Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 січня 2025 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді - Хамник М.М.,

за участю секретаря судових засідань Гефнер К.-С.Л.,

представник позивачів адвоката Бойко Б.Б.,

представника відповідача 1 адвоката Павліченко Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Оноківської ОТГ Ужгородського району про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 0,0840 га по 1/3 частці за кожним та витребування вказаної ділянки від ОСОБА_4 на користь позивачів,

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулись до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області до ОСОБА_4 , Оноківської ОТГ Ужгородського району, в якому просять визнати право власності по 1/3 частці за кожним, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 0,0840 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, зареєстрованому в Державному земельному кадастрі з визначеним кадастровим номером :11:011:0250, яка знаходиться в межах с. Оноківці, мкрн. «Шахта» та витребувати в ОСОБА_4 на їх користь вказану земельну ділянку (з урахуванням заяви про зміну позовних вимог від 04.10.2024).

В обґрунтування позову зазначають, що належна гр. ОСОБА_4 земельна ділянка (кадастровий номер :11:011:0250) площею 0,0840 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться в межах с.Оноківці, мкрн. «Шахта» перетинається, а саме накладається на земельну ділянку, що належить померлому гр. ОСОБА_5 згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії серія ІІІ-ЗК № 005740 від 04.06.1996 року, який видано на підставі розпорядження Ужгородської райдержадміністрації №318 від 22.05.1996 року, реєстраційний номер 524, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку.

16 вересня 2024 року приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Матей Р.І. відмовлено позивачам спадкоємцям ОСОБА_5 , у видачі свідоцтва про право власності оскільки Державний акт на земельну ділянку, виданий ОСОБА_5 , не був зареєстрований в Державному земельному кадастрі.

Відповідач, Оноківська ОТГ Ужгородського району, подала відзив на позовну заяву, в якому просила відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що в Оноківській сільській раді відсутні відомості про виділення ОСОБА_5 земельної ділянки на підставі розпорядження Ужгородської райдержадміністрації №318 від 22.05.1996 року, реєстраційний номер 524. Відтак, вважає, що рішення ХХХVІІ сесії VІІ скликання І-засідання номер 1013 від 15 березня 2019 року видане Оноківською сільською радою «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_4 », прийнято сільською радою в межах своїх повноважень.

Ухвалою суду від 31.08.2021 року задоволено заяву про забезпечення позову в даній цивільній справі та вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно - земельну ділянку з кадастровим номером :11:011:0250, площею 0,084 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, в межах мікрорайону «Шахта» в с.Оноківці Ужгородського району в частині заборони її відчуження.

Ухвалою суду від 08.09.2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, розгляд справи постановлено проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 20.01.2023 року витребувано від Головного управління Держгеокадастру у Закарпатській області копію проекту землеустрою на земельну ділянку з кадастровим номером :11:011:0250, площею 0,0840 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка знаходиться в межах с.Оноківці, мкрн. «Шахта», розробленого на замовлення ОСОБА_4 , та копію технічної документації щодо встановлення відновлення меж в натурі на земельну ділянку кадастровий номер :03:0041:0255 площею 0, 08 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка знаходиться в межах АДРЕСА_1 , розробленого на замовлення ОСОБА_6 копії.

Ухвалою суд від 09.08.2023 року призначено у справі судову земельно-технічну експертизу, проведення якої доручено судовому експерту Бучок Роману Петровичу, а провадження у справі зупинено.

06 листопада 2023 року судовий експерт Бучок Роман Петрович надіслав до суду клопотання про надання додаткових матеріалів для проведення призначеної судом експертизи.

Ухвалою суду від 09.11.2023 року поновлено провадження у справі.

Ухвалою суду від 19.12.2023 року постановлено витребувати у Оноківської сільської ради:

- Викопіювання з картографічних матеріалів (плану земельно-господарського Устрою, генерального плану, детального плану, матеріалів інвентаризації на території Оноківської сільської ради з позначенням місця сільської ради до 2018 року) Оноківської сільської ради з розташування земельної ділянки, що посвідчена державним актом на право приватної власності на землю І-ЗK №005740, який видано ОСОБА_5 на підстав розпорядження Ужгородської райдержадміністрації N318 від 22.05.1996 року Оноківської сільської (чіткі кольорові копії) у масштабі не більше 1:2000;

- Викопіювання з картографічних матеріалів, які містяться у проекті землеустрою гр. ОСОБА_4 (чіткі кольорові копії);

- Викопіювання, яке надано до заяви гр. ОСОБА_4 на розробку проекту землеустрою (чіткі кольорові копії).

