Справа № 932/7402/23
Провадження № 2/932/310/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2025 року Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого - судді Кудрявцевої Т.О.

за участю секретаря - Білоконь О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального провадження в залі суду в м. Дніпрі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської міської ради, третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Занько Едуард Петрович, про визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом, -

В С Т А Н О В И В:

15 серпня 2023 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із вказаним позовом до Дніпровської міської ради, третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Занько Е.П., про визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом, в якому просить визнати за нею право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , що розташоване на земельній ділянці, площею 346 кв.м. та складається з наступних приміщень в одноквартирному (садибному) житловому будинку під літ. «А-1», а саме: 1-1 коридор площею 7,7 кв.м.; 1-2 кухня, площею 7,8 кв.м.; 1-3 житлова площею 8,5 кв.м.; 1-4 житлова площею 18,2 кв.м.; 1-5 санвузол площею 7,8 кв.м., загальна площа 50,0 кв.м., житлова 26,7 кв.м., а також з господарських побудов: ганок під літ. «а», літня кухня під літ. «Б», вбиральня під літ. «Д», сарай (тимчасовий) під літ. «Е» та «Ж», споруди, мостіння №1-4, І, в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

В обгрунтування позовних вимог позивач посилається у позовній заяві на те, що 14.10.1978 вона ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уклала шлюб з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Будучи у шлюбі, разом зі своїм чоловіком ОСОБА_2 , вони придбали за «домашньою» угодою (Акт) в 1979 році літню кухню під літ. «Б» та недобудований будинок, які були розташовані на земельній ділянці площею 405 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , і в тому ж році вони добудували житловий будинок під літ. «А-1», загальною площею 50 кв.м.). Дана земельна ділянка була відведена для індивідуального будівництва (в с.Мирне «нарізали» вулиці). За замовленням її чоловіка в 1979 році була проведена технічна інвентаризація будинку і 19.09.1979 видано технічний паспорт на домоволодіння, він вважав себе власником будинку з того моменту.

Позивач у позові зазначає, що ІНФОРМАЦІЯ_4 у неї народився син ОСОБА_4 ; ІНФОРМАЦІЯ_1 помер (трагічно загинув) у віці 25 років її чоловік ОСОБА_2 . Перебуваючи у стресовому стані після смерті чоловіка, вона не з`ясувала жодних питань, які стосувались будинку, до того ж, квартальний її запевнив, що оскільки її чоловік звертався до БТІ, а будинок вони будували разом, то нічого реєструвати не потрібно. Крім того, 17.03.1983 представником БТІ при обстеженні вулиць в с.Мирне при виході на місце та обстеженні будинку було опитано сусідів та квартального, складено відповідний Акт, яким, вона вважала, було переведено право власності з чоловіка на неї. Лише на теперішній час, коли в 2019 році в сім`ї її сина народилась третя дитина і постало питання реєстрації її трьох онуків, то вона з`ясувала, що не має правовстановлюючих документів на будинок, які вимагають державні реєстратори в Департаменті адміністративних послуг та дозвільних процедур з питань реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання, перебування фізичних осіб відділом формування та ведення реєстру територіальної громади ДМР, тому вона звернулась до нотаріуса з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, адже на момент смерті була зареєстрована та фактично проживала з чоловіком за однією адресою, тому фактично прийняла спадщину. Переглянувши документи, нотаріусом було з`ясовано, що відомості про реєстрацію права власності на вказане домоволодіння відсутні, та було рекомендовано звернутися до Дніпровської міської ради щодо надання розпорядження про присвоєння адреси житловому будинку, адже по суті вказаний житловий будинок не є самовільним, бо закінчений до 05.08.1992 і для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, необхідно подати технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна, документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, проте відповіді на звернення не отримала. Постановою приватного нотаріуса Занько Е.П. від 03.07.2023 їй було відмовлено було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про прийняття спадщини за законом та рекомендовано звернутись до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за законом.

