Житомирський апеляційний суд
Справа №285/3544/24 Головуючий у 1-й інст. Шкиря В. М.
Категорія 84 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Борисюка Р.М., Галацевич О.М.,

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №285/3544/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 27 листопада 2024 року, ухвалене під головуванням судді Шкирі В.М. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У липні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з даним позовом у якому просила надати їй дозвіл на виїзд сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у Канаду на оздоровлення без дозволу (згоди) та супроводу батька ОСОБА_2 на строк 6 місяців з 01.11.2024 по 01.05.2025 року. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що з 18.08.2012 по 30.11.2015 вона перебувала у шлюбу з відповідачем ОСОБА_2 , від шлюбу у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син - ОСОБА_3 . 30 листопада 2015 року шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 30.11.2015, визначено місце проживання дитини з матір`ю. Відповідно до рішення Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 24.11.2017 з відповідача на її користь стягуються аліменти на утримання сина ОСОБА_3 . З моменту розлучення і по сьогоднішній день, маючи реальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дитини, відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, не спілкується з дитиною, участі у житті сина свідомо не приймає. Вона самостійно несе усі витрати по утриманню сина, при цьому неодноразово в усній формі зверталась до відповідача з проханням прийняти участь в утриманні їх спільного сина, однак звернення позивача залишено відповідачем без задоволення. По стягненню аліментів існує заборгованість у розмірі 158610 грн. Наразі вона має намір вивезти дитину на відпочинок та оздоровлення в Канаду, де проживає її брат, але не має дозволу батька дитини. Вказує, що вона неодноразово зверталась в усній формі, а також з допомогою електронної пошти, соціальної мережі до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд сина, однак, всі її звернення проігноровані.

Рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 27 листопада 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що за умовами ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документу дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Вказані вимоги повністю кореспондуються із умовами п.18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31.03.1995 р. за № 231, згідно з яким оформлення паспорта/проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 р. № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16 річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску або без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З наведеного необхідно зробити висновок, що виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон не обмежується законом, а законом лише встановлюється певний порядок оформлення такого виїзду. Частина 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Станом на сьогоднішній день, батьки зобов`язані брати участь у вихованні своєї дитини, яке зводиться не тільки до особистих побачень із дитиною, але й до забезпечення всебічного розвитку власної дитини, закладення основ здоров`я, нормального відношення дитини до основних життєвих засад, розвитку інтелектуальних, творчих здібностей. Таким чином, виїзди дитини за кордон з усним узгодженням із батьком основних позицій кожної такої поїздки, що позивач постійно і намагається здійснити, жодним чином не порушать право батька на участь у вихованні власної дитини, оскільки мають за мету перш за все захист прав дитини. Позивач та її дитина є громадянами України, мають постійне місце проживання в Україні, позивач має місце роботи, батьки позивача проживають в Україні, дитина знаходиться на утриманні у матері, доступ батька до дитини не обмежений, позивач бере на себе всю відповідальність за дитину під час її поїздок за кордон. В той же час, з моменту розлучення відповідач не бере участі у вихованні дитини, не цікавиться її життям, по сплаті аліментів заборгованість склала 170610,70 грн. При зверненні до відповідача з проханням надати дозвіл, останній поставив умову про відмову від аліментів, що свідчить, що йому участь у вихованні дитини його не цікавить. Суд першої інстанції прийшов до хибного висновку про намагання виїхати до Канади на постійне місце мешкання, що не відповідає дійсності. Суд не взяв до уваги, що для поїздки в Канаду необхідно отримати візу, в той же час для неповнолітньої дитини має бути дозвіл батька або рішення суду. Твердження суду, що я можу з дитиною виїхати без дозволу батька є помилковим, так як для поїздки до Канади має бути віза. Надати суду квитки на літак в обидві сторони позивач не може, так як, при відсутності візи їх не має сенсу купувати. Суб`єктивна думка суду про намагання покинути Україну не відповідає дійсності, адже позивач має роботу, в Україні живуть її батьки похилого віку. В той же час, провідати брата, дати можливість дитині повноцінного відпочинку, задля підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану його здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, поспілкуватись з рідними родичами що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків і не повинно трактуватись судом, як намагання назавжди виїхати.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволення.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.08.2012 по 30.11.2015 , в якому у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 від 29.07.2022 року.

Шлюб між сторонами розірвано рішенням Новоград-Волинським міськрайонним судом Житомирської області 30.11.2015 року. Місце проживання дитини визначено з матір`ю ОСОБА_1 .