23.01.2024 року на виконання ухвали суду від 19.12.2023 року Оноківська сільська рада надала суду витребувані документи.

Ухвалою суду від 30.01.2024 року направлено матеріали цивільної справи №308/11537/21 для продовження проведення судової земельно-технічної експертизи, призначеної ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.08.2023 року, проведення якої доручено судовому експерту Бучок Роману Петровичу. На час проведення експертизи провадження по справі зупинено.

12.06.2024 року на адресу суду судовим експертом Бучок Р.П. направлено висновок судової земельно-технічної експертизи №5/24 від 10.06.2024 року по даній справі.

Ухвалою суду від 14.06.2024 року поновлено провадження у справі та призначено підготовче засідання.

03.10.2024 представником позивача адвокатом Бойко Б.Б. подано заяву про зміну позовних вимог, в якій просив замінити вимогу про визнання недійсним та скасування рішення ХХХVІІ сесії VІІ скликання І-засідання номер 1013 від 15 березня 2019 року виданого Оноківською сільською радою «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. ОСОБА_4 » (кадастровий номер :11:011:0250) площею 0,0840 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, яка знаходиться в межах с.Оноківці, мкрн. «Шахта» та скасувати державну реєстрації речового права на неї в реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 30775608, на вимогу про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 0,0840 га по 1/3 частці за кожним з позивачів та витребування вказаної ділянки від ОСОБА_4 на користь позивачів.

Ухвалою суду від 07.11.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду.

Ухвалою суду від 13.12.2024 позовну заяву залишено без руху. Надано позивачу строк для усунення виявлених недоліків.

18.12.2025 на виконання вимог ухвали суду від 13.12.2024 представником позивача адвокатом Бойко Б.Б. подано заяву про усунення недоліків.

Представник відповідача 2 в судове засідання не з`явилась, подала заяву про розгляд справи без її участі.

У судовому засіданні представник позивачів просив суд позовні вимоги задовольнити у повному обсязі з підстав викладених у позові (з урахуванням уточнених позовних вимог).

Представник відповідача 1 просила відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що відповідач в законний спосіб отримав належну йому земельну ділянку на яку має правовстановлюючі документи.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.

Згідно з частинами другою, третьою статті 1223 ЦК України уразі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Відповідно до частини першої статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно до нотаріуса, який відповідно до вимог статті 68 Закону України «Про нотаріат» при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом перевіряє факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом осіб, які подали заяву про видачу свідоцтва та склад спадкового майна.

У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення у нотаріальному порядку.

Прийняття спадщини спадкоємцем, який звертається з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, має встановлюватися належними доказами: копіями документів із спадкової справи, якщо така справа заводилася нотаріусом, довідками з житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі №129/1033/13-ц).

Позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , є спадкоємцями ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (свідоцтво про смерть серія НОМЕР_1 ) (перша черга спадкування).

Родинні зв`язки доводяться свідоцтвом про одруження ОСОБА_1 серія НОМЕР_2 від 01.02.1986 року, свідоцтвом про народження та одруження ОСОБА_2 серія НОМЕР_3 від 29.11.1990 року та серія НОМЕР_4 від 10.11.2012 року, свідоцтвом про народження та одруження ОСОБА_3 серія НОМЕР_5 від 21.11.1986 року та серія НОМЕР_6 від 07.09.2013 року.

Померлому ОСОБА_5 належала земельна ділянка, що знаходиться в с.Оноківці, мікрорайон «Шахта», Ужгородського району, Закарпатської області, на підставі розпорядження Ужгородської райдержадміністрації № 318 від 22.05.1996 року, державний акт про право приватної власності, яку позивачі успадкували після його смерті, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 66123395 від 23.08.2021 року, спадкова справа номер 68188139.

З метою внесення відомостей про земельну ділянку площею 0,08 га. в базу Державного земельного кадастру та присвоєння їй кадастрового номеру, позивачі звернулися до сертифікованого інженера землевпорядника ФОП ОСОБА_7 , сертифікат № 000288.