Позивач зазначає, що згідно технічного паспорту від 23.02.2018 на житловий будинок АДРЕСА_1 , який було виготовлено на її замовлення, домоволодіння складається з наступних приміщень в одноквартирному (садибному) житловому будинку під літ. «А-1», а саме: 1-1 коридор площею 7,7 кв.м.; 1-2 кухня, площею 7,8 кв.м.; 1-3 житлова площею 8,5 кв.м.; 1-4 житлова площею 18,2 кв.м.; 1-5 санвузол площею 7,8 кв.м., загальна площа 50,0 кв.м., житлова 26,7 кв.м., а також з господарських побудов: ганок під літ. «а», літня кухня під літ. «Б», вбиральня під літ. «Д», сарай (тимчасовий) під літ. «Е» та «Ж», споруди, мостіння №1-4, І, будівництво домоволодіння повністю завершено в 1979 році, тобто до 05.08.1992 року, а згідно «Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна», затвердженої наказом Держкомітету будівництва, архітектури та житлової політики України 24.05.2001 №127, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.07.2001 за № 582/5773, не належить до самовільного.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.08.2023 суддя Кудрявцева Т.О. визначена для розгляду даної цивільної справи.

Ухвалою суду від 16 серпня 2023 року відкрито загальне позовне провадження у справі та визначено про проведення підготовчого засідання.

Ухвалою суду від 31 жовтня 2023 року за клопотанням представника позивача витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Занько Е.П. належним чином засвідчену копію спадкової справи, заведеної після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_5 .

У наданому суду 13.05.2024 Відзиві на позовну заяву представник відповідача позовні вимоги позивача не визнав та просив відмовити у їх задоволенні, посилаючись на невідповідність обраного позивачем способу судового захисту, відсутністю в Дніпровській міській раді будь-яких звернень позивача та отримання нею відмови з роз`ясненнями щодо вирішення зазначеного спору; та на те, що оскільки зазначене самочинно збудоване нерухоме майно не було зареєстровано за спадкодавцем, не є об`єктом права власності, а тому воно не може входити до складу спадщини.

Ухвалою суду від 13.05.2024 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені у позові.

В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнала, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву.

Третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Занько Е.П. в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності.

Розглянувши справу, вислухавши представників позивача та відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку.

Як встановлено в судовому засіданні, 14 жовтня 1978 позивачка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , уклала шлюб з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу Серії НОМЕР_1 , виданого 14 жовтня 1978 року Письмечівською сільрадою Солонянського району Дніпропетровської області.

Як зазначає позивач, під час перебування у шлюбі ОСОБА_1 зі своїм чоловіком ОСОБА_2 придбали за «домашньою» угодою (Акт) в 1979 році літню кухню під літ. «Б» та недобудований будинок, які були розташовані на земельній ділянці площею 405 кв.м. за адресою АДРЕСА_1 , і в тому ж році вони добудували житловий будинок під літ. «А-1», загальною площею 50 кв.м.). Дана земельна ділянка була відведена для індивідуального будівництва (в с.Мирне «нарізали» вулиці).

За замовленням чоловіка позивачки ОСОБА_2 в 1979 році була проведена технічна інвентаризація будинку і 19.09.1979 видано технічний паспорт на домоволодіння.

ІНФОРМАЦІЯ_8 народився син позивачки - ОСОБА_4 , що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 01 квітня 1980 року Бабушкінським відділом РАГС м.Дніпропетровська, батьками якого є: мати ОСОБА_5 , батько - ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_5 помер чоловік позивачки - ОСОБА_2 , що підтверджується копією Свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_3 , виданого 18 листопада 1980 року Кіровським РАГС м.Дніпропетровська.

Відповідно до копії Свідоцтва про шлюб Серії НОМЕР_4 , виданого 16 травня 2014 року Виконавчим комітетом Письмечівської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , зареєстрували шлюб 21 травня 1983 року, в зв`язку з державною реєстрацією шлюбу позивачці у даній справі було присвоєне прізвище « ОСОБА_7 ».

