справа № 755/8873/22
головуючий у суді І інстанції Гончарук В.П.
провадження № 22-ц/824/426/2025
суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Мостова Г.І.
ПОСТАНОВА

Іменем України

22 січня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Мостової Г.І.,

суддів: Березовенко Р.В., Лапчевської О.Ф.,

за участі секретаря судового засідання Лазоренко Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Скопич Марини Сергіївни на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2023 року

у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Орган опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини

за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Орган опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, про визначення місця проживання дитини, -

в с т а н о в и в :

У вересні 2022 року ОСОБА_2 звернулася до Дніпровського районного суду міста Києва із позовом до ОСОБА_1 , у якому просила суд визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом із нею за адресою: АДРЕСА_1 .

Позов обґрунтовано тим, що з 18 вересня 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилася спільна дочка ОСОБА_4 . Шлюбні відносини між ними припинилися з вересня 2021 року.

До фактичного припинення шлюбних стосунків з відповідачем вони разом проживали за адресою: АДРЕСА_2 , а з квітня 2022 року позивач разом з дочкою проживає за місцем своєї реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 .

Після початку повномасштабного вторгнення рф в Україну позивач разом з відповідачем та їх спільною донькою ОСОБА_5 у березні 2022 року виїхали до Республіки Польща, але у квітні цього року позивач ОСОБА_2 разом з донькою ОСОБА_5 повернулися до міста Києва, а відповідач залишився в Республіці Польща та на теперішній час не має наміру повертатися до України, але при цьому вимагає щоб їх малолітня донька проживала разом з ним, намагається психологічно тиснути як на позивача так і на членів її родини, а також на малолітню доньку, погрожуючи при цьому, що він вивезе дитину до Республіки Польща, у тому числі і в незаконний спосіб та з цього приводу між сторонами часто відбуваються суперечки та конфліктні ситуації, в зв`язку з чим позивач змушена звернутися до суду за захистом своїх інтересів.

У листопаді 2022 року відповідач ОСОБА_1 подав до суду зустрічний позов, відповідно до якого просив суд визначити місце проживання малолітньої доньки ОСОБА_4 разом із ним.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що на теперішній час ОСОБА_1 проживає у Республіці Польща та з врахуванням військового стану, що введений на території України у зв`язку зі збройною агресіє рф його дочці ОСОБА_6 краще та безпечніше буде проживати разом з ним, у зв`язку з чим просить суд визначити місце проживання малолітньої доньки ОСОБА_5 за місцем його проживання.

Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2023 року позов ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини задоволено.

Визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з матір`ю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 992 грн 40 коп. витрат пов`язаних зі сплатою судового збору.

Рішення суду першої інстанції мотивоване ти, що дитина постійно проживає разом зі своєю матір`ю, що сторонами не заперечується, а у відповідача на теперішній час виникають певні труднощі у спілкуванні зі своєю малолітньою донькою.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Скопич М.С. подала апеляційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2023 року та ухвалити нове судове рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що з лютого 2022 року сторони разом з їх донькою проживали на території Республіки Польща.

26 березня 2022 року ОСОБА_2 несподівано покинула житло, де остання разом з дочкою ОСОБА_5 проживала у Республіці Польща, про свої плани та нове місце проживання вона не повідомила. Апелянт довгий час достеменно не знав нового місця проживання дочки та по теперішній час не має з нею жодного зв`язку. Відповідач не відповідає на запитання позивача щодо стану здоров`я дитини та її поточного місця проживання, а також ігнорує повідомлення про можливість зустрічі та спілкування дитини з батьком. Також відповідач свідомо не зважає на те, що відповідач має аналогічні права щодо участі у вихованні їх спільної доньки.

Вказує, що між позивачем та відповідачем склались відносини, які позбавляють ОСОБА_1 можливості регулярно спілкуватися з дитиною, відповідач чинить перешкоди у спілкуванні батька з дочкою. Відповідач постійно блокує номери телефонів позивача, і тому він не має жодної можливості спілкуватись з дочкою, ані особисто, ані через засоби мобільного зв`язку. На будь які вмовляння та прохання щодо спілкування позивача з дочкою відповідач не реагує.