За результатами геодезичного знімання ділянки в натурі (на місцевості) з врахуванням її площі та конфігурації зазначеної в державному акті, позивачам було повідомлено та надано відповідні графічні матеріали, з яких встановлено, що земельна ділянка, яка належала ОСОБА_5 міститься в складі іншої ділянки, яка зареєстрована за відповідачем - ОСОБА_4 кадастровий номер :11:011:0250 (відповідь сертифікованого інженера землевпорядника ФОП ОСОБА_7 від 26.08.2021 року).

Прізвище суміжного землевласника ділянки з кадастровим номером :11:011:0250 та згідно державного акту на землю серія ІІІ-ЗК № 005740 від 04.06.1996 року з лівої сторони співпадає - ОСОБА_6 , що доводиться інформацією з Державного земельного кадастру від 24.08.2021 року.

З метою з`ясування наведених обставин позивачі звернулися до Оноківської сільської ради, яка повідомила, що рішенням XXXVII сесії VII скликання І - засідання виписка з рішення № 1013 від 15 березня 2019 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність» Оноківською сільською радою було затверджено гр. ОСОБА_4 проект землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки площею 0,0840 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, зареєстрованому в Державному земельному кадастрі та визначеним кадастровим номером :11:011:0250, яка знаходиться в межах с. Оноківці, мкрн. «Шахта» та надано вказану земельну ділянку у власність гр. ОСОБА_4 .

16 вересня 2024 року позивачі звернулись до приватного нотаріуса Ужгородського міського нотаріального округу Матей Р.І., із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0.08 га., розташовану с. Оноківці, мкрн. «Шахта», яка належала померлому ОСОБА_5 на підставі Державного акту на земельну ділянку серії ІІІ-ЗК №005740 від 04.06.1996 року, реєстраційний номер 524. Однак, приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Матей Р.І. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії вих. №68/02- 31 від 16.09.2024 року, з посиланням на п. п. 4.20. п. 4 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, відповідно до якого видача свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку нотаріусом проводиться на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку та витягу з Державного земельного кадастру.

Державний акт на земельну ділянку, виданий ОСОБА_5 повинен був бути зареєстрований в Державному земельному кадастрі. Відомості про дану земельну ділянку до Державного земельного кадастру внесені не були, кадастровий номер не був присвоєний. Тому, зважаючи на викладене вище, свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,08 га., що розташована в с.Оноківці, мкрн. «Шахта» після смерті ОСОБА_5 не може бути видано.

Згідно із частиною першою статті 79 чинного Земельного кодексу України (далі - ЗК України) земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Відповідно до положень частин першої та третьої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень або за результатами аукціону.

За нормою статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Частиною другою статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Статтею 126 ЗК України, у редакції до 1 січня 2013 року, визначалось, що право власності на земельні ділянки посвідчувалося державним актом, цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки чи свідоцтвом про право на спадщину.

Право оренди земельної ділянки посвідчувалося договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону, або договором оренди землі та договором відчуження права оренди землі, зареєстрованими відповідно до закону.

Відповідно до положень статей 18, 21 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» результатом державної реєстрації прав на нерухоме майно є рішення державного реєстратора та витяг з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав, які надаються в електронній та (за бажанням заявника) в паперовій формі.

Частинами третьою та четвертою статті 79 ЗК України встановлено, що сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі.

Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера.

Статтею 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» (чинний з 01.01.2013) визначено:

- державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера;

- кадастровий номер земельної ділянки - індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування.

При цьому, згідно із пунктом 2 Розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр», земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера.

У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або комплексного плану просторового розвитку території територіальної громади, генерального плану населеного пункту, детального плану території за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом, або органу місцевого самоврядування, що затвердив комплексний план просторового розвитку території територіальної громади, генеральний план населеного пункту, детальний план території.

Пунктом 10 Розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про Державний земельний кадастр», встановлено, що документи якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності Законом України «Про Державний земельний кадастр», є дійсними.