Як зазначено у позові, перебуваючи у стресовому стані після смерті чоловіка, позивачка не з`ясувала жодних питань, які стосувались будинку, до того ж, квартальний її запевнив, що оскільки її чоловік звертався до БТІ, а будинок вони будували разом, то нічого реєструвати не потрібно. 17.03.1983 представником БТІ при обстеженні вулиць в с.Мирне при виході на місце та обстеженні будинку було опитано сусідів та квартального, складено відповідний Акт, яким, як вона вважала, було переведено право власності з чоловіка на неї. Лише на теперішній час, коли в сім`ї сина позивачки в 2019 році народилась третя дитина і постало питання реєстрації її трьох онуків, то вона з`ясувала, що не має правовстановлюючих документів на будинок, які вимагають державні реєстратори в Департаменті адміністративних послуг та дозвільних процедур з питань реєстрації та зняття з реєстрації місця проживання, перебування фізичних осіб відділом формування та ведення реєстру територіальної громади ДМР, тому вона звернулась до нотаріуса з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, адже на момент смерті була зареєстрована та фактично проживала з чоловіком за однією адресою, тому фактично прийняла спадщину. Переглянувши документи, нотаріусом було з`ясовано, що відомості про реєстрацію права власності на вказане домоволодіння відсутні, та було рекомендовано звернутися до Дніпровської міської ради щодо надання розпорядження про присвоєння адреси житловому будинку, адже по суті вказаний житловий будинок не є самовільним, бо закінчений до 05.08.1992 і для державної реєстрації права власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, необхідно подати технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна, документ, що підтверджує присвоєння об`єкту нерухомого майна адреси, проте відповіді на звернення не отримала. Постановою приватного нотаріуса Занько Е.П. від 03.07.2023 їй було відмовлено було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії видачі свідоцтва про прийняття спадщини за законом та рекомендовано звернутись до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Посилаючись на те, що будівництво домоволодіння повністю завершено в 1979 році, тобто до 05.08.1992 року, а згідно «Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна», затвердженої наказом Держкомітету будівництва, архітектури та житлової політики України 24.05.2001 №127, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.07.2001 за № 582/5773, не належить до самовільного, позивач у поданому до суду позові просить визнати за нею право власності на вказане домоволодіння в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На підтвердження доводів позивачки в судовому засіданні надали пояснення свідки ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 .

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що за адресою АДРЕСА_2 вона живе з 1966 року. Коли її сім`я почала будівництво будинку за вказаною адресою, за адресою АДРЕСА_1 жила сім`я ОСОБА_10 з чоловіком та сином в маленькій врем`янці, вони виклали цоколь будинку, стіни і в 1979 році вирішили продати будинок ОСОБА_11 та ОСОБА_2 , вони привозили пісок, цеглу, самі добудували будинок, за свої кошти. ОСОБА_12 була в декреті, а її чоловік ОСОБА_13 на великому автомобілі привозив будівельні матеріали. ОСОБА_14 через рік помер. В 1981 році сім`я ОСОБА_12 вже жила у будинку.

Свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_1 є її свекрухою, з 2009 року вона одружена з її сином ОСОБА_4 . Їй відомо, що ОСОБА_1 з чоловіком ОСОБА_2 в 1979 році придбали недобудований будинок за адресою АДРЕСА_1 , добудували його. Коли у неї з чоловіком ОСОБА_4 народилась третя дитина і дітей хотіли зареєструвати за вказаною адресою, виявилось, що право власності на вказаний будинок не було зареєстровано за ОСОБА_2 , з документів на будинок є тільки технічний паспорт, нотаріус не видав ОСОБА_1 спадщину після померлого чоловіка, оскільки за ним не зареєстровано право власності на будинок. Наразі у вказаному будинку живе вона з чоловіком ОСОБА_4 та їх трьома дітьми та ОСОБА_1 .

Свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що його батьками є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . В будинку по АДРЕСА_1 він живе з 2000 року. В 2009 році він одружився з ОСОБА_8 , коли у них народилась третя дитина і дітей хотіли зареєструвати за вказаною адресою, виявилось, що право власності на вказаний будинок не було зареєстровано за ОСОБА_2 , з документів на будинок є тільки технічний паспорт, йому батьки казали, що купили фундамент та цоколь за вказаною адресою, де потім самі добудували будинок.

Відповідно до Архівної довідки від 19.06.2023 № П-1798/0/217-23, виданої представнику позивача адвокату Павленко І.П. та долученої позивачем до позову, рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради депутатів трудящих м.Дніпропетровська від 10 січня 1961 року № 8 & 33 « ОСОБА_15 » (у документі російською мовою) надано право індивідуального будівництва житлового будинку по АДРЕСА_3 , площею 405 кв.м.