Дитина проживає з матір`ю за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується витягами з реєстру Новоград-Волинської територіальної громади № 2022/002149051 від 17.12.2022 та № 2022/002149082 від 17.12.2022 року.

Згідно довідки за підписом директора гімназії №9 Звягельської міської ради та класного керівника від 22.12.2023 ОСОБА_2 не цікавиться навчанням чи вихованням ОСОБА_3 , учня 5-Б класу.

За довідкою-розрахунком Корольовського ВДВС у м.Житомирі від 22.05.2024 ОСОБА_2 станом на 30.04.2024 має заборгованість по аліментам в сумі 158610,70 грн.

Листом запрошенням ОСОБА_4 запросив ОСОБА_1 , як сестру та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 (як племінника) в його родину в Канаді, вказавши, що після прибуття до Канади вони мають намір подати документи на постійне місце проживання за кордоном, а саме в Канаді за програмою Pathway to Permanent Residens - Reunification для громадян України. Також в листі вказано, що він запропонує житло поки вони не зможуть забезпечити собі постійне місце проживання.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що матеріали цивільної справи містять докази, що справжньою метою виїзду позивача з малолітньою дитиною є подача документів на постійне місце проживання за кордоном, а саме в Канаду за програмою Pathway to Permanent Residens - Reunification для громадян України.

Колегія суддів погоджується із таким висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини).

За правилами статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди.

Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Порядок виїзду за кордон громадян України визначено положеннями Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57.

Відповідно до положень статті 1 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в`їхати в Україну.

Порядок в`їзду до іноземної держави регулюється законодавством відповідної держави.

Громадянин України ні за яких підстав не може бути обмежений у праві на в`їзд в Україну.

Згідно статті 2 вказаного Закону документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в`їзд в Україну, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (дає право на в`їзд в Україну).

У передбачених міжнародними договорами України випадках замість документів, зазначених у частині першій цієї статті, для виїзду з України і в`їзду в Україну можуть використовуватися інші документи.

Перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 цього Закону.

Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України (Стаття 3 вказаного Закону).

Пунктом 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі Правила) передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на постійний консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 СК України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері).

За частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду .

Отже, дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька, на підставі наведених нормативних актів, не передбачає можливості його видачі на майбутні, постійні поїздки, є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц (провадження №14-400цс19) зроблено висновок про те, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Звертаючись до суду з позовом позивач просила надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон України сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у ОСОБА_5 на оздоровлення без дозволу та супроводу батька ОСОБА_2 у строк на 6 місяців з 01.11.2024 по 01.05.2025 року.

На підтвердження позовних вимог позивач надала, лист запрошення ОСОБА_6 , яким останній запросив ОСОБА_1 , як сестру та ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 (як племінника) в його родину в Канаді, вказавши, що після прибуття до Канади вони мають намір подати документи на постійне місце проживання за кордоном, а саме в Канаді за програмою Pathway to Permanent Residens - Reunification для громадян України. Однією з умов програми є фізична присутність у Канаді. Перебуваючи в Канаді, Оксана та її син матимуть дійсний статус тимчасового резидента протягом усього часу. Також в листі вказано, що він запропонує житло поки вони не зможуть забезпечити собі постійне місце проживання.

З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, що матеріали справи містять докази, що справжньою метою виїзду позивача з малолітньою дитиною є подача документів на постійне місце проживання за кордоном, а саме в Канаді за програмою Pathway to Permanent Residens - Reunification для громадян України.

Крім того, судом першої інстанції вірно зазначив, що не надання доказів позивачем на підтвердження повернення її на територію України, свідчить про насправді одноразовий виїзд позивача з дитиною за межі кордону України, та може призвести до порушення прав як дитини так і батьківських прав відповідача (яких він їх не позбавлений). Дитина та батько, який не позбавлений батьківських прав, мають право на вільне спілкування, духовний та культурний розвиток.

Також матеріали справи не містять доказів про відмову батька у видачі згоди на виїзд дитини за кордон у супроводі лише матері.

Враховуючи наведене, колегія суддів, вважає, що на підставі належним чином оцінених доказів, поданих ОСОБА_1 , з урахуванням встановлених обставин і вимог закону, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог .

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права, не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених у мотивувальній частині оскаржуваного рішення.

Повторне викладення ОСОБА_1 в апеляційній скарзі обставин, на які вона посилалася в позовній заяві, не є підставою, яка передбачена законом для скасування законного і обґрунтованого рішення суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Викладене дає підстави для висновку, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції - без змін із підстав, передбачених ст.375 ЦПК України.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 27 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий

Судді