ПОСТАНОВА

іменем України

14 січня 2025 року м. Кропивницький

справа № 404/1436/24

провадження № 22-ц/4809/93/25

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Чельник О.І. (головуючий, суддя-доповідач), Дуковського О.Л., Дьомич Л.М.,

участю секретаря судового засідання Антошиної А.В.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Ноженко Ірина Олексіївна, на рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 20 травня 2024 року у складі судді Павелко І.Л.,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2024 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення часток у праві спільної сумісної власності, припинення спільної сумісної власності, визначення порядку користування власністю.

В обґрунтування заявленого позову посилався на те, що між позивачем і відповідачами склались неприязнені відносини, вони не спілкуються, не ведуть спільне господарство. Позивач має намір подарувати свою частину квартири молодшому сину - ОСОБА_4 . При зверненні до нотаріуса його було повідомлено про те, що необхідно виділити частку із спільної сумісної власності в судовому порядку. Крім того, у зв`язку із тим, між сторонами склались неприязнені відносини, що унеможливлює проживання у квартирі усіх членів сім`ї разом, слід встановити порядок користування квартирою АДРЕСА_1 .

Посилаючись на зазначені обставини просив суд визнати за кожним із сторін по справі - позивачем, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 право власності по 1/3 частині квартири АДРЕСА_1 , та припинити право спільної сумісної власності на зазначену квартиру. Встановити такий порядок користування квартирою АДРЕСА_1 : виділити позивачу в користування житлову кімнату №7 площею 11,7 кв. м із лоджією площею 3,10 кв. м.; виділити відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в користування житлову кімнату №1 площею 13,9 кв. м із балконом площею 3.20 кв. м, житлову кімнату №4 площею 10,1 кв. м; у спільному користуванні залишити кухню №3 площею 7,5 кв. м, ванну кімнату №6 площею 2,8 кв. м, кладовку №2 площею 0,9 кв. м, №8 площею 0,9 кв. м, №9 площею 1,0 кв. м, вбиральню №5 площею 1,3 кв. м, коридор №10 площею 9,9 кв. м. Стягнути з відповідачів на користь позивача понесені судові витрати - 1500 грн. за оплату висновку про вартість майна.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 20 травня 2024 року задоволено позов. Визнано за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 право власності по 1/3 частині квартири АДРЕСА_1 та припинити право спільної сумісної власності на зазначену квартиру. Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 та виділено ОСОБА_1 в користування житлову кімнату №7 площею 11,7 кв. м із лоджією площею 3,10 кв. м; виділено відповідачам ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в користування житлову кімнату №1 площею 13,9 кв.м з балконом площею 3,20 кв. м, житлову кімнату №4 площею 10,1 квм; у спільному користуванні залишено кухню №3 площею 7,5 кв. м, ванну кімнату №6 площею 2,8 кв. м, кладовки №2 площею 0,9 кв. м, №8 площею 0,9 кв. м, №9 площею 1,0 кв. м, вбиральню №5 площею 1,3 кв. м, коридор №10 площею 9,9 кв. м. Вирішено питання судових витрат.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Ноженко Ірина Олексіївна, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушенням норм матеріального та процесуального права, просив вказане рішення суду скасувати та закрити провадження у даній справі.

Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та їх представник адвокат Ноженко І.О. підтримали доводи поданої апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Позивач у судове засідання апеляційного суду не з`явився. Про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Колегія суддів постановила ухвалу про розгляд справи у відсутності позивача на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову в частині виділення часток у праві спільної сумісної власності та закриття провадження у справі в частині визначення порядку користування квартирою.

Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами по справі, що ОСОБА_1 перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем - ОСОБА_2 з 25 листопада 1967 року (а.с.5).

Як свідчить свідоцтво про право власності на житло від 15 січня 1997 року, видане Кіровоградською міською радою народних депутатів, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на праві приватної спільної сумісної власності належить квартира АДРЕСА_1 . Свідоцтво про право власності на житло зареєстроване 16 січня 1997 року у Кіровоградському БТІ за №23994/93. Загальна площа квартири становить 62,51 кв. м. Свідоцтво видане згідно з розпорядженням (наказом) від 15 січня 1997 року №20355 і записано у реєстрову книгу за №20355 (а.с.6).

Відповідно до плану квартири в технічному паспорті квартира розташована на 7-му поверсі 9-типоверхового будинку та складається з 1-ї кімнати площею 13,9 кв. м, 2-ї кімнати площею 10,1 кв. м, 3-ї кімнати площею 11,7 кв. м, кухні площею 7,5 кв. м, ванної кімнати площею 2,8 кв. м, кладовки площею 0,9 кв. м, 0,9 кв. м, 1,0 кв. м, вбиральні площею 1,3 кв. м, коридору площею 9,9 кв. м, балкону площею 3,20 кв. м, лоджії площею 3,10 кв. м (а.с.7-8).

Згідно зі ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення не відповідає в повній мірі зазначеним вимогам у зв`язку з таким.

Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 28 лютого 2024 року відкрито провадження у даній справі та призначено судове засідання на 10 квітня 2024 року (а.с.16).

Однак, в матеріалах справи відсутні докази, передбачені ст.128 ЦПК України, щодо повідомлення ОСОБА_3 про розгляд справи 10 квітня 2024 року.

