Дата документу 28.01.2025 Справа № 323/3143/21
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/2451/24 Головуючий в 1-й інстанції Дацюк О.І..
Провадження № 22-ц/807/294/25 Суддя-доповідач: Кочеткова І.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2025 року місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Кочеткової І.В.,

суддів: Кухаря С.В.,

Полякова О.З.,

секретар: Волчанова І.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки,

за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк» на заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 жовтня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року АТ «Державний ощадний банк України» звернулось з позовом до ОСОБА_1 , в обґрунтування якого зазначало, що 21 листопада 2007 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 4800, за яким ОСОБА_2 отримала грошові кошти в розмірі 60 000 грн. за умови сплати відсотків за користування кредитом в розмірі 16,50% річних, строком на 120 місяців з остаточним терміном погашення не пізніше 20 листопада 2017 року.

З метою забезпечення вказаного кредитного договору, 21 листопада 2007 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки № 2726, предметом якої став житловий будинок з господарчими побудовами, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з невиконанням зобов`язань за кредитним договором, банк звернувся з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, який рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 23 червня 2017 року було задоволено частково, заборгованість стягнуто. Однак зобов`язання за договором не виконано.

У зв`язку із вказаним, позивач просив в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором від 21 листопада 2007 року, звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 2726 від 21 листопада 2007 року, а саме на житловий будинок та господарчі побудови за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 , шляхом продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження.

Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 жовтня 2024 року позов АТ «Державний ощадний банк України» до ОСОБА_1 , третя особа без самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду АТ «Державний ощадний банк України» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати повністю та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив, проте це не заважає її розгляду за наявним матеріалами справи.

В засідання апеляційного суду належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи ОСОБА_1 і третя особа ОСОБА_2 , постійним зареєстрованим місцем проживання яких є тимчасово окупована територія, не з`явилися. Інформацію про призначення справи до розгляду було оприлюднено на офіційному веб-порталі судової влади України.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Європейський суд з прав людини у справі «Юніон Аліментарі Сандерс С.А. проти Іспанії» («Alimentaria Sanders S.A. v. Spain», рішення від 7 липня 1989 ркоу, заява №11681/85, п.35) зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Апеляційний суд виходить із того, що якщо сторони та/або їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін чи їх представників, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони у спору.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, доводи представника Банку адвоката Снайко Г.О., яка підтримала апеляційну скаргу і просила про її задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за результатами розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, апеляційний суд має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 1-4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції вважав, що позивачем не надано належних та допустимих доказів існування та розміру заборгованості за кредитним договором.

Колегія суддів не погоджується із зазначеними висновками суду першої інстанції виходячи з такого.

Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 21 листопада 2007 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_2 було укладено кредитний договір № 4800, за яким ОСОБА_2 отримала грошові кошти в розмірі 60 000 грн., за умови сплати відсотків за користування кредитом в розмірі 16,50% річних, строком на 120 місяців з остаточним терміном погашення не пізніше 20 листопада 2017 року.

З метою забезпечення вказаного кредитного договору, 21 листопада 2007 року між ПАТ «Державний ощадний банк України» АТ «Ощадбанк» та ОСОБА_1 був укладений договір іпотеки № 2726, предметом якої стали: житловий будинок з господарчими побудовами, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 ; та житловий будинок з господарчими побудовами, розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором, банк звернувся з позовом до Оріхівського районного суду Запорізької області про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 23 червня 2017 року у справі № 323/1453/17 позов було задоволено частково, стягнуто заборгованість за кредитним договором в розмірі 35 034 грн. 27 коп. Однак на даний час зобов`язання за договором не виконано.

За змістом статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.

Іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов`язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов`язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов`язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов`язань або зменшити їх.

Забезпечувальне зобов`язання (взаємні права й обов`язки) виникає між іпотекекодержателем (кредитором за основним зобов`язанням) та іпотекодавцем (боржником за основним зобов`язанням).

Виконання забезпечувального зобов`язання, що виникає з іпотеки, полягає в реалізації іпотекодержателем (кредитором) права одержати задоволення за рахунок переданого боржником в іпотеку майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Сутність цього права полягає в тому, що воно дозволяє задовольнити вимоги кредитора навіть у разі невиконання боржником свого зобов`язання в силу компенсаційності цього права за рахунок іпотечного майна та встановленого законом механізму здійснення кредитором свого переважного права, незалежно від переходу права власності на це майно від іпотекодавця до іншої особи (в тому числі й у випадку недоведення до цієї особи інформації про обтяження майна).

Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону.

Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене в статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом.

Правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку», згідно з частиною третьою статті 33 якого звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про недоведеність позивачем факту невиконання рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором є помилковим, оскільки, виходячи із принципу змагальності сторін, у спорі про стягнення кредитної заборгованості на позивача покладається тягар доведення надання позичальнику кредитних коштів та порушення боржником своїх зобов`язань щодо повернення кредиту, а на відповідачі відповідно лежить тягар доведення відсутності у нього заборгованості. Враховуючи те, що відповідачем та боржником не надано доказів виконання рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 23 червня 2017 року, не вбачається підстав вважати, що у банку відсутнє право на стягнення заборгованості за рахунок предмету іпотеки.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладено у постанові від 30 серпня 2023 року у справі № 753/20537/18.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що розмір заборгованості, на погашення якої банк просить звернути стягнення на предмет іпотеки є необґрунтованою.

Так, відповідно до рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 23 червня 2017 року у справі № 323/1453/17 було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Донецьке обласне управління АТ «Ощадбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 35 034, 27 грн., яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 20 500 грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 8 121,03 грн., інфляційного збільшення заборгованості у розмірі 5 582,72 грн., 3% річних від суми заборгованості у розмірі 830,52 грн.

При цьому банк у даному позові просить стягнути на предмет іпотеки заборгованість за кредитом в розмірі 48 351,73 грн., що складається з 20 500 грн. прострочена заборгованість за основним боргом; 10 112,67 грн. прострочена заборгованість за відсотками; 8 923 грн. втрати від інфляції на суму простроченого кредиту; 4 498,62 грн. втрати від інфляції на суму нарахованих та несплачених процентів; 2 834,99 грн. 3% річних на суму простроченого кредиту; 1 415,19 грн. 3% річних на суму нарахованих та несплачених процентів.

Однак, звернувшись до суду із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, банк змінив строк виконання зобов`язання, у зв`язку з чим втратив право нараховувати відсотки за користування коштами.

Зазначене узгоджується в правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладено у постанові № 444/9519/12 від 28 березня 2018 року, в якій суд зазначив, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Окрім того, як зазначив Верховний Суд викладеними у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Таким чином, розмір заборгованості, що підлягає погашенню за рахунок звернення стягнення на предмет іпотеки становить 45 938,03 грн., що складається з заборгованості за кредитним договором за рішенням суду в розмірі 35 034, 27 грн.; 3% річних в розмірі 3 156 грн. та індексу інфляції в розмірі 7 747,76 грн.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалене з неповним з`ясуванням обставин справи, а також що судом застосовано помилкові норми матеріального права, у зв`язку з чим судове рішення підлягає скасуванню, із частковим задоволенням позовних вимог.

З урахуванням наведеного, керуючись ст.ст. 374, 375, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.

Заочне рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23 жовтня 2024 року у цій справі скасувати та ухвалити нове, яким позов Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» задовольнити частково.

В рахунок погашення заборгованості ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНКОПП: НОМЕР_1 ) за кредитним договором № 4800 від 21 листопада 20007 року перед Акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» в розмірі 45 938, 03 гривень звернути стягнення на нерухоме майно, що є предметом іпотеки відповідно до іпотечного договору № 2726 від 21 листопада 2007 року, укладеному між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України та ОСОБА_2 , ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП: НОМЕР_2 ), а саме: житловий будинок, загальною площею 42,3 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м. та господарчі побудови, означені літерами: літня кухня літ. «Б», сарай літ. «В», вбиральня літ «Г», погріб літ. «пд», сарай літ. «Е», споруди 1-2, які розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , який належить ОСОБА_1 на підставі договору дарування від 23.12.1996, шляхом реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах за початковою ціною, визначеною на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Зупинити виконання рішення у частині звернення стягнення на предмет іпотеки на період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцяти денний строк після його припинення або скасування.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» судовий збір в розмірі 3 405 (три тисячі шістсот сімдесят п`ять) гривень 00 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови.

Повний текст постанови складено 29 січня 2025 року.

Головуюча І.В. Кочеткова

Судді: С.В. Кухар

О.З. Поляков