Наголошує, що вказані обставини порушують права ОСОБА_1 як батька, оскільки останній має стійке бажання приймати активну участь у вихованні дочки, спілкуванні з нею та має стійке бажання визначити місце проживання доньки з ним.

Зазначає, що з тексту оскаржуваного рішення суду не зрозуміло з яких саме мотивів виходив суд першої інстанції, відмовляючи ОСОБА_1 у задоволені його зустрічних позовних вимог.

Також апелянт посилається на те, що в матеріалах справи наявний висновок Органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про неможливість надання висновку щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , розгляд зазначеного питання можливий після повернення батька в Україну, або після припинення дії воєнного стану в Україні.

Однак судом першої інстанції не враховано зазначеного висновку та не наведено жодних мотивів щодо непогодження з ним у тексті оскаржуваного рішення.

У судовому рішенні відсутні мотиви, за яких суд першої інстанції вважав переконливими докази, надані ОСОБА_2 , а також мотиви відхилення доказів, поданих ОСОБА_7 .

Інші учасники справи, повідомлені належним чином про розгляд справи у суді апеляційної інстанції, не скористалися своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу, заперечень щодо змісту та вимог апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції не направили.

Представник ОСОБА_1 - адвокат Скопич М.С. надіслала на електронну адресу Київського апеляційного суду клопотання про відкладення розгляду справи, призначеного на 22 січня 2025 року о 10:30 год., у якому вона посилається на те, що у цей день вона не може бути присутньою у судовому засіданні, оскільки приймає участь у судовому засіданні в Броварському міськрайонному суді Київської області у справі № 361/8568/24, яке призначено на, на підтвердження чого надала роздруківку із сайту Судової влади України та доручення для надання безоплатної вторинної правничої допомоги.

Згідно з частиною 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Пунктами 10, 11 частини 2 цієї статті визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.

Відповідно до частини 1 статті 371 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції має бути розглянута протягом шістдесяти днів із дня постановлення ухвали про відкриття апеляційного провадження.

Статтею 372 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

За змістом статті 129 Конституції України, статті 2 ЦПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.

Апеляційний суд зауважує, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін учасників справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 223 ЦПК України).

Апеляційний суд виходить з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися у судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, неявка учасника судового процесу у судове засідання, за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є підставою для скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.

Із заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Скопич М.С. вбачається, що причиною її неявки до Київського апеляційного суду є надання переваги участі у розгляді іншої справи.

Виходячи з норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду, вимог пункту 11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371 ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги частини 2 статті 372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку представника ОСОБА_1 у судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином.

Виходячи з положень статті 13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у т. ч. правом визначити свою участь в судовому засіданні, а з огляду на положення статті 372 ЦПК України явка до суду апеляційної інстанції не є обов`язковою.

Зважаючи на вимоги частини 9 статті 128, частини 5 статті 130, частини 2 статті 372 ЦПК України колегія суддів визнала повідомлення належним, а неявку такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, дійшла висновку про таке.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 (а.с. 11 т. 1).

Відповідно до довідки від 26 липня 2022 року, виданої КНП «Консультативно-діагностичний центр» Оболонського району міста Києва, ОСОБА_2 працює в КНП «Консультативно-діагностичний центр» Оболонського району міста Києва на посаді сестри медичної денного стаціонару № 2 з 07 червня 2022 року по теперішній час (а.с. 18 т. 1).

Згідно з довідкою від 09 вересня 2022 року, виданої КНП «Консультативно-діагностичний центр» Оболонського району міста Києва, середній заробіток ОСОБА_2 за період з червня 2022 року по червень 2022 року становить 14 318 грн 18 коп. (а.с. 19 т. 1).

ОСОБА_4 є вихованкою середньої групи № 12, відвідує дошкільний навчальний заклад № 532 з 28 листопада 2019 року по теперішній час, що підтверджується довідкою від 26 липня 2022 року, виданою Дошкільним навчальним закладом № 532 Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації (а.с. 20 т. 1).