Згідно з протоколом судового засідання від 10 квітня 2024 року сторони у судове засідання не з`явилися, розгляд справи відкладено на 20 травня 2024 року (а.с.23).

Встановлено, що направлена поштою відповідачу судова повістка про виклик у наступне судове засідання на 20 травня 2024 року повернулася до районного суду без вручення адресату (а.с.26), а ця обставина була перешкодою для розгляду справи та вирішенні спору по суті.

Згідно з п.3 ч.3 ст.376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Отже, колегія суддів дійшла висновку, що порушенням норм процесуального права, пов`язаного з неповідомленням відповідачів про час та місце судового розгляду справи, є безумовною підставою до скасування судового рішення та ухвалення по справі нового рішення по суті позовних вимог на підставі п.3 ч.3 ст. 376 ЦПК України.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до положень статей 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Згідно зі ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно.

Відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно з ч.1 ст.368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю.

Цивільним кодексом України передбачено можливість виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, та поділу майна, що є у спільній сумісній власності Так, згідно зі ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 364 ЦК України у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995р. №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», розглядаючи позови, пов`язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є, зокрема, квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім`ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Оскільки праця є основою створення і примноження власності громадян, розмір частки учасника спільної сумісної власності визначається ступенем його трудової участі, якщо інше не випливає із законодавства України. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними.

Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

У постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15 Верховний Суд України дійшов висновку про те, що стаття 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить, так звана, ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії Касаційного цивільного суду від 08 вересня 2021 року у справі № 761/44705/19, від 12 серпня 2021 року у справі від 644/5579/18, від 26 травня 2021 року у справі 750/11539/18.

Квартира АДРЕСА_1 була набута сторонами по справі в порядку приватизації за їх спільною заявою у спільну сумісну власність. Докази більшої чи меншої участі когось із них у надбанні зазначеного майна в матеріалах справи відсутні, а тому частки кожного із сторін у спільній власності є рівними, а саме в розмірі по 1/3 частки.

Враховуючи зазначене колегія суддів приходить до висновку про визнання за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 право власності по 1/3 частині квартири АДРЕСА_1 та припинення права спільної сумісної власності на зазначену квартиру.

В частині позовних вимог щодо визначення порядку користування власністю, апеляційний суд приходить до висновку про закриття провадження у справі в цій частині, виходячи з такого.

Апеляційним судом встановлено, що рішенням місцевого суду Кіровського району м. Кіровограда від 02 листопада 2001 року по справі №2-3539-2001 було задоволено частково позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , про визначення порядку користування квартирою. Встановлено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 , а саме ОСОБА_3 виділено кімнату площею 11,7 кв. м з лоджією і коморою № НОМЕР_1 , а ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідно кімнати площею 13,9 кв. м та 10,1 кв. м, комірки №9 і №2. Коридор, кухню, туалет, ванну залишено у загальному користуванні (а.с.58).

Колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги у цій частині обґрунтованими, зважаючи на те, що такий порядок користування, визначений рішенням суду, яке сторонами не оскаржувалось, виконувався протягом тривалого часу, а саме з 2001 року по теперішній час, відповідач ОСОБА_3 займає кімнату площею 11,7 кв. м з лоджією і коморою № НОМЕР_1 , здійснив там ремонті протягом більш двадцяти років утримував саме цю частину квартири.

Звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 ці обставини суду не повідомив і просив фактично змінити порядок користування квартирою, встановлений судовим рішенням.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Відповідно до зазначеної вище норми позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

Згідно з ч.2 ст.256 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, ухваленого між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, ґрунтується на правових наслідках дії законної сили судового рішення.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі №345/284/16-ц, від 22 травня 2019 року у справі №640/7778/18.

Враховуючи те, що даний позов та позов по справі №2-3539-2001, за результатами якого ухвалено рішення, збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду, колегія суддів дійшла висновку, що провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в частині визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 , підлягає закриттю.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п.3 ч.3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо: справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Відповідно до ч.1 ст.377 ЦПК України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в апеляційному порядку повністю або частково з закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.

Враховуючи викладене вище апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового про задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення часток у праві спільної сумісної власності, припинення спільної сумісної власності, та закриттям провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в частині визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 .

Частиною 13 ст.141 ЦПК України передбачено, що у разі, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

ОСОБА_3 є інвалідом ІІ групи, тому від сплати судового збору звільнений на підставі п.9 ч.1 ст.5 Закону України "Про судовий збір".

З ОСОБА_1 та ОСОБА_2 підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі по 5007 грн 30 коп з кожного на користь держави.

Керуючись ст. ст. 255, 367, 368, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 , в інтересах якого діє адвокат Ноженко Ірина Олексіївна, задовольнити частково.

Рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 20 травня 2024 рокускасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визначення часток у праві спільної сумісної власності, припинення спільної сумісної власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 право власності по 1/3 частині квартири АДРЕСА_1 та припинити право спільної сумісної власності на зазначену квартиру.

Провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в частині визначення порядку користування квартирою АДРЕСА_1 закрити.

Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 , АДРЕСА_2 ), ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі по 5007 (п`ять тисяч сім) грн 30 коп з кожного на користь держави.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 січня 2025 року.

Головуючий суддя О.І. Чельник

Судді О.Л. Дуковський

Л.М. Дьомич