Отже, чинне законодавство України чітко визначає поняття земельної ділянки - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Земельні ділянки диференціюють:

за формою права власності на них і права користування;

за суб`єктним складом щодо прав на земельні ділянки (громадяни, юридичні особи, територіальні громади і держава);

за цільовим використанням земель відповідно до існуючих категорій земель. Користування певною земельною ділянкою можливо розглядати крізь призму її меж (використання земельної ділянки має своє закінчення, виражене певними межами) та її цільового призначення (спосіб використання земельної ділянки безумовно пов`язаний із певним конкретним видом використання - цільовим призначенням).

Статтею 38 ЗК України визначено, що до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.

Стаття 39 ЗК України регламентує, що використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.

Межа - мінімальна за шириною земельна смуга, яка слугує відокремленням однієї ділянки від іншої, або від вулиці, проїзду тощо.

Межа земельної ділянки - сукупність ліній, що утворюють замкнений контур і розмежовують земельні ділянки. Межі земельних ділянок визначаються на місцевості у відповідності із документацією із землеустрою і документами, що підтверджують права на земельну ділянку (державний акт, витяг про державну реєстрацію прав та інші). Межами земельної ділянки, як правило, виступають наземні тверді контури (паркани, стіни будівель тощо) або умовна лінія на поверхні, яка розділяє дві суміжні ділянки. Термін «суміжні земельні ділянки» міститься у спільному Наказі Фонду державного майна та Державного комітету з питань житлово-комунального господарства «Про застосування Порядку визначення вартості відтворення чи заміщення земельних поліпшень будинків, будівель та споруд малоповерхового житлового будівництва.

Враховуючи зазначене, а також положення ч. 1 ст. 21 Закону України «Про Державний земельний кадастр» можна дійти висновку, що суміжними земельними ділянками є ті, в яких є спільна межа. Тобто, дотримуватися обов`язку не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів передусім означає не виходити за межі власної земельної ділянки, таким чином не порушуючи меж суміжних земельних ділянок.

Відповідно до п. 4.3. Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Держкомзему 18.05.2010 № 376 (втрата чинності 14.09.2021) (далі - Інструкції), відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до статті 186 Земельного кодексу України документації із землеустрою.

У разі відсутності такої документації розробляється технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Згідно із п. 4.4. Інструкції, у разі неможливості виявлення дійсних меж їх встановлення здійснюється за фактичним використанням земельної ділянки. Якщо фактичне використання ділянки встановити неможливо, то кожному виділяється однакова за розміром частина спірної ділянки.

Відповідно до абзацу п`ятого п. 1.3. Інструкції межа земельної ділянки - це сукупність ліній, що утворюють замкнений контур і розмежовують земельні ділянки.

Відповідно до ч. 1 ст. 8 чинного Закону України «Про Державний земельний кадастр», геодезичною основою для Державного земельного кадастру є державна геодезична мережа. Згідно з ч.3 ст. 8 вказаного Закону, для формування картографічної основи Державного земельного кадастру використовується єдина державна система координат.

Абз. 9 ст. 10 Закону України «Про топографо-геодезичну і картографічну діяльність» врегульовує, що під час здійснення топографо-геодезичних, картографічних робіт повинно забезпечуватися виконання топографічних, картографічних, кадастрових зйомок та оновлення карт і планів, зйомок континентального шельфу та водних об`єктів в єдиній системі координат і висот.

Слід зазначити, що інформація про координати поворотних точок, дирекційні або внутрішні кути, що дають змогу точно відтворити конфігурацію земельних ділянок, у правовстановлюючих документах (свідоцтві про право власності, державних актах, витягах з реєстру тощо) не відображаються. Цього не вимагають і не вимагали норми чинного законодавства України.

Отже, свідоцтво про право власності на земельну ділянку (витяг з Державного реєстру прав) та/або державний акт на право власності на земельну ділянку чи державний акт на право постійного користування землею, інформаційна довідка є результатами проведених робіт із землеустрою, що супроводжується виготовленням документації із землеустрою з наступним присвоєнням земельній ділянці кадастрового номера.

Враховуючи вищезазначене, норми статті 13 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», статті 79 ЗК України, реєстрація ділянки у Державному реєстрі прав, як і державні акти на право постійного користування землею (земельними ділянками), повинні складатися за принципом відповідності документації із землеустрою, інформації про земельну ділянку, яку внесено до Державного земельного кадастру чи Державного реєстру земель. Тому, при проведенні досліджень, що стосуються меж земельних ділянок, за координати поворотних точок меж, що відповідають правовстановлюючому документу, слід приймати координати поворотних точок меж земельної ділянки, визначені документацією із землеустрою або ж відомості про координати поворотних точок меж земельної ділянки, що надані з бази даних Державного земельного кадастру.

