ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1124/25 Справа № 212/5972/23 Суддя у 1-й інстанції - Ваврушак Н. М. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2025 року м.Кривий Ріг

Справа № 233/2088/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Агєєва О.В., Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони:

позивачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

відповідач - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу позивачок ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , від імені та в інтересах яких діє адвокат Голівер Павло Володимирович, на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 вересня 2024 року, яке ухвалено суддею Ваврушак Н. М. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 23 вересня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2023 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , Виконавчий комітет Покровської районної у місті ради, про визнання поважною причини тимчасової відсутності за місцем реєстрації та продовження строку такої відсутності до припинення введеного в Україні воєнного стану.

Позовні заяви мотивовано тим, що позивачки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 зареєстровані та до початку 2022 року постійно проживали за адресою: АДРЕСА_1 , що є єдиним житлом останніх.

04.01.2022 року позивачка ОСОБА_2 виїхала з постійного місця проживання за кордон, до Чеської Республіки.

05.03.2022 року позивачка ОСОБА_1 , з урахуванням обставин, пов`язаних із повномасштабним вторгненням збройних сил рф в Україну, була вимушена виїхати з постійного місця проживання за кордон, до Чеської Республіки, де вже перебувала та працювала її донька позивачка ОСОБА_2 .

За вказаних обставин, а саме виїзду та перебування позивачок за кордоном, причина відсутності понад шість місяців за місцем реєстрації та проживання є поважною, внаслідок чого просять продовжити цей строк до закінчення воєнного стану в Україні.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 вересня 2024 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачки ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , від імені та в інтересах яких діє адвокат Голівер П.В., просять скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити заявлені позовні вимоги, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, а саме статті 15 ЦК України.

Апеляційна скарга мотивована тим, що у серпні 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом про визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 такими, що втратили право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим останні були вимушені звернутися до суду із зустрічним позовом за захистом свого порушеного права. У червні 2024 року ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про залишення його позову без розгляду, однак ці обставини свідчать про наявність невизнаного права позивачок на користування спірною квартирою та надають їм право на судовий захист.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивачок ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Голівера П.В., який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, відповідача ОСОБА_3 , який заперечував проти доводів апеляційної скарги та просив залишити її без задоволення, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та вбачається з матеріалів справи, що, згідно ордеру на жиле приміщення № 670 від 1992 р., 3-х кімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_1 була надана ОСОБА_5 за рішенням Виконавчого комітету № 116 від 02.04.1992 на сім`ю у складі з 4-х чоловік: він, дружина та сини, один з яких - ОСОБА_3 , відповідач по справі (а. с. 9).

Згідно акту від 04.08.2023, підписаного мешканцями будинку АДРЕСА_2 , позивачі по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не проживають у квартирі АДРЕСА_3 за вказаною адресою з серпня 2018 року по теперішній час (а. с. 10).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачі посилаються на те, що вони не проживають у спірній квартирі у зв`язку із повномасштабним вторгненням збройних сил рф в Україну, а тому, відповідно до норм статей 71 ЖК України, дана обставина є підставою для визнання поважною причиною при тимчасовій відсутності за місцем їх проживання та за ними має зберігатися жиле приміщення до припинення або скасування воєнного в Україні воєнного стану.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що відсутність між сторонами спору щодо користування житлом унеможливлює задоволення поданого позову, оскільки завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

За змістом статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше,як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до частини 4 статті 9 ЖК України, ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом.

Особливим інститутом житлового права є збереження житла за тимчасово відсутніми.

Порядок збереження житла за тимчасово відсутніми членами сім`ї наймача житла державного, комунального житлового фонду визначено статтею 71 ЖК України, а їхні права та обов`язки - статтею 78 ЖК України, які встановлюють випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадинами.

Відповідно до статті 71 ЖК України, за тимчасової відсутності наймача або членів сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк, за заявою відсутнього, може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців.

Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Тимчасова відсутність наймача, членів його сім`ї не потребує згоди інших членів сім`ї. Не має значення і причина відсутності, якщо остання не перевищила шість місяців.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного суду.

У постанові від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15 (провадження №12-15гс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Верховний суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та,що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Як вірно встановлено судом першої інстанції та не спростовано у суді апеляційної інстанції, позивачки ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , звертаючись до суду з таким позовом, не довели факт порушення або невизнання їх прав на користування житловим приміщення відповідачем ОСОБА_3 , зокрема, щодо наявності спору між ними з цього приводу.

Посилання ж в апеляційній скарзі на ту обставину, що у серпні 2023 року ОСОБА_3 звернувся до суду із позовом про визнання ОСОБА_1 , ОСОБА_2 такими, що втратили право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_1 , у зв`язку з чим останні були вимушені звернутися до суду із зустрічним позовом за захистом свого порушеного права, колегією суддів не приймаються, адже, у червні 2024 року ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про залишення його позову без розгляду, й ця обставина беззаперечно свідчить про відсутність невизнаного права позивачок на користування квартирою.

Таким чином, наведені у апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду і не містять підстав для висновків про порушення або неправильне застосування судом норм права, які привели до неправильного вирішення справи.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивачок ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , від імені та в інтересах яких діє адвокат Голівер Павло Володимирович, - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 11 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повне судове рішення складено 29 січня 2025 року.

Головуючий:

Судді: