ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 610/504/23 Головуючий суддя І інстанції Стригуненко В. М.
Провадження № 22-ц/818/49/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: Справи у спорах, що виникають із трудових правовідносин, з них
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря судового засідання Холод М.В.,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Балаклійського районного суду Харківської області від 28 лютого 2024 року, по цивільній справі № 610/504/23, за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «УКРТРАНСГАЗ» про порушення право на працю,

в с т а н о в и в :

31.07.2023 до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 з вимогою визнати, що ПАТ «Укртрансгаз» своїми діями порушив його право на працю згідно із ст. 43 Конституції України (а.с. 1-3).

Ухвалою судді від 28.08.2023 відкрито провадження та призначено судове засідання у справі (а.с. 43).

Ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 28 лютого 2021 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без розгляду на підставі ст.44 ЦПК України.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та направити справу для продовження розгляду до Зміївського районного суду Харківської області.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що співробітник під назвою «суддя Стригуненко В.М.» організації Балаклійський районний суд Харківської області не довів йому і не заперечив, а сприйняв його повідомлення- вимоги, не надав йому доказів, що він є суддя з юридичним публічним правом, Державним Гербом України, а не елементом Державним Гербом України, посвідчення судді з Державним Гербом України, паспорт громадянина України, не визнає його волевиявлення як людину в статусі Власника основний Кредитор ОСОБА_2 , тим самим порушує Конституцію України, Закон України «Про судоустрій і статус суддів», Європейську Конвенцію з прав людини і загальну декларацію прав людини ООН.

Вказує, що на судових засіданнях суддя безпідставно вимагав читати його повідомлення вимоги.

Вказує, що якщо Харківський апеляційний суд буде вимагати внести кошти, то тоді це буди вважатись ним Людиною в статусі Власника Основний Кредитор ОСОБА_2 як приватною юридичною особою, а не орган або державна установа юридичного публічного права, відповідно до ст.8 ГК України.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, розглянула справу за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, які не з`явилися у судове засідання, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Вказаним вимогам ухвала суду першої інстанції відповідає.

Залишаючи без розгляду заяву ОСОБА_1 підставі ст.44 ЦПК України суд в оскарженій ухвалі зазначив, що позивач ОСОБА_1 у поданих ним процесуальних документах і безпосередньо у судовому засіданні неодноразово не визнавав і не визнає Балаклійський районний суд Харківської області як орган судової влади в Україні, суддю Балаклійського районного суду Харківської області Стригуненка В.М. як носія судової влади в Україні, вважаючи їх самозванцями, судові рішення, ухвалені у справі, використав принизливі та образливі висловлювання, у т.ч. наводить наклепницькі та безпідставні звинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень, зокрема, у вимаганні судом від нього грошей, чим виявив очевидну неповагу до суду, судді, судових рішень, діє з метою завдання шкоди та заплямування репутації самої інституції судової гілки влади, її представників, всупереч вимогам ст. 48 ЦПК України вимагає від суду звертатися до нього, не як до сторони у цивільному процесу - позивача, а як до «Людини в статусі Власника Основний Кредитор ОСОБА_2 , а не фізичної особи», всупереч закону намагається встановлювати свої правила розгляду справи.

Фактичні дії позивача суперечать завданню цивільного судочинства та є зловживанням процесуальними правами. При цьому він виходить за межі допустимої та легітимної критики, його поведінка є явно необґрунтованою, суперечить легітимній меті щодо права особи на звернення до суду, основним засадам (принципам) цивільного судочинства.

Колегія суддів погоджується з такими висновками.

Відповідно до ч.1, п.2 ч.2 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями.

Згідно ч. 3 ст. 44 ЦПК України, якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

Частиною 4 ст. 44 ЦПК України передбачено, що суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

На осіб, які беруть участь у справі, покладається обов`язок добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов`язки. При цьому під добросовісністю необхідно розуміти таку реалізацію прав і виконання обов`язків, що передбачають користування правами за призначенням, здійснення обов`язків у межах, визначених законом, недопустимість посягання на права інших учасників цивільного процесу, заборона зловживати наданими правами. Постанова ВС від 18 жовтня 2021 року у справі № 299/3611/19 (провадження № 61-9218св21)

Ухвалою Балаклійського районного суду Харківської області від 13.02.2024 після відкриття провадження позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху з огляду на те, що позивачем не було надано документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від плати судового збору відповідно до закону.

