ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/4396/23 Номер провадження 22-ц/814/370/25Головуючий у 1-й інстанції Путря О.Г. Доповідач ап. інст. Дорош А. І.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді доповідача Дорош А.І.

Суддів: Лобова О.А., Триголова В.М.

при секретарі: Коротун І.В.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1

представник відповідача адвокат Баликова Н.І.

переглянув у судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 09 липня 2024 року, ухвалене суддею Путря О.Г., повний текст рішення складений дата не вказана

у справі за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області про припинення трудового договору, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

21.11.2023 ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області про припинення трудового договору, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, в якому просив суд: - визнати незаконним та скасувати наказ №64-ОС про припинення трудового договору від 27.07.2023, за підписом сільського голови Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області Ігоря Процика, яким ОСОБА_1 звільнено з посади тимчасово виконуючого обов`язки головного спеціаліста відділу містобудування, земельних ресурсів та природокористування у зв`язку з прогулом без поважних причин, п.4 ст. 40 КЗпПУ; - поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу містобудування, земельних ресурсів та природокористування виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області; - стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11.05.2021 по 01.11.2023 у розмірі 213 735,50 грн; - стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування завданої незаконним звільненням моральної шкоди у розмірі 300 000 грн; - зобов`язати відповідача сплатити установлені законодавством України податки і збори, в тому числі єдиний соціальний внесок, за ОСОБА_1 за період з 11.05.2021 по 01.11.2023.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 27.07.2023 сільським головою Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області Ігорем Проциком було винесено наказ №64-ОС про припинення трудового договору, яким ОСОБА_1 було звільнено з посади тимчасово виконуючого обов`язки головного спеціаліста відділу містобудування, земельних ресурсів та природокористування у зв`язку із прогулом без поважних причин, п.4 ст. 40 КЗпПУ. Копію зазначеного наказу позивачем було отримано 01.11.2023, як відповідь відповідача від 20.10.2023 на адвокатський запит щодо витребування документів. Позивач не згоден з зазначеним наказом, вважає його протиправним. Вважає, що його відсутність на робочому місці відбулася з поважних причин. Згідно розпорядження виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області №92-ОС від 31.07.2019 ОСОБА_1 був прийнятий тимчасово виконуючим обов`язки головного спеціаліста відділу містобудування, земельних ресурсів та природокористування. Наказом №54-ОС (розпорядженням) про припинення трудового договору (контракту) від 10.04.2020 сільського голови виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області ОСОБА_2 про звільнення, ОСОБА_1 звільнено з посади т.в.о. головного спеціаліста відділу містобудування, земельних ресурсів та природокористування у зв`язку з прогулом на підставі п.4 ст. 40 КЗпПУ. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 03.03.2021 у справі №554/3897/20 за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області поновлено ОСОБА_1 на посаді т.в.о. головного спеціаліста відділу містобудування, земельних ресурсів та природокористування виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області з 10.04.2020. Розпорядженням сільського голови Процика І.С. про поновлення на роботі ОСОБА_1 від 12.03.2021 №13-ОС поновлено останнього на попередній посаді з 10.04.2020. Однак, ситуація після винесення зазначеного рішення не змінилася, відповідні висновки роботодавцем не зроблені. 12.03.2021 ОСОБА_1 спочатку для ознайомлення було надано Посадову інструкцію головного спеціаліста відділу містобудування, земельних ресурсів та природокористування, а за 15 хвилин до закінчення робочого часу цього ж дня працівниками юридичної служби на чолі із ОСОБА_2 знову «підсунуто» для ознайомлення Посадову інструкцію головного спеціаліста (інспектора з благоустрою) відділу містобудування, земельних ресурсів та природокористування виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області. Про те, що сільський голова знову відкрито йде на порушення закону та по суті порушення виконання рішення суду, ОСОБА_1 зрозумів лише вдома, оскільки у зв`язку з тим, що це був кінець робочого дня, часу на детальне вивчення другої посадової інструкції не мав. Без зайвих уточнень, сподіваючись на порядність ОСОБА_2 , позивач ознайомився із обома Посадовими інструкціями. При цьому, звертає увагу на те, що це зовсім різні самостійні посади, різні за змістом, а не та, на якій позивач повинен був бути поновлений згідно рішення суду. Надавши ОСОБА_1 дві посадові інструкції, одна з яких із «розшифровкою» - інспектор з благоустрою, сільський голова фактично відкрито та свідомо пішов на підміну суті обов`язків, які передбачені Посадовою інструкцією відповідно до займаної посади, на яку ОСОБА_1 прийнятий з самого початку, та тими обов`язками, які відповідач примусово намагається йому нав`язати. Посада, на яку прийнятий ОСОБА_1 , є самостійною (згідно запису у трудовій книжці) та оплачуваною (згідно штатного розпису), а тому виконувати функції інспектора по благоустрою на громадських засадах ОСОБА_1 не може, згідно з вимогами Закону №2807. 12.03.2021 разом з «новою» Посадовою інструкцією ОСОБА_1 у письмовій формі повідомили, що його робоче місце знаходиться в с. В. Тростянець (за 12 км від с. Щербані). Але ж безпосередній керівник ОСОБА_1 і весь відділ знаходиться в центральному офісі сільської ради с. Щербані. Для поїздок в с. В. Тростянець позивачу щодня необхідно витрачати 30 грн, яких він не має. Згідно положень Посадової інструкції (п.1.1), на ОСОБА_1 як головного спеціаліста (інспектора по благоустрою), покладено обов`язок притягнення винних осіб до відповідальності за порушення законодавства у сфері благоустрою. А для виконання саме цих повноважень ОСОБА_1 мав би при собі мати, згідно положень Закону України «Про благоустрій», відповідне посвідчення, яке насправді відсутнє, ніколи йому не надавалося і відсутність якого може ставити під сумнів всі приписи про порушення законодавства у сфері благоустрою, складені позивачем. Іншими слова, усі приписи, складені ОСОБА_1 цілком законно, можна визнавати у судовому порядку недійсними. Також, сільський голова ОСОБА_2 свідомо порушував положення ст.ст. 31, 32 КЗпП України, згідно яких останньому забороняється вимагати виконання роботи, не обумовленої трудовим договором (мається на увазі підміна посади, на яку позивач був прийнятий та суті виконуваних обов`язків), а також переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника. Такої згоди ОСОБА_3 не надавав. Зазначає, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю ІІ групи. Враховуючи, що у позивача повністю відсутні кошти на лікування, яке вкрай необхідне, 14.03.2021 він в письмовій формі звернувся до сільського голови з заявами про виплату йому компенсації за невикористану відпустку у 2020 та надання відпустки за 2021. З 15.03.2021 по 09.04.2021 за станом здоров`я ОСОБА_1 перебував на лікарняному, але повноцінно лікуватися не мав змоги, не маючи на це відповідних коштів. Тому він в черговий раз звернувся до сільського голови Процика І.С. із заявою про надання відпустки. Однак, в черговий раз з боку сільського голови Процика І.С. замість розуміння отримав лише моральне знущання. Начальником відділу кадрів в телефонному режимі ОСОБА_1 було повідомлено про надання відпустки з 15.04.2021. Незважаючи на погіршення стану здоров`я, ОСОБА_1 з`явився до сільської ради. Зрозумівши, що подальше виконання посадових обов`язків неможливе, і розуміючи, що ОСОБА_1 наражається на повторне безпідставне звільнення, останню втрату працездатності, спочатку 30.03.2021, а потім 15.04.2021 звернувся до управління праці у Полтавській області із відповідними заявами. З відповіддю управління праці у Полтавській області від 27.04.2021 №16-Б455/01/15-04/201 позивач не погоджується та не може вважати її об`єктивною. Наказом №64-ОС про припинення трудового договору від 27.07.2023, за підписом сільського голови Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області Ігоря Процика, ОСОБА_1 звільнено з посади тимчасово виконуючого обов`язки головного спеціаліста відділу містобудування, земельних ресурсів та природокористування у зв`язку з прогулом без поважних причин, п.4 ст. 40 КЗпП України. Спричинену незаконним звільненням моральну шкоду ОСОБА_1 оцінює в 300 000 грн.

