Справа № 345/5182/24
Провадження № 22-ц/4808/197/25
Головуючий у 1 інстанції Кардаш О. І.
Суддя-доповідач Девляшевський
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Девляшевського В.А.,

суддів: Баркова В.М., Мальцевої Є.Є.,

секретаря Гудяк Х.М.,

з участю представника Акціонерного товариства «Сенс Банк» - Матвійчука М.З.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Сенс Банк» на рішення Калуського міськрайонного суду, ухвалене головуючою суддею Кардаш О.І. 18 листопада 2024 року у справі за позовом АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

в с т а н о в и в :

У вересні 2024 року представник АТ «Сенс Банк» (надалі банк) звернувся в суд з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , в якому просив стягнути солідарно на користь банку заборгованість за кредитним договором №27-31/347 від 07.03.2008, розраховану на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, за невиконання грошового зобов`язання, встановленого рішенням суду. Станом на 23.02.2022 вказана заборгованість становила 193 186,14 грн з яких: сума заборгованості за ставкою 3 % на кредитну заборгованість - 40 014,69 грн та сума заборгованості за інфляційними втратами на кредитну заборгованість - 153 171,45 грн. Також просив стягнути судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 07.03.2008 Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» (правонаступником якого є «Сенс Банк») та ОСОБА_1 уклали кредитний договір № 27-31/347. За умовами вказаного договору банк надав позичальниці у тимчасове користування грошові кошти в сумі 32 000 доларів США.

На забезпечення умов виконання вказаного кредитного договору з ОСОБА_2 було укладено Договір поруки № 37 від 07.03.2008. Відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання не виконав, в результаті чого утворилась заборгованість. Відповідно до виконавчого листа від 02.12.2009 на користь АТ «Укрсоцбанк» стягнуто солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором № 27-31/347 від 07.03.2008 в розмірі 270 429,97 грн. Вказане рішення відповідачами не виконано.

Враховуючи наведене, позивач просив позовні вимоги задовольнити.

Рішенням Калуського міськрайонного суду від 18 листопада 2024 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором № 27-31/347 від 07.03.2008, розраховану на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України, за невиконання грошового зобов`язання, встановленого рішенням суду, яка станом на 23.02.2022 становить 21 547,49 грн. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 грн витрат зі сплати судового збору.

Не погодившись із даним рішенням суду, представник АТ «Сенс Банк» подав апеляційну скаргу, оскільки вважає оскаржене рішення незаконним, ухваленим при неправильному застосуванні норм матеріального права та порушенні норм процесуального права. Вказує, що індекс інфляції кредитором був розрахований за методикою, коли сума інфляційних за попередній місяць включалась до бази розрахунку інфляційних в наступному місяці. Вважає, що така методика розрахунку відповідає методам розрахунку, які застосовуються при таких нарахуваннях заборгованості за невиконання грошового зобов`язання та відповідає правовим позиція Верховного Суду, які викладені у постановах від 20.08.2020 (справа №904/3546/19), від 21.05.2019 (справа №916/2889/13) та від 14.01.2020 (справа №924/532/19).

Апелянт зазначає, що в матеріалах справи відсутня заява відповідача або його представника про застосування до позовних вимог наслідків спливу строків позовної давності. Так, у відзиві на позовну заяву представник відповідачки наводить судову практику про застосування позовної давності, однак відповідного клопотання не заявляє. Крім того вважає, що місцевий суд неправильно застосував період, за який заявлено вимоги про стягнення заборгованості, нарахованої на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України. Вказує, що загальні строки позовної давності, визначені ст. 257 ЦК України, продовжуються на строк дії карантину та воєнного стану. Скаржник зазначає, що карантин на території України скасований з 30 червня 2023 року на підставі постанови КМУ від 17.06.2023 №651. Тому вважає, що позивач в частині вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року дотримався строків давності.