При цьому суд вказав, що відповідно до ч. 4 ст. 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

З позовної заяви та доданих до неї документів не вбачається, що позивач звільнений від сплати судового збору. Проте до позовної заяви не додано документа, що підтверджує його сплату.

Згідно із п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

При цьому позовна вимога ОСОБА_1 про порушення права на працю не підпадає під категорію пільгової та підлягає оплаті судовим збором.

Згідно із пп. 2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою, встановлено ставку судового збору у розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що станом на дату подачі цієї позовної заяви становить 1073,60 гривень.

Таким чином, позивачу необхідно сплатити судовий збір у сумі 1073,60 гривень.

Суд також вказав реквізити для сплати судового збору, ухвалив про залишення позову без руху та надав ОСОБА_1 для усунення недоліків заяви 5-ти денний строк з дня отримання даної ухвали. При цьому суд також вказав наслідки у разі невиконання вимог суду, що у разі невиконання ухвали суду в зазначений термін заява буде вважатися неподаною та повернута позивачу із усіма доданими до неї документами. (а.с. 142-143 т.1).

На виконання вищевказаної ухвали позивачем 20.02.2024 було подано повідомлення-вимогу про усунення недоліків після відкриття провадження, в якій по суті вимог суду щодо усунення вищевказаних недоліків інформації не навів, а натомість заявив про свою не згоду з такими діями судді. Так. позивач зазначив, що «на судовому засіданні співробітник під назвою «суддя Стригуненко В.М.» організації БАЛАКЛІЙСЬКОГО РАЙОННОГО СУДУ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ… не повідомив мене про правосуб`єктність, тим самим порушив мої права» а також, що «цей співробітник під назвою «суддя Стригуненко В.М.» організації БАЛАКЛІЙСЬКОГО РАЙОННОГО СУДУ ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ…навмисно ігнорує те, що зазначив своє волевиявлення, що я - Людина в статусі Власника Основний Кредитор ОСОБА_2 , а не фізична особа».

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 лютого 2022 року

у справі № 755/12623/19 (провадження № 14-47цс21) зазначила, що «спір про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який виник у зв`язку з незаконним звільненням працівника, який був позбавлений можливості виконувати роботу не з власної вини, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про працю та про оплату праці. За пред`явлення вимоги про стягнення середнього заробітку, передбаченого частиною другою статті 235 КЗпП України позивачі звільняються від сплати судового збору в усіх судових інстанціях на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Отже, заявник дійсно не звільнений від сплати судового збору з огляду на предмет та підстави заявленого позову.

Аналогічний підхід до тлумачення вказаної норми цивільного процесуального права був застосований в ухвалі ВС від 13 у справі № 334/3308/23 (провадження № 61-10880ск24), режим доступу до ЄДРСР в мережі Інтернет: https://reyestr.court.gov.ua/Review/120973875.

У статті 187 ЦПК України визначено, що суддя, встановивши, після відкриття провадження у справі, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175, 177 цього Кодексу, постановляє ухвалу не пізніше наступного дня, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п`яти днів з дня вручення позивачу ухвали.

Якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, суд продовжує розгляд справи, про що постановляє ухвалу не пізніше наступного дня з дня отримання інформації про усунення недоліків.

Якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, позовна заява залишається без розгляду.

Позивач у даній справі звернувся до суду та просить визнати, що ПАТ «Укртрансгаз» своїми діями порушив його право на працю, передбачене ст. 43 Конституції України.

Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначив, що наказом Управління «Укртехзв`язок» від 26.03.2014 № 130-К його було звільнено із займаної з березня 2002 року посади водія у зв`язку зі скороченням штату працівників. При цьому позивач вважає, що цей наказ, а також накази від 30.09.2013 № 337, від 27.11.2013 № 415, від 25.12.2013 № 291, від 29.08.2014 № 284 було винесено за відсутності законних підстав, чим було порушено його права на працю, передбачених ст. 43 Конституції України.