19.12.2023 до Полтавського районного суду Полтавської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 у новій редакції після усунення недоліків, в якій просив суд: - враховуючи отримання наказу №64-ОС про припинення трудового договору від 27.07.2023 позивачем ОСОБА_1 01.11.2023, поновити позивачу ОСОБА_1 строк на подачу даного позову; - визнати незаконним та скасувати наказ №64-ОС про припинення трудового договору від 27.07.2023, за підписом сільського голови Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області Ігоря Процика, яким ОСОБА_1 звільнено з посади тимчасово виконуючого обов`язки головного спеціаліста відділу містобудування, земельних ресурсів та природокористування у зв`язку з прогулом без поважних причин, п.4 ст. 40 КЗпПУ; -поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу містобудування, земельних ресурсів та природокористування виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області; - стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 11.05.2021 по 01.11.2023 у розмірі 213 735,50 грн; - стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування завданої незаконним звільненням моральної шкоди у розмірі 300 000 грн; - зобов`язати відповідача сплатити установлені законодавством України податки і збори, в тому числі єдиний соціальний внесок, за ОСОБА_1 за період з 11.05.2021 по 01.11.2023 (а.с. 42-46).

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 09 липня 2024 року узадоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області про визнання незаконним та скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди - відмовлено.