Просить оскаржене рішення скасувати в частині відмови в позові, ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі. Стягнути з відповідачів судові витрати.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 доводи апелянта заперечив з огляду на законність та обґрунтованість рішення суду. Вказує, що позивач залишив поза увагою усталену практику Верховного Суду про те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання. Ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошових сум. Вказує, що три відсотки річних та інфляція не є сумою боргу, а є компенсацією за використання чужих коштів та знецінення грошей внаслідок інфляції, які є складовою частиною загального боргу, який підлягає стягненню. Представник відповідача з посиланням на ч. 2 ст. 625 ЦК України зазначає, що вимога позивача про сплату інфляційних втрат і трьох відсотків річних пред`явлена позивачем шляхом подачі позову. Вважає, що обов`язок зі сплати вказаних сум до моменту подання позову у відповідачів не виник, а тому відсутнє прострочення виконання. Виключно на прострочене грошове зобов`язання можуть бути нараховані інфляційні втрати та 3 % річних. На думку представника відповідача, оскільки у відповідачів відсутнє прострочення зобов`язання зі сплати інфляційних втрат за кожен окремий період їх нарахування, тому попередньо нараховані суми не можуть включатись у базу нарахування у кожному наступному періоді. Зазначає, що суд першої інстанції з врахуванням усталеної практики Верховного Суду дійшов висновку про нарахування інфляційних втрат і 3 відсотків річних протягом останніх трьох років, які передували зверненню позивача до суду.

В судове засідання апеляційного суду ОСОБА_1 та її представник не з`явилися, до суду подали заяву про розгляд справи без їхньої участі. Просили апеляційну скаргу відхили, а оскаржене рішення залишити без змін.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з`явився, на адресу місця його проживання було направлено судову повістку-повідомлення про дату час та місце розгляду справи. Згідно з інформацією з трекінгу поштового відправлення 21.01.2025 поштові відправлення повернуто до суду апеляційної інстанції з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Згідно з пунктом 3 частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Наведена норма права дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, що узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17 (провадження №14-507 цс 18), постановах Верховного суду від 21 грудня 2022 року у справі № 757/15603/19(провадження № 61-7187св22), 30 листопада 2022 року у справі № 760/25978/13-ц (провадження № 61-6788св22), 31 серпня 2022 року у справі № 760/17314/17).

Представник АТ «Сенс Банк» - Матвійчука М.З. доводи апеляційної скарги підтримав, просив її задовольнити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статей 13 і 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до вимог частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду зазначеним вимогам не відповідає з огляду на таке.

Судом встановлено і вбачається з матеріалів справи, що 07 березня 2008 року між АКБ СР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 27-31/347, за умовами якого кредитор надає позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 32 000,00 дол. США (а.с. 114-119).

У той же день між банком та ОСОБА_2 було укладено договір поруки № 37, за умовами якого ОСОБА_2 поручився за виконання ОСОБА_1 умов кредитного договору власними коштами, а у випадку невиконання чи неналежного виконання ним взятих на себе зобов`язань за кредитним договором поручитель разом з ОСОБА_1 солідарно відповідає перед позивачем у повному обсязі за виконання позичальником зобов`язань щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за користування кредитом, а також можливих штрафних санкцій (а.с. 64-67).

02.12.2009 Дніпровським районним судом міста Києва виданий виконавчий лист у справі №6-1358/10 про стягнення з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в солідарному порядку заборгованості по договору кредиту в сумі 270 429,97 грн (а.с. 49-50).

12.08.2022 змінено найменування банку з Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на Акціонерне товариство «Сенс Банк» (а.с. 71-104).

Згідно наданого позивачем розрахунку у відповідачів наявна заборгованість в розмірі 193 186,14 грн, що складається з 153 171,45 грн - інфляційні втрати і 40 014,69 грн - три проценти річних (а.с. 110-113).

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції з урахуванням ч. 2 ст. 625 ЦК України виходив з того, що 3 % річних та інфляційні втрати можуть бути нараховані лише за період з 01.09.2021 по 23.02.2022, а тому дійшов висновку про часткове задоволення позову та стягнення з відповідачів в солідарному порядку 17 659,09 грн інфляційного збільшення та 3888,40 грн 3% річних, а всього 21 547,49 грн.

