інстанції не врахував, що на стадії пред`явлення позовної заяви, вирішення питання про наявність/відсутність підстав для відкриття провадження у справі, суд перевіряє відповідність позовної заяви вимогам ст. ст. 175, 177 ЦПК України, тобто перевіряє передумови права на пред`явлення позову особи та дотримання порядку її подання, та не вправі уточнювати, пропонувати позивачу надати (зазначити) докази, які на думку суду повинні відповідати за позовом.

З аналізу викладеного, вбачається, що суд першої інстанції повинен був надавати оцінку доказам під час розгляду справи по суті, а відсутність доказів на підтвердження факту пошкодження майна позивача, розміру заявлених вимог та обставин, які зазначені у позовній заяві, не є підставою для залишення позовної заяви без руху та, в подальшому, її повернення позивачеві в порядку ст. 185 ЦПК України.

Суд першої інстанції не врахував, що право на розгляд справи означає право особи звернутися до суду та право на те, що його справа буде розглянута та вирішена судом.

Україна, як учасниця Конвенції, повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства.

При цьому особі має бути забезпечена можливість реалізувати вказані права без будь-яких перепон чи ускладнень. Здатність особи безперешкодно отримати судовий захист є змістом поняття доступу до правосуддя. Перешкоди у доступі до правосуддя можуть виникати як через особливості внутрішнього процесуального законодавства, так і через передбачені матеріальним правом обмеження.

Аналогічні правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 січня 2023 року у справі № 170/129/21 (провадження № 14-97цс22).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 зазначила, що справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.

Європейський суд з прав людини зауважив, що внутрішньодержавним судам при застосуванні процесуальних норм належить уникати як надмірного формалізму, так і надмірної гнучкості, які можуть призвести до скасування процесуальних вимог, встановлених законом (SHISHKOV v. RUSSIA, № 26746/05, § 110, ЄСПЛ, від 20 лютого 2014 року).

З огляду на викладене є підстави вважати, що відповідно до статті 55 Конституції України та пункту 1 статті 6 Конвенції право позивача на доступ до суду та справедливий судовий розгляд є порушеним.

Суд вважає, що повернення позовної заяви із зазначених судом підстав не відповідає принципу розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю цілі й порушує сутність права останнього на доступ до суду, що з огляду на положення статті 6 Конвенції є недопустимим.

Повертаючи позовну заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції припустився надмірного формалізму, унаслідок якого було порушене право заявника на судовий захист.

Ураховуючи наведене та з метою недопущення порушення права на доступ до правосуддя, суд дійшов висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваної ухвали та передачі справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали (п. 4 ч. 1 ст 379 ЦПК України).

Оскільки, суд першої інстанції виніс ухвалу з порушенням норм процесуального права, яке призвело до постановлення незаконної ухвали, передчасно повернув позовну заяву позивачеві, тому відповідно пункту четвертого частини першої статті 379 ЦПК України ухвала підлягає скасуванню з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Щодо судових витрат

Згідно пункту 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки, ухвала суду першої інстанції, яка перешкоджає подальшому розгляду справи, підлягає скасуванню з передачею справи на розгляд до суду першої інстанції, то розподіл суми судових витрат, понесених позивачем під час перегляду оскаржуваної ухвали судом апеляційної інстанції, підлягає здійсненню судом, який ухвалює остаточне рішення за результатами розгляду справи по суті, керуючись загальними правилами розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 362, 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу адвоката Семенова Євгенія Олексійовича, який представляє інтереси ОСОБА_1 , задовольнити.

Ухвалу Кіровського районного суду м. Кіровограда від 09 грудня 2024 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду у випадках передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий суддя С. І. Мурашко

Судді О. Л. Карпенко

О. І. Чельник