З текста копії рішення № 8 & 33 виконавчого комітету Жовтневої районної ради депутатів трудящих м.Дніпропетровська від 10 січня 1961 року «Про відвід гр. ОСОБА_15 земельної ділянки для індивідуального будівництва» вбачається, що вирішено надати право індивідуального будівництва спареного ж/будинку на земельній ділянці під АДРЕСА_1 на площі 405 кв.м. ОСОБА_15 . Цим рішенням зобов`язано забудовника отримати протягом місяця від Міжміськбюро технічної інвентаризації всю технічну документацію на право побудови будинку на вищевказаній земельній ділянці.

В матеріалах даної цивільної справи міститься долучений до позову написаний від руки Акт, зі змісту якого вбачається, що ОСОБА_16 , який проживає в АДРЕСА_4 , продає незакінчений будинок розміром 8х9,5, времянку 3,5 х 6,5 за суму 8000 руб., вказано, що гроші бере 4000 до оформлення документів на господаря, після оформлення документів ще чотири тисячі. Даний Акт містить прізвища ОСОБА_17 , ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , та зазначені як свідки ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 .

В судовому засіданні представник позивача зазначила, що даний Акт є підтвердженням того, що ОСОБА_16 продав по домашній угоді ОСОБА_2 фундамент будинку по АДРЕСА_1 .

Також, до позовної заяви позивачем додано копію Зводного оціночного акту на домоволодіння АДРЕСА_1 , в якому його користувачем зазначено ОСОБА_2 , план присадибної ділянки з кресленням домоволодіння за вказаною адресою, поверховий план будинку, Відомості обмірів та підрахунків обсягів приміщень будинку.

Відповідно до Акту від 17.03.1983 року (тобто вже після смерті ОСОБА_2 ), працівниками міськінвентарбюро було здійснено обстеження домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , під час якого ОСОБА_5 зазначила, що вказане домоволодіння належить їй та її померлому чоловіку ОСОБА_2 , на підтвердження чого надано технічний паспорт та опитано свідків.

Вбачається, що згідно технічного паспорту від 23.02.2018 на житловий будинок АДРЕСА_1 , який було виготовлено на замовлення позивачки ОСОБА_1 , домоволодіння складається з наступних приміщень в одноквартирному (садибному) житловому будинку під літ. «А-1», а саме: 1-1 коридор площею 7,7 кв.м.; 1-2 кухня, площею 7,8 кв.м.; 1-3 житлова площею 8,5 кв.м.; 1-4 житлова площею 18,2 кв.м.; 1-5 санвузол площею 7,8 кв.м., загальна площа 50,0 кв.м., житлова 26,7 кв.м., а також з господарських побудов: ганок під літ. «а», літня кухня під літ. «Б», вбиральня під літ. «Д», сарай (тимчасовий) під літ. «Е» та «Ж», споруди, мостіння №1-4, І.

Відповідно до листа Комунального підприємства «Днпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради від 04.05.2021 № 4412, повідомлено, що станом на 31.12.2012 року в матеріалах інвентаризаційної справи за адресою АДРЕСА_1 відомості про реєстрацію права власності відсутні. Також повідомлено, що в матеріалах справи міститься договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 10.02.1961р. гр. ОСОБА_15 , виданий відділом комунального господарства Жовтневого району, але нотаріально не посвідчений, в КП «ДМБТІ» не зареєстрований. Згідно проведеної інвентаризації 1979 р., на замовлення ОСОБА_2 , все домоволодіння побудовано самовільно та підлягає введенню в експлуатацію.

Згідно до листа Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 04.05.2023 №14/5-5180, відповідно до наявних даних будинкової книги та картотеки з питань реєстрації фізичних осіб, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , був зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 з 29.11.1979 по 09.07.1983. Склад зареєстрованих осіб на день смерті ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) становить одна особа: ОСОБА_23 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрована з 29.01.1979 по теперішній час.

Відповідно до Довідки, виданої 17.08.2023 квартальним комітетом №14 Шевченківської районної у м.Дніпрі ради, ОСОБА_1 , 1958 р.н., мешкає та зареєстрована за адресою АДРЕСА_1 , та має склад сім`ї: син ОСОБА_4 , 1980 р.н., невістка ОСОБА_8 , 1986 р.н., онук - ОСОБА_24 , 2009 р.н., онук ОСОБА_25 , 2009 р.н., онук ОСОБА_26 , 2019 р.н.