Частиною першою статті 20 Закону України «Про Державний земельний кадастр» встановлено, що відомості Державного земельного кадастру є офіційними. Відповідно до частини першої статті 6 Закону України «Про Державний земельний кадастр», ведення та адміністрування Державного земельного кадастру забезпечуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Згідно із п. 1 Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 р. № 15, центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства і який реалізує державну політику у сфері національної інфраструктури геопросторових даних, топографо-геодезичної і картографічної діяльності, земельних відносин, землеустрою, у сфері Державного земельного кадастру, земельного нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі в частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів, є Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр).

Отже, у випадку, якщо наявні вихідні дані щодо координат поворотних точок меж досліджуваних земельних ділянок суперечать одне одному, застосуванню підлягають відомості з Державного земельного кадастру, оскільки такі відомості є офіційними.

Згідно пункту 7 частини першої статті 1 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» містобудівна документація - затверджені текстові та графічні матеріали з питань регулювання планування, забудови та іншого використання територій. Статтею 17 Закону України «Про основи містобудування» так само визначено поняття «містобудівна документація» і зазначено, що містобудівна документація є основою зокрема для підготовки вихідних даних для розробки землевпорядної документації; вирішення питань щодо вилучення (викупу), передачі (надання) земельних ділянок у власність чи користування громадян та юридичних осіб.

ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , мав у власності земельну ділянку загальною площею 0,08 га. Право власності на земельну ділянку посвідчено державним актом на право приватної власності на землю серії ІІІ-ЗК № 005740 від 04.06.1996 року, який видано на підставі розпорядження Ужгородської райдержадміністрації №318 від 22.05.1996 року, для будівництва та обслуговування житлового будинку. Земельна ділянка розташована на території мікрорайону «Шахта». Акт зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 524 (том 1, а.с. 21).

Державний акт, про який іде мова, виданий згідно із Інструкцією про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої Наказом Держкомзему України від 15.04.1993 № 28.

Право власності на земельну ділянку підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії III - ЗК № 005740 від 04.06.1996 року, і згідно п. 2 Розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр», земельна ділянка, право власності (користування) на яку виникло до 2004 року, вважається сформованою незалежно від присвоєння їй кадастрового номера. Разом з тим, у даному випадку оскільки кадастровий номер земельній ділянці не присвоєно, відомості про неї відсутні у Державному земельному кадастрі.

В обґрунтування позову позивачі посилаються на те, що належна гр. ОСОБА_4 земельна ділянка (кадастровий номер :11:011:0250) площею 0,0840 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться в межах с.Оноківці, мкрн. «Шахта», перетинається, а саме накладається на земельну ділянку, що належить померлому гр. ОСОБА_5 згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії серія ІІІ-ЗК № 005740 від 04.06.1996 року, який видано на підставі розпорядження Ужгородської райдержадміністрації №318 від 22.05.1996 року, реєстраційний номер 524, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку.

З метою вирішення питання чи накладається земельна ділянка належна гр. ОСОБА_4 (кадастровий номер :11:011:0250) площею 0,0840 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться в межах с.Оноківці, мкрн. «Шахта» на земельну ділянку належну померлому спадкодавцю ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі розпорядження Ужгородської райдержадміністрації №318 від 22.05.1996 року, державний акт про право приватної власності на землю серія ІІІ-ЗК № 005 740 від 04.06.1996 року, реєстраційний номер 524, площею 0,08 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, судом було призначено у справі земельно-технічну експертизу.

Як установлено з висновку № 5/24 судового експерта ОСОБА_8 за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи земельна ділянка належна гр. ОСОБА_4 (кадастровий номер :11:011:0250) площею 0,0840 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться в межах с. Оноківці, мкрн. «Шахта» перетинається, а саме накладається на земельну ділянку, що належить померлому гр. ОСОБА_5 згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії серія ІІІ-ЗК № 005740 від 04.06.1996 року, який видано на підставі розпорядження Ужгородської райдержадміністрації №318 від 22.05.1996 року, реєстраційний номер 524, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку.