Апеляційний суд з таким висновком місцевого суду не погоджується.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).

Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до пункту 8.35 постанови від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 (провадження № 12-79гс19), Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Такі висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 646/14523/15-ц.

У пункті 8.22.постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 902/417/18 зазначено, що загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою.

При цьому компенсаторний характер процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, не свідчить про те, що вони є платою боржника за «користування кредитом» (тобто можливістю правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу). Такі проценти слід розглядати саме як міру відповідальності. На відміну від процентів за «користування кредитом», до процентів річних, передбачених зазначеною статтею, застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність.

Отже, в охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Вказаний висновок сформульований Великою Палатою Верховного Суду у пункті 54 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 та пункті 6.19 постанови від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16 (провадження № 12-142гс19).

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі статті 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Виконавчим листом, виданим 02.12.2009 Дніпровським районним судом міста Києва у справі №6-1358/10 про стягнення з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в солідарному порядку заборгованості по договору кредиту в сумі 270 429,97 грн, підтверджено наявність грошового зобов`язання відповідачів перед банком.

Відповідно до правових висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 10 та 27 квітня 2018 року у справах № 910/16945/14 та № 908/1394/17, від 16 листопада 2018 року у справі № 918/117/18, від 30 січня 2019 року у справах № 905/2324/17 та № 922/175/18, від 13 лютого 2019 року у справі № 924/312/18, та правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16 (провадження № 14-254цс19), до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу).

Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і три проценти річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16 (провадження № 14-254цс19).

Від наведених висновків Велика Палата Верховного Суду не відступала.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції правильно послався на вищевказані норми.

Водночас з врахуванням дати подання позову вересень 2024 року та положень ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо обмеження права стягнення за названою статтею останніми трьома роками, які передували подачі такого позову, місцевий суд дійшов висновку про здійснення розрахунків за період з 01.09.2021 по 23.02.2022.

Колегія суддів з цим висновком не погоджується, оскільки судом не враховано, що 11.03.2020 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», якою з 12 березня 2020 року на усій території України введено карантин та Постановою Кабінету Міністрів України «Про встановлення карантину та запроваджування обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19, спричиненою коронавірусом SARS-CoV-2» від 09.12.2020 року № 1236 та від 21.04.2021 року № 405 «Про внесення змін до деяких актів КМУ» було продовжено карантин.

02 квітня 2020 року набув чинності Закон України від 30 березня 2020 року № 540-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», відповідно до якого розділ «Прикінцеві положення» ЦК України доповнено пунктом 12, за змістом якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257. 258. 362, 559. 681, 728. 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Відповідно до п. 12 Розділу «Прикінцеві положення» ЦК України під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.

Згідно з п. 19 Розділу «Прикінцеві положення» ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.

Відповідно, строк позовної давності продовжений на вимоги, заявлені до початку дії закону, який продовжив його дію, але тривалість його обмежена трьома роками, згідно з положеннями ст. 257 ЦК України. Отже, оскільки розмір спірних сум розрахований до 23.02.2022 року, і строк позовної давності не сплинув до вимог в межах трирічного строку, то позивач не втратив право вимоги таких сум тільки за період з 23.02.2019 по 23.02.2022.

Тому суд першої інстанції, враховуючи вищенаведене, повинен був задовольнити позовні вимоги частково, стягнувши нарахування за ч.2 ст.625 ЦК України тільки за останні три роки, що передували кінцевій даті розрахунку.

Щодо посилань в апеляційній скарзі АТ «Сенс Банк» на те, що представником відповідача невірно розраховані інфляційні витрати, які були прийняті до уваги судом першої інстанції, слід зазначити наступне.

Нараховані на суму боргу інфляційні втрати входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів.

Визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (зроблений позивачем розрахунок заборгованості, інфляційних втрат та трьох процентів річних), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду.