Встановлено, що дозвільних документів на будівництво вказаного житлового будинку ні ОСОБА_2 ні позивачка у встановленому законом порядку не отримували, будівництво здійснювалось ними самовільно за власні кошти, в експлуатацію у встановленому законом порядку будинок не введено.

09.06.2023 ОСОБА_1 було направлено до Дніпровської міської ради заяву, в якій вона просила надати розпорядження міського голови про присвоєння адреси житловому будинку 1979 року побудови за адресою АДРЕСА_5 , що розташований на земельній ділянці площею 346 кв.м.

Листом Головного архітектурно-планувального управління Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 11.08.2023 за № 8/21-319 ОСОБА_1 повідомлена про те, що присвоєння адрес об`єктам будівництва, об`єктам нерухомого майна на території м.Дніпра відбувається на відповідно до ст. 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Порядку присвоєння адрес об`єктам будівництва, об`єктам нерухомого майна, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.2021 №690 (зі змінами), з урахуванням рішення Дніпровської міської ради від 20.10.2021 № 71/11 «Про деякі питання адресації об`єктів у м.Дніпрі». Зазначено, що на підставі документів, перелік яких вказаний в листі Комунального підприємства «Днпровське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпровської міської ради від 04.05.2021 № 4412, розглянути питання щодо можливості підготовки проекту рішення щодо присвоєння адреси не вбачається можливим.

19.06.2024 ОСОБА_1 було направлено до Дніпровської міської ради заяву, в якій вона просила надати земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 в користування (оренду) для обслуговування житлового будинку 1979 року побудови, що розташований на цій земельній ділянці, площею 346 кв.м. За твердженням представника позивача на час розгляду справи відповідь на дану заяву позивачем не отримано.

Вбачається, що постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Занько Е.П. від 03.07.2023 відмовлено ОСОБА_1 у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв`язку з ненаданням правовстановлюючих документів про належність померлому будинку АДРЕСА_1 .

Відповідно до листа приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Занько Е.П. від 17.01.2024 № 4/01-16, спадкова справа після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , не заводилась.

Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 17.01.2024 № 75463935, спадкова справа після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , не заводилась.

Як зазначила представник позивача у позові та в судовому засіданні, спадщина, яка відкрилась після смерті ОСОБА_2 , складається з закінченого будівництвом житлового будинку АДРЕСА_1 ; право власності на житловий будинок по вказаній адресі не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (стаття 16 ЦК України).

У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.

Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). За змістом статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Захист права власності гарантовано Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до статті 1 якого передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення частини першої цієї статті дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а частина друга цієї статті визнає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом уведення в дію «законів». Більше того, верховенство права як один з фундаментальних принципів демократичного суспільства є наскрізним принципом усіх статей Конвенції (див. рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справах: від 20 травня 2010 року «Україна-Тюмень» проти України» (заява № 22603/02); від 25 червня 1996 «Амюр проти Франції» (Amuur v. France); «Колишній Король Греції та інші проти Греції» (Former King of Greece and Others v. Greece), № 25701/94, § 79, ECHR 2000-XII; «Малама проти Греції» (Malama Greece), № 43622/98, § 43, ECHR 2001-II).

Стаття 41 Конституції України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

У статті 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності. За частинами першою та другою цієї статті ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

За вимогами частини першої статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном (стаття 317 ЦК України).

Згідно з вимогами статті 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не суперечать закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (стаття 190 цього Кодексу).

До речей як складової поняття майна, зокрема нерухомих, відповідно до положень статті 181 ЦК України належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Права та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (частина перша статті 182 ЦК України).

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

Набуття права власності на об`єкти незавершеного будівництва визначено у статті 331 ЦК України. За змістом частини другої цієї статті право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна).

ЦК України у частині першій статті 376 ЦК України визначає поняття самочинного будівництва. Відповідно до положень ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.