В свою чергу, накладати означає покривати зверху чим-небудь; класти що небудь зверху (Словник української мови: в 11 томах. Том 5, 1974. Стор. 104).

Отже, накладання між земельними ділянками означає величину площі, яку займає одна земельна ділянка, нашаровуючись зверху на іншу земельну ділянку. Для того, щоб визначити, яка земельна ділянка є тією, яка накладається, і та, на яку накладається, слід виходити із наступного.

Стаття 41 Конституції України передбачає недоторканість права власності. Це означає, що всі мають утримуватися від безпідставного заволодіння чужим майном.

Положення частини шостої статті 24 Закону України «Про Державний земельний кадастр» визначають, що знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини, є підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки.

Керуючись частиною п`ятою ст. 116 ЗК України, земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян чи юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.

Таким чином, законодавство України, закріплюючи принцип непорушності права власності, вказує на те, що земельна ділянка, право власності на яку за часом виникло пізніше, і буде тією земельною ділянкою «яка накладається», в той час, як земельна ділянка, право власності на яку зареєстровано раніше - земельною ділянкою, «на яку накладається».

Статтею 328 ЦК передбачено, що право власності набувається на підставах, що і заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності і встановлена судом.

Згідно з частиною першою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права.

Таким чином, відповідно до вимог статті 328 ЦК України, статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 6 вказаної Конвенції ніхто не може бути позбавлений своєї власності.

Відповідно до ст.392 ЦК власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Оскільки за результатами судового розгляду отримали підтвердження обставини накладення земельної ділянки ОСОБА_4 (кадастровий номер :11:011:0250) площею 0,0840 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться в межах с.Оноківці, мкрн. «Шахта» на земельну ділянку належну померлому спадкодавцю ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі розпорядження Ужгородської райдержадміністрації №318 від 22.05.1996 року, державний акт про право приватної власності на землю серія ІІІ-ЗК № 005 740 від 04.06.1996 року, реєстраційний номер 524, площею 0,08 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, суд вважає необхідним надати оцінки критеріям відповідності обраного способу захисту вимогам закону, ефективності заявлених вимог, балансу інтересів учасників у відповідних правовідносинах.

Норми процесуального права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким, визначеним на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором.

Реалізації права на позов передує порушення, невизнання чи оспорення права.

Суд може застосувати не встановлений законом спосіб захисту лише за наявності двох умов одночасно: по-перше, якщо дійде висновку, що жодний установлений законом спосіб захисту не є ефективним саме у спірних правовідносинах, а по-друге, якщо дійде висновку, що задоволення викладеної в позові вимоги позивача призведе до ефективного захисту його прав чи інтересів.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

У виниклому спорі, з урахуванням встановлених обставин, що полягають у набутті ОСОБА_5 земельної ділянки у власність на підставі рішення повноважного органу, правомірність якого не спростована належними і достатніми доказами, суд приходить до переконання про необхідність захисту порушених прав позивачів як спадкоємців ОСОБА_5 в обраний ними спосіб з огляду на наступне.

Нормами статті 355 ЦК України передбачено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).

У відповідності до ч. 1 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Як установлено з матеріалів справи позивачі успадкували належну ОСОБА_5 земельну ділянку, між ними не було укладено ніяких угод відносно зміни розмірів часток у праві власності на неї, а тому їхні частки як співвласників у спільній сумісній власності є рівними і кожному із них, як співвласнику, належить право власності на 1/3 частки земельної ділянки.

Разом з тим, хоча земельна ділянка, яка належить відповідачу і повністю накладається на земельну ділянку, що належала ОСОБА_5 , суд не може визнати право власності на земельну ділянку площею 0,0840 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, зареєстровану в Державному земельному кадастрі та визначену кадастровим номером :11:011:0250, що належить ОСОБА_4 , відтак задоволенню підлягають вимоги в частині визнання права власності по 1/3 частці за кожним із позивачів, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 на земельну ділянку, що належала останньому на підставі розпорядження Ужгородської райдержадміністрації №318 від 22.05.1996 року, державний акт про право приватної власності на землю серія ІІІ-ЗК № 005 740 від 04.06.1996 року, реєстраційний номер 524, площею 0,08 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, з метою надання їм можливості в подальшому отримати свідоцтво про право на спадщину на майно, успадковане за померлим ОСОБА_5 .