Нарахування інфляційних втрат здійснюється окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається із суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення, починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) спостерігалася інфляція. При цьому, до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто відбулося дефляція).

Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18.

Позивач, як кредитор, вправі вимагати стягнення в судовому порядку сум інфляційних нарахувань до повного виконання грошового зобов`язання.

Базою для нарахування інфляційних втрат є сума основного боргу, необтяжена іншими нарахуваннями.

Положення статей 3, 509, 625ЦК України передбачають нарахування інфляційних втрат і трьох процентів річних на суму основного боргу, а не на інфляційні втрати і 3% річних, (Постанова Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 26 жовтня 2018 року у справі № 922/4099/17; постанова Верховного Суду від 21 травня 2019 року у справі № 916/2889/13).

Із розрахунку, наданого позивачем, вбачається, що позивач до суми боргу додавав нараховані за попередній період інфляційні втрати та у кожному наступному періоді нараховував окрім боргу повторно інфляційні втрати.

Базою для нарахування інфляційних витрат є сума основного боргу, тобто в даному випадку 268 800,05 грн (а.с. 111), як вірно було застосовано представником відповідача, та взято до уваги судом першої інстанції.

Наведений позивачем алгоритм нарахування не ґрунтується на правовій основі.

Перевіривши розрахунок, наданий банком та представником відповідача, враховуючи порядок нарахування, колегія суддів вважає можливим визначити розмір суми, що підлягає стягненню солідарно з відповідачів в розмірі 24214,10 грн трьох відсотків річних та інфляційні втрати в сумі 58777,01 грн за прострочення виконання грошового зобов`язання за період з 23.02.2019 року до 23.02.2022 року.

В той же час, судова колегія не може погодитись з висновком суду першої інстанції про солідарне стягнення з відповідачів судового збору в розмірі 3028 грн.

Стягуючи судовий збір із відповідачів солідарно, суд не звернув уваги, що таке суперечить приписам ст.141 ЦПК України, яка не передбачає солідарного обов`язку відповідачів по сплаті судового збору.

Аналогічні роз`яснення містить п.35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», згідно якого при задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не дотримався вимог норм матеріального та процесуального права, неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, його висновки не відповідають обставинам справи, а тому апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Відповідно до п.3 ч.2 ст.141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову, судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При звернення до суду позивачем сплачений судовий збір в розмірі 3028 грн. Судом задоволено позовні вимоги на суму 82 991 грн, тобто позов задоволено на 42,95%. З відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сума в розмірі 1300,92 грн, тобто по 650,45 грн з кожного.

За апеляційне оскарження рішення з відповідачів на користь апелянта підлягає стягненню сума в розмірі 1755 грн із розрахунку 48,3% від суми, що сплачена АТ «Сенс Банк» за подання апеляційної скарги, тобто по 877,5 грн з кожного.

Керуючись статтями 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк» задовольнити частково.

Рішення Калуського міськрайонного суду від 18 листопада 2024 року скасувати. Ухвалити нове судове рішення.

Позов АТ «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 ) - на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк», (03150, м. Київ, вулиця Велика Васильківська, 100, ) всього 82 991 грн (вісімдесят дві тисячі дев`ятсот дев`яносто одну) грн, з яких: 24 214 грн (двадцять чотири тисячі двісті чотирнадцять) грн - три відсотки річних та інфляційні втрати в сумі 58777 (п`ятдесят вісім тисяч сімсот сімдесят сім) грн за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Стягнути з ОСОБА_1 (ІПН: НОМЕР_1 ) та ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_2 ) - на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк», (03150, м. Київ, вулиця Велика Васильківська, 100, ) судовий збір за подання позовної заяви по 650,45 грн з кожного та за подання апеляційної скарги по 877,5 грн з кожного.

Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, і у випадках, передбачених п.2 частини 3 статті 389 ЦПК України може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного її тексту.

Головуючий В.А. Девляшевський

Судді: В.М. Барков

Є.Є. Мальцева

Повний текст постанови складений 27 січня 2025 року.