На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Висновок про те, що самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу зробив і Верховний Суд України у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13 та від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15, а також Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду у постановах: від 06 березня 2019 року у справі № 361/4685/17 (провадження № 61-44133св18), від 15 квітня 2020 року у справі № 307/3957/14-ц (провадження № 61-43540св18), від 03 червня 2020 року у справі № 722/1882/16-ц (провадження № 61-39287св18), від 16 березня 2021 року у справі № 562/542/19 (провадження № 61-14468св20), від 15 листопада 2021 року у справі № 279/790/18 (провадження № 61-5368св20), від 17 листопада 2021 року у справі № 182/4522/19 (провадження № 61-19065св20), від 16 лютого 2022 року у справі № 495/6053/19 (провадження № 61-1694св21), від 09 березня 2023 року у справі № 127/28862/21 (провадження № 61-9283св22) та інших.

Послідовна і судова практика Великої Палати Верховного Суду стосовно висновку про те, що особа не набуває права власності на самочинне будівництво (постанови від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 (провадження № 14-445цс16) та від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № № 14-8цс21)).

Відповідно до вимог статей 328 та 329 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. За змістом зазначених норм матеріального права до прийняття новоствореного нерухомого майна до експлуатації та його державної реєстрації право власності на це новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільного обороту не виникає, у такому випадку особа є власником лише матеріалів, обладнання, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі неможливості поділу незакінченого будівництвом будинку суд може визнати право за сторонами спору на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити компенсацію. Визнаючи при цьому право власності на матеріали чи обладнання, суд у своєму рішенні має зазначити (назвати) ці матеріали чи обладнання.

Аналогічні висновки зробив Верховний Суд України у постановах від 18 листопада 2015 року справі № 6-388цс15, від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15 та від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс15.

У даній цивільній справі позивач просить визнати за нею право власності на домоволодіння АДРЕСА_1 , що розташоване на земельній ділянці, площею 346 кв.м. та складається з наступних приміщень в одноквартирному (садибному) житловому будинку під літ. «А-1», а саме: 1-1 коридор площею 7,7 кв.м.; 1-2 кухня, площею 7,8 кв.м.; 1-3 житлова площею 8,5 кв.м.; 1-4 житлова площею 18,2 кв.м.; 1-5 санвузол площею 7,8 кв.м., загальна площа 50,0 кв.м., житлова 26,7 кв.м., а також з господарських побудов: ганок під літ. «а», літня кухня під літ. «Б», вбиральня під літ. «Д», сарай (тимчасовий) під літ. «Е» та «Ж», споруди, мостіння №1-4, І в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду в рамках справи № 127/5819/20, провадження №61-3962св21 (ЄДРСРУ № 97219060) від 27 травня 2021 року, при дослідженні питання щодо визнання право власності на об`єкти самочинного будівництва в порядку спадкування Верховний суд вказує, що при вирішенні спорів щодо спадкування права власності на нерухоме майно судам слід застосовувати редакцію закону, яка діяла на час виникнення права у самого спадкодавця та на час відкриття спадщини. При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на нерухоме майно, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.

Згідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

До складу спадщини згідно до ст.1218 ЦК України входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно до ч.1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч.2 цієї статі часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Відповідно до ч.1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

У відповідності до ст.1223 цього Кодексу право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови у її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.

Статтею 1226 ЦК України передбачено, що частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Суб`єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі.

Згідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно до ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно до ч.2 цієї статті - не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто.

У відповідності до ч.1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно до ч.2 цієї статті - якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців.

За загальним правилом статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Стаття 331 ЦК України регулює питання набуття права власності на новостворене майно та об`єкти незавершеного будівництва: право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі.

Ураховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.

Частиною третьою статті 331 ЦК України визначено, що до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Не набувають такого права і спадкоємці цих осіб.

Відповідно до роз`яснення Міністерства юстиції України від 21.02.2005 №19-32/319 в разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не була проведена і правовстановлюючий документ відсутній, питання визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного його власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку.

Право власності на об`єкти самочинного будівництва може бути визнано за спадкоємцем, що має право вимагати визнання такого права, виключно за умови наявності документів про право власності на землю або про право користування земельною ділянкою, що видані на ім`я спадкодавця або спадкоємця, та актів введення будівлі в експлуатацію, якщо їх наявність необхідна відповідно до вимог законодавства, чинного на час завершення будівництва.