Відповідно до ч. 4 ст. 177 ЦПК України до позовної заяви додаються документи, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Позивач всупереч вказаної норми цивільного процесуального права позивач не надав до суду документів про що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документи, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Позивачем не було також подані клопотання або заяви про звільнення (відстрочення, зменшення) від сплати судового збору, про призначення експертизи, витребування доказів тощо.

Відповідно до статті 44 ЦПК якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

У даному випадку позивач не виконав вимоги суду про усунення недоліків та у своїй заяві фактично проігнорував законні вимоги суду та у зневажливій формі безпідставно вимагав від суду особливого звернення до нього, яке не ґрунтується на законі та порушує принцип рівності кожного перед законом і судом, який визначений в якості елемента принципу змагальності у ст. 12 ЦПК України наступним чином: учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.

При цьому суд в оскарженій ухвалі обґрунтовано зазначив, що таку поведінку по відношенню до законних дій суду позивач продемонстрував неодноразово.

Так, після відкриття провадження у справі ухвалою судді від 28.08.2023 позивач у своєму повідомленні-вимозі від 11.10.2023 зазначив, що він «отримав по пошті авторський твір від 11.09.2023 під назвою Ухвала без Іменем України, на якому не зазначено елемента герба України, відсутній підпис під назвою судді В.М. Стригуненко, відсутні його дані, хто ця особа і якої права суб`єктності…Цей авторський твір написаний на мою думку відповідно до ст. 241 п. 1 ЦК України, тобто це вчинення правочинів з перевищенням повноважень, на яку - я людина не даю згоду… Тобто дії такі під назвою судді ОСОБА_3 на мою думку є ознаками злочину ст. 161 КК України,…а також ст. 353 КК України…Ваш авторський твір не приймається мною…». Щодо Балаклійського районного суду Харківської області позивач неодноразово наголошує, що «це приватна організація, з керівником Носовим Геннадієм Сергійовичем, що є порушенням ст. 8 ГК України, де Державні органи не можуть займатися підприємницькою діяльністю…» (а.с. 48-49).

У своїй заяві до суду від 28.11.2023, яку ОСОБА_1 називає «повідомлення-вимога», він вказує на те, що на минулому засіданні йому не було повідомлено, якої правосуб`єктності суд та інше та повідомив: «Якщо в суді морське (комерційне право) то я вам повідомляю я не в вашій юрисдикції,.. резервую і вимагаю суд проводити засідання в природному (позитивному) праві» (а.с. 81-82).

Ухвалою суду першої інстанції від 04.01.2024 року було залишено без задоволення заяву позивача ОСОБА_1 про відвід головуючому по справі судді Стригуненку В.М., який був заявлений з тих підстав, що справа розглядалася ним однобоко, не задовольнялися вимоги позивача, не виконується вимога Балаклійського районного суду Харківської області від 28.08.2023, не з`ясовуються обставини справи, що викликало сумнів в об`єктивності та неупередженості судді.

Позивач вказав, що суддя не спирається на аргументи, які позивач вказує, та вважав, що суддя не виконує вимог ст. 263 ЦПК України щодо законності і обґрунтованості своїх рішень.

Суд відхиляючи заяву про відвід вказав, що незгода сторони з процесуальними рішеннями судді, рішення або окрема думка судді в інших справах, висловлена публічно думка судді щодо того чи іншого юридичного питання не може бути підставою для відводу (частина четверта статті 36 ЦПК України).

Презумпція особистої неупередженості судді діє, допоки не з`являться докази на користь протилежного, а доказів протилежного позивачем суду не надано.

При цьому суд першої інстанції звернув увагу позивача на те, що необґрунтоване усунення судді від участі у розгляді певної справи є так само порушенням права на справедливий суд, як і незадоволення обґрунтованої заяви про відвід судді.