Відповідно до листа Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації від 07 липня 2022 року службою розглянуто заяву ОСОБА_2 про вжиття заходів щодо запобігання та протидію домашньому насильству з боку ОСОБА_1 та повідомлено, що провести бесіду правового характеру з ОСОБА_1 виявилося неможливим оскільки з ним немає зв`язку (а.с. 22 т. 1)

З акта від 03 серпня 2022 року, складеного Житлово-експлуатаційною дільницею № 412 КП «КК з обслуговування житлового фонду Дніпровського району міста Києва», вбачається, що за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_4 не зареєстрована але фактично проживає з травня 2022 року по теперішній час разом із матір`ю ОСОБА_2 (а.с. 23 т. 1)

Згідно з актом обстеження умов проживання від 29 липня 2022 року № 98 головним спеціалістом відділу соціально-правового захисту дітей Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві проведено обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_3 , житло розміщене на 8 поверсі 9 поверхового будинку, складається з двох кімнат, загальна площа 52 кв.м, житлова площа 33 кв.м, приватна власність ОСОБА_8 . Умови проживання добрі, у квартирі проведено ремонт, наявна необхідна побутова техніка та меблі, побут родини організований, дотримуються санітарно-гігієнічних умов проживання.

Для виховання та розвитку дитини створено такі умови: об лаштований окремий куточок, окреме ліжко для сну, є стіл для навчання та проведення дозвілля, наявні розвиваючі іграшки, одяг та взуття у достатній кількості. За цією адресою проживають і мають постійне місце реєстрації: мама ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , бабуся ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дідусь ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Стосунки сім`ї дружні. Всі члени родини мають бажання проживати разом, спільно займатись вихованням малолітньої ОСОБА_4 (а.с. 25 т. 1).

Відповідно до декларації № 0001-6К25-А5А0 про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу законним представником пацієнта ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є ОСОБА_10 (а.с. 26 т. 1).

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , займається у гуртку «Вокальний ансамбль «Намистечко» Центру дитячо-юнацької творчості Дніпровського району міста Києва з 01 вересня 2022 року по теперішній час, що підтверджується довідкою (а.с. 53 т. 1).

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , займається у гуртку «Ранній розвиток» підліткового клубу «Райдуга» Центру по роботі з дітьми та молоддю за місцем проживання Дніпровського району міста Києва, що підтверджується довідкою від 26 вересня 2022 року (а.с. 54 т. 1).

У висновку органу опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дітей за №103/7030/41/3 від 22 грудня 2022 року зазначено, що Орган опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації не може надати висновок щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у зв`язку з тим, що відповідач ОСОБА_11 проживає в Республіці Польща, не прибув на засідання комісії. Також у висновку зазначено, що матір дитини - ОСОБА_2 працює, має стабільний заробіток, створила належні умови для проживання та гармонійного розвитку дитини (а.с. 92 т. 1).

Відповідно до відповіді Дніпровського районного в місті Києві Центру соціальних служб від 04 жовтня 2022 року на адвокатський запит представника ОСОБА_4 щодо роботи з малолітньою ОСОБА_4 психолог центру надає інформаційну довідку про проведену роботу з дитиною на запит служби у справах дітей та сім`ї, поліції суду, адвоката та за згодою обох батьків. Другий із батьків - ОСОБА_1 такої згоди не надав, тому Дніпровський ЦСС міста Києва немає можливості надати відповідну довідку (а.с. 113 т. 1).

Згідно з відповіддю Дніпровського районного в місті Києві Центру соціальних служб від 10 березня 2023 року на запит суду першої інстанції на проведення роботи з дитиною ОСОБА_4 для надання інформаційної довідки про результати роботи та психологічний стан малолітньої на момент обстеження батько дитини - ОСОБА_1 згоди не надав (а.с. 150 т. 1).

Відповідно до акта обстеження умов проживання від 12 червня 2023 року № 66 начальником відділу соціально-правового захисту дітей Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві проведено обстеження умов проживання за адресою: АДРЕСА_3 . Умови проживання добрі, у квартирі проведено ремонт, наявна необхідна побутова техніка та меблі, побут родини організований, дотримуються санітарно-гігієнічних умов проживання. Для виховання та розвитку дитини створено такі умови: дитина проживає у кімнаті з матір`ю (ліжко, є стіл для навчання шафа для одягу, іграшки, особисті речі). За цією адресою проживають і мають постійне місце реєстрації: мама ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , донька ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , бабуся ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , дідусь ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Матір займається розвитком дитини, яка відвідує зайняття з підготовки до шкоди, малювання, хореографії (а.с. 166 т. 1).

Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно зі статтею 7 СК України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами.

Відповідно до частини 1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Статтею 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Сімейні спори, які стосуються інтересів дітей та їх батьків, необхідно розглядати з урахуванням принципів правового статусу дитини, які закріплені у Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї Організації Об`єднаних Націй від 21 грудня 1995 року), зокрема, при ухваленні всіх рішень, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси мають першорядне значення і повинні повністю й ефективно дотримуватися, держава має позитивні зобов`язання щодо дітей, щоб будь-які вжиті заходи ніколи не шкодили їхньому здоров`ю та розвитку (забезпечує у максимально можливій мірі безпечне життя і здоровий розвиток дитини).

У Європейській конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року, ратифікованій Законом України від 03 серпня 2006 року № 69-V, зазначено, що предметом цієї Конвенції є - у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються. Для цілей цієї Конвенції розгляд судовим органом справ, що стосуються дітей, визнається розглядом сімейних справ, зокрема тих, що пов`язані зі здійсненням батьками своєї відповідальності, наприклад, стосовно місця проживання дітей і доступу до них.

Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновок органу опіки та піклування.

Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання суду, яке має ґрунтуватися на повній та всебічній оцінці всіх обставин в їх сукупності, оскільки не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти відносини або домовитися, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства.

У спорах про визначення місця проживання дитини суди мають крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановити та надати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків (моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, наркотичними речовинами, перебування на диспансерному нагляді, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності); відносини, які існують між кожним із батьків і дитиною (встановлення повного чи часткового виконання батьківських обов`язків, наявність причин що впливають на виконання батьківських обов`язків; встановлення, чи враховують мати/батько інтереси дитини, чи є взаєморозуміння між кожним із батьків і дитиною); можливість створення дитині належних умов для виховання і розвитку (наявність самостійного доходу, належних житлових умов у кожного із батьків); стан здоров`я дитини (наявність хвороб у дитини, що потребують посиленого догляду, наявність у батьків навичок щодо надання первинної медичної допомоги); стан безпеки дитини (можливість створення дитині безпечних умов для життя та розвитку) тощо.

Указані висновки відповідають висновкам, які викладені у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18, від 23 жовтня 2021 року у справі № 127/17427/20, від 15 квітня 2020 року у справі № 61/35714/16-ц, від 08 вересня 2023 року у справі № 639/3862/20, від 28 вересня 2023 року у справі № 944/5191/19.

Станом на час звернення ОСОБА_2 до з указаним позовом до суду та станом на теперішній час малолітня донька ОСОБА_4 проживає разом з матір`ю, яка створила їй необхідні умови для проживання та виховання, на підтвердження чого позивачем за первісним позовом надано відповідні докази: акти обстеження умов проживання, підтвердження відвідування ОСОБА_4 занять для її розвитку та дозвілля, докази працевлаштування ОСОБА_2 та розміру її середнього доходу.

Заперечуючи проти визначення місця проживання дитини з матір`ю та підтримуючи свої зустрічні позовні вимоги, ОСОБА_1 не надав жодного доказу на підтвердження обставин, якими він обґрунтовує позовні вимоги, а також доказів його можливості забезпечити дитині належні умови для проживання та розвитку.

З матеріалів справи вбачається та ОСОБА_1 у своєму зустрічному позові посилається на те, що він проживає у Республіці Польща (а.с. 77 т. 1).

При цьому ОСОБА_1 навіть не повідомлено суду адресу свого проживання у Республіці Польща (у зустрічному позові зазначена адреса: АДРЕСА_4 ), не надано доказів щодо характеристики його житлових умов, відомостей про наявність осіб, які проживають з ним, інформації щодо його працевлаштування та рівень доходу та ін.

Таким чином ОСОБА_1 не надано доказів на підтвердження необхідності зміни місця проживання дитини, її звичного середовища та визначення місця проживання дитини з батьком, з огляду на інтереси самої дитини, які переважають над інтересами і бажаннями її батьків.

ОСОБА_1 не довів обставин, за наявності яких визначення місця проживання дитини з ним матиме більш позитивний вплив на дитину.

Саме лише проживання малолітньої дитини з матір`ю на території України, на всій території якої введений воєнний стан, та проживання батька дитини за межами України без доведеності, що зміна місця проживання дитини матиме на неї позитивний вплив, не є підставою для задоволення зустрічного позову.

Також апеляційний суд враховує, що визначення місця проживання дитини з батьком фактично призведе до зміни місця її проживання. Дитина тривалий час проживає з матір`ю, яка створила усі необхідні умови для її проживання, виховання, навчання і соціального розвитку в безпечному, надійному і стабільному середовищі, а ОСОБА_1 не доведено, що зміна існуючого порядку відповідатиме якнайкращим інтересам дитини.

Апеляційний суд зауважує, що батько ОСОБА_1 має право та обов`язок піклуватися про здоров`я, стан розвитку дитини, незалежно від того, з ким вона буде проживати.

Доводи про створення позивачем перешкод ОСОБА_1 у спілкуванні з дитиною нічим не підтвердженні, мають характер припущення, а на припущеннях, на яких відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України не може ґрунтуватися доказування.

Щодо доводів апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано висновку органу опіки та піклування про неможливість надання висновку щодо визначення місця проживання малолітньої дитини, апеляційний суд враховує таке.

Частиною 5 статті 19 СК України визначено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

У вказаній справі органом опіки та піклування Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації повідомлено про неможливість надати висновок щодо визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_4 у зв`язку з тим, що батько дитини проживає в Республіці Польща та не прибув на засідання комісії.

У постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року у справі № 523/19706/19 (провадження № 61-12112сво22) зазначено, що передбачена частинами 4,5 статті 19 СК України обов`язковість висновку органу опіки та піклування у відповідних категоріях цивільних справ не може абсолютизуватися. У разі якщо з тих чи інших причин такий висновок отримати не можна, суд має вирішити спір за наявними у справі доказами. Якщо з тих чи інших причин орган опіки та піклування відмовиться надати свій висновок у справі, де за приписами частин 4,5 статті 19 СК України надання ним такого висновку є обов`язковим, ця обставина не означає неможливості розгляду та вирішення спору. Протилежний підхід є рівнозначним відмові у доступу до правосуддя і означав би порушення положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначений підхід має загальний характер і є цілком справедливим для випадків, коли не було отримано письмового висновку органу опіки та піклування при розгляді справ, де участь органу опіки та піклування є обов`язковою, з огляду на неможливість надати такий висновок, зокрема у зв`язку із перебуванням дитини за межами країни, перебуванням дитини на непідконтрольній території, неможливість установити місце фактичного перебування дитини з одним із батьків тощо.

Таким чином, ухвалення рішення у справі не може ставитися у залежність від наявності чи відсутності відповідного висновку. Згідно із частиною 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Органи державної влади і місцевого самоврядування, надаючи висновок, діють паралельно із судом - захищаючи права та інтереси дитини і тим самим допомагають суду здійснювати захист відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України.

Такі висновки, безумовно, мають велике значення для ухвалення судом законного, обґрунтованого та справедливого рішення, оскільки висновок органів державної влади та місцевого самоврядування формується із урахуванням досвіду у певній сфері, в межах компетенції відповідного органу та на основі його повноважень.

Однак невчинення таких захисних дій з боку владного органу у вигляді неподання висновку не може слугувати підставою для відмови або для зволікання у захисті з боку суду, оскільки здійснення правосуддя, захист прав та інтересів дітей не може ставитися у залежність від можливості здійснення владними органами своїх повноважень.

Надавши належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам, доводам сторін, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про визначення місця проживання дитини з матір`ю, який відповідає балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах.

Враховуючи викладене, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи, правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному судовому рішенні, вони не спростовують, а тому відхиляються апеляційним судом у зв`язку з їх необґрунтованістю.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія апеляційного суду вважає, що рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2023 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись статтями 367, 369, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Скопич Марини Сергіївни залишити без задоволення.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 жовтня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 28 січня 2025 року.

Головуючий Г.І. Мостова

Судді Р.В. Березовенко

О.Ф. Лапчевська