Отже, якщо об`єкт будівництва не був завершений спадкодавцем чи не був прийнятий в експлуатацію, або право власності не було за ним зареєстроване, то до складу спадщини входять усі належні спадкодавцеві як забудовнику права та обов`язки, а саме: право власності на будівельні матеріали та обладнання, які були використані спадкодавцем у процесі цього будівництва; право завершити будівництво (як правонаступник спадкодавця - замінений у порядку спадкування забудовник); право передати від свого імені для прийняття в експлуатацію завершений будівництвом об`єкт; право одержати на своє ім`я свідоцтво про право власності та зареєструвати право власності.

Таким чином, спадкоємець має право звернутись до суду з позовом про визнання за ним майнових прав забудовника як таких, що входять до складу спадщини.

Отже, самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.

Не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130цс13, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286цс15 та підтверджується усталеною практикою Верховного Суду (справи №№ 334/4070/17 (61-10552св19), 552/2691/16-ц (61-12св17), 127/26186/16 (61-44319св18), 347/2273/17 (61-45856св18)).

Таким чином, самочинне будівництво не може входити до складу спадщини, а отже не підлягає легалізації через правову процедуру спадкування.

Аналогічні висновки висловлені Верховним Судом у постанові від 02 грудня 2020 року у справі № 288/1718/19 (ЄДРСРУ № 93302298).

Таким чином, в ході судового розгляду справи встановлено, що в розумінні ст. 376 ЦК України домоволодіння АДРЕСА_1 , що розташоване на земельній ділянці, площею 346 кв.м. та складається з наступних приміщень в одноквартирному (садибному) житловому будинку під літ. «А-1», а саме: 1-1 коридор площею 7,7 кв.м.; 1-2 кухня, площею 7,8 кв.м.; 1-3 житлова площею 8,5 кв.м.; 1-4 житлова площею 18,2 кв.м.; 1-5 санвузол площею 7,8 кв.м., загальна площа 50,0 кв.м., житлова 26,7 кв.м., а також з господарських побудов: ганок під літ. «а», літня кухня під літ. «Б», вбиральня під літ. «Д», сарай (тимчасовий) під літ. «Е» та «Ж», споруди, мостіння №1-4, І, є самочинним будівництвом, оскільки воно збудовано без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, вказане домоволодіння не було прийнято в експлуатацію, за життя за ОСОБА_2 не було зареєстровано у встановленому законом порядку право власності на вказане домоволодіння, земельна ділянка не була відведена ОСОБА_2 в установленому законодавством порядку; після здійснення самочинного будівництва земельна ділянка не була надана у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно та не була виділена вказана земельна ділянка у користування або власність і спадкоємцям ОСОБА_2 .

Отже, з урахуванням викладених вище норм матеріального права, сталої та сформованої судової практики Верховного Суду України, Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду вищевказане самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому це самочинне будівництво не може входити до складу спадщини.

Зважаючи на те, що до складу спадщини входять усі належні спадкодавцеві як забудовнику права та обов`язки, а саме: право власності на будівельні матеріали та обладнання, які були використані спадкодавцем у процесі цього будівництва; право передати від свого імені для прийняття в експлуатацію завершений будівництвом об`єкт; право одержати на своє ім`я свідоцтво про право власності та зареєструвати право власності, спадкоємці ОСОБА_2 мають право звернутись до суду з позовом про визнання за ними майнових прав забудовника як таких, що входять до складу спадщини.

Вказане узгоджується із правовою позицією, викладеною у п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, відповідно до якої, якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво (частина перша статті 376 ЦК), до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання

тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Зважаючи на викладене, позовні вимоги позивача про визнання за нею права власності на домоволодіння АДРЕСА_1 задоволенню не підлягають.

При цьому, суд зважує на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Відповідно до п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя.

Однак, згідно із п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Пунктом 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Згідно з вимогами ч ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 76-81, 83, 141, 258, 259, 265, 268, 352-355 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог до Дніпровської міської ради, третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Занько Едуард Петрович, про визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за законом.

Витрати по справі віднести за рахунок позивача.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду через Бабушкінський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 30-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення його повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя Т.О. Кудрявцева