Щодо вимоги про витребування земельної ділянки

Частиною першою статті 388 ЦК України закріплено право власника на витребування майна від добросовісного набувача у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції).

Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту зазначеної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право.

Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя.

Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.

Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».

В силу ч. 1 ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

З аналізу змісту наведеного правила випливає, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма права передбачає вичерпний перелік підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача.

Положення ст. 388 ЦК України застосовується як правова підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин.

Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17 (провадження № 12-104гс19) власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Таким чином, суд вважає, що земельна ділянка, що належала ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі розпорядження Ужгородської райдержадміністрації №318 від 22.05.1996 року, державний акт про право приватної власності на землю серія ІІІ-ЗК № 005 740 від 04.06.1996 року, реєстраційний номер 524, площею 0,08 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку, вибули з його власності поза волею власника, оскільки була виділена Оноківською сільською радою іншій особі, відповідачу по справі ОСОБА_4 , та може бути витребувана в останнього як у добросовісного набувача на підставі ст. 388 ЦК України на користь позивачів як спадкоємців ОСОБА_5 в частині накладання ділянки - 0,08 га.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на викладене, з відповідачів на користь позивачів підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 7925,80грн.

Керуючись ст. ст. 13, 14, 19, 41 Конституції України, ст. ст. 3, 19, 55, 78, 80, 81, 84, 116, 121, 122 ЗК України, ст. ст. 15, 16, 321, 328, 387, 388, 390 ЦК України, 4, 13, 76-81, 89, 141, 258, 259, 263-265, 273, 354, 355 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , Оноківської ОТГ Ужгородського району про визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 0,08га, що належала ОСОБА_5 на підставі розпорядження Ужгородської райдержадміністрації №318 від 22.05.1996 року, державний акт про право приватної власності на землю серія ІІІ-ЗК № 005 740 від 04.06.1996 року, реєстраційний номер 524, площею 0,08 га, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку по 1/3 частці за кожним та витребування вказаної ділянки від ОСОБА_4 на користь позивачів, - задоволити частково.

Визнати право власності за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_7 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_8 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_9 по 1/3 частці за кожним, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5 на земельну ділянку площею 0,08 га, що належала ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , на підставі розпорядження Ужгородської райдержадміністрації №318 від 22.05.1996 року, державний акт про право приватної власності на землю серія ІІІ-ЗК № 005 740 від 04.06.1996 року, реєстраційний номер 524, цільове призначення для будівництва та обслуговування житлового будинку та витребувавати в ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_10 ) на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_7 , ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_8 та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_9 , вказану земельну ділянку, в частині накладення земельної ділянки, що належить ОСОБА_4 площею 0,0840 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, зареєстрованої в Державному земельному кадастрі та визначеним кадастровим номером :11:011:0250, яка знаходиться в межах с. Оноківці, мкрн. «Шахта».

Після набрання чинності даним рішенням суду скасувати заходи забезпечення позову, вжиті згідно з ухвалою суду від 31.08.2021 року шляхом накладення арешту на нерухоме майно - земельну ділянку з кадастровим номером :11:011:0250, площею 0,084 га для будівництва та обслуговування житл ового будинку, господарських будівель і споруд, в межах мікрорайону «Шахта» в с.Оноківці Ужгородського району в частині заборони її відчуження.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 суму 3962(три тисячі дев`ятсот шістдесят дві гривні), 90коп. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Стягнути з Оноківської сільської ради на користь ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 суму 3962(три тисячі дев`ятсот шістдесят дві гривні), 90коп. у відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Сторони у справі:

Позивачі:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_7 , АДРЕСА_2 ;

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_8 , АДРЕСА_3 ;

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , РНОКПП НОМЕР_9 , АДРЕСА_3 ;

Відповідачі:

ОСОБА_4 , РНОКПП НОМЕР_10 , місце реєстрації та проживання: АДРЕСА_4 .

Оноківська ОТГ Ужгородського району місцезнаходження: 89412, с. Оноківці, вул. Головна, 59, Ужгородський район, Закарпатська область, .

Повне судового рішення складено 29.01.2025.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду

Закарпатської області М.М. Хамник