Крім цього, суд першої інстанції вказав, що учасник справи не може використовувати інститут відводу суддів із метою схиляння суду до ухвалення бажаного для нього процесуального рішення (див. з цього приводу ухвалу Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 29 серпня 2022 року у справі № 127/11940/21 (пункти 23-24; № у ЄДРСР 105961803)).

Такі дії є зловживанням правом на подання заяви про відвід суддів, тобто його використанням усупереч завданню цивільного судочинства з іншою метою, ніж для забезпечення справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду і вирішення цивільної справи.

Суд оцінив наведені позивачем аргументи відводу та виснував, що доводи розглядуваної заяви не можуть слугувати підставою для відводу судді, оскільки не підтверджують наявність об`єктивних сумнівів у його неупередженості та об`єктивності. Крім цього, сумніви мають ґрунтуватися на фактичних обставинах, а не на припущеннях про можливий розвиток подій.

У матеріалах справи дійсно відсутні докази, які б виключали згідно ст. 36, 37 ЦПК України можливість участі головуючого у суді першої інстанції судді Стригуненку В.М. у розгляді даної справи, а наведені з цього приводу доводи позивача ґрунтуються на його суб`єктивному сприйнятті, припущеннях і не підтверджені конкретними аргументами, які доводили б наявність сумнівів у неупередженості або об`єктивності головуючого судді.

Після цього у заяві до суду під назвою «повідомлення-вимога про застосування права» від 29.01.2024, а також в уточненій заяві - «повідомленні-вимозі про застосування права» позивач вкотре фактично вимагав щоб йому повідомили «правомочність суду та повноваження судді», та вказує, що «відсутні його дані, хто ця особа і якої правомочності, тобто це юридична особа публічного права позитивного континентального права і юридична особа приватного, тобто комерційного морського права», «ваші листи не приймаються мною», «ці листи під назвою УХВАЛИ Балаклійського районного суду Харківської області на мою думку є ознаками кримінального злочину». Також позивач зазначає: «вимагаю повідомити суддю ОСОБА_3 під назвою суддя, тобто це громадянин України, - паспорт громадянина України, посвідчення судді...», та знову заявив: «відмовляюся мати справу з установою або установами, що мають назву (назви) «Балаклійський районний суд Харківської області» і/або «БАЛАКЛІЙСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ», які вважають себе судом України, проте, за наведеними даними, такими не є» (а.с. 124-130, 133-139).

13.02.2024 позивач знову подав до суду повідомлення-вимогу про відмову в наданні послуг співробітника під назвою (суддя ОСОБА_3 )., в якій зазначає, що «не потребує в наданні послуг співробітника під назвою «судді ОСОБА_3 » (а.с. 149).

Таку процесуальну поведінку позивача суд першої інстанції обґрунтовано визнав як умисне не виконання процесуального обов`язку діяти добросовісно та керуватися завданням цивільного судочинства, визначеного у вищевказаній нормі ст. 2 ЦПК України, та зловживання правом на звернення до суду, ігнорування законних вимог суду без дійсної мети захисту своїх порушених цивільних прав чи інтересів.

Колегія суддів зважає на те, що процесуальна поведінка позивача, форма і зміст його неодноразових звернень до суду свідчить, що він у даному випадку по суті вступив у безпідставну суперечку з судом першої інстанції, та не зацікавлений у розгляді справи по суті спору, що об`єктивно не відповідає завданню правосуддя, визначеному у вказаній нормі ст. 2 ЦПК України та принципу верховенству права, ст. 10 ЦПК України, а тому суд обґрунтовано залишив його позов без розгляду.

Наведені у скарзі позивача доводи є безпідставними, не знайшли свого підтвердження у матеріалах справи, не відповідають нормам цивільного матеріального та процесуального права.

Оскільки суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, то відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржене судове рішення без змін.

Передбачених у нормі ст. 141 ЦПК України підстав для відшкодування судових витрат, понесених апелянтом, - не встановлено.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Балаклійського районного суду Харківської області від 28 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 27 січня 2025 року.

Головуючий В.Б.Яцина

Судді колегії Н.П.Пилипчук

О.Ю.Тичкова