Судові витрати по справі віднесено за рахунок держави.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що під час розгляду справи в суді позивач не надав доказів його присутності на робочому місці та виконання ним посадових обов`язків із 15.04.2021 по 27.07.2023. Доводи позивача про перебування у вимушеному прогулі з вини роботодавця є непереконливими та непідтверджені належними та достовірними доказами. Отже, будь-яких доказів, які б підтверджували поважність причин відсутності ОСОБА_1 на роботі у вказаний період, матеріали справи не містять та позивачем не надані. Натомість, факт відсутності позивача на робочому місці без поважних причин (прогул без поважних причин) у період часу з 15.04.2021 по 27.07.2023 знайшов своє підтвердження, про що свідчать складені відповідачем акти відсутності на роботі, лист до позивача з проханням з`явитися до виконавчого комітету Щербанівської сільської ради з метою подальшого вирішення питання перебування на посаді т.в.о. головного спеціаліста відділу містобудування, земельних ресурсів та природокористування, рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 07.12.2022 та постанова Полтавського апеляційного суду від 05.07.2023. Таким чином, аналіз змісту діючих норм права та встановлених судом фактів свідчить про те, що звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства, обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення на роботі. Оскільки позовні вимоги про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, моральної шкоди є похідними від позовних вимог про поновлення на роботі, вони також не підлягають до задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Апеляційна скарга мотивована тим, що пунктом 7 прохальної частини позовної заяви він просив суд розглянути справу у порядку загального позовного провадження. Однак, суд зазначене прохання позивача проігнорував взагалі, не надав оцінку значній кількості доказів, необхідність витребування додаткових у відповідача документів та позбавив позивача прав, передбачених ст. 49 ЦПК України, необхідності їх належного дослідження, не врахував складність справи чим грубо порушив положення ст.ст. 274, 277 ЦПК України. Ухвала суду про відкриття провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження була постановлена 20.12.2023, у порушення положень ЦПК України позивачу направлена не була. Про дату, час і місце розгляду справи позивач був повідомлений смс - повідомленням. Розраховуючи, що прохання позивача щодо розгляду справи у порядку загального провадження буде задоволено, останній був впевнений, що ключові докази він зможе отримати в судових засіданнях, заявивши відповідні клопотання та заяви, як того вимагає ЦПК України, але суд, розглянувши справу в одному судовому засіданні, практично за годину часу, не дослідивши належним чином надані докази, не вивчивши справу та ставлячись упереджено до доказової бази позивача, свідомо позбавив останнього витребувати у відповідача в процесі судового розгляду докази, які мали б суттєве значення для розгляду справи, що призвело до постановлення незаконного рішення. Зазначає, що трудовий спір, навіть в порядку спрощеного судового провадження, має бути розглянутий протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Позовна заява подана позивачем до суду 19.12.2023, ухвала суду про відкриття спрощеного провадження у справі від 20.12.2023. Повний текст рішення суду датований 29.07.2024. Тобто, фактично справа перебувала в суді 7 місяців, а розглянута в одному судовому засіданні без належного її вивчення судом, позбавлення позивача можливості витребування додаткових доказів у відповідача та винесенням передчасного та незаконного рішення. Вважає такий строк для розгляду трудового спору недопустимим, що є грубим порушенням судом положень ст. 275 ЦПК України. Крім того вважає, що про упередженість висновків суду та перекручення фактичних обставин справи у рішенні від 09.07.2024 свідчить, зокрема, те, що суд посилається і бере за основу постанову Полтавського апеляційного суду у цивільній справі №554/4274/21, але у порушення положень ЦПК України ігнорує той факт, що предметом позовних вимог у тій справі було визнання виконавчим комітетом Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області дій незаконними, усунення перешкод у здійсненні трудових правовідносин та відшкодування моральної шкоди, а ніяк не питання незаконного звільнення за прогул. При цьому, жодних доказів щодо поважності причин неможливості перебування позивачем на робочому місці суд до уваги не взяв (доводи та докази наведені у позовній заяві), як і не взяв до уваги порушення відповідачем процедури звільнення позивача, позбавивши останнього заявити у відповідності до положень ст. 49 ЦПК України відповідні заяви та клопотання, в тому числі про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Про непослідовність висновків суду говорить і та обставина, що, посилаючись у своєму рішенні на численні постанови Верховного Суду щодо теорії права в частині звільнення з роботи за ч.4 ст. 40 КЗпПУ, суд не надав жодної правової оцінки фактичним обставинам справи, що є порушенням ст. ст. 264, 265 ЦПК України та наявним доказам у справі, наданих позивачем. Зазначає, що поважність відсутності позивача на робочому місці судом не вивчалась, так як правової оцінки та аналізу жодному з доказів, починаючи з подвійності Посадових інструкцій, порушення прав позивача та пільги, які він має, як інвалід 2 групи, необхідність створення йому належних умов праці у відповідності до положень Закону України «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в України», ігнорування положень постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 «Про запобігання поширенню на території України гострої распіраторної хвороби СОVID - 19», нарешті факт незаконного переведення без згоди позивача на інше робоче місце в іншу місцевість не надано. Одночасно звертає увагу колегії суддів на ту обставину, що єдиними доказами, які прийнятий судом до уваги, є акти виконавчого комітету Щербанівської сільської ради про відсутність позивача на роботі, проте вони незрозуміло коли, ким та за яких обставин складені.

У відзиві на апеляційну скаргу виконавчий комітет Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 03.03.2021 у цивільній справі №554/3897/20 ОСОБА_1 поновлено на посаді т.в.о. головного спеціаліста відділу містобудування, земельних ресурсів та природокористування виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області з 10.04.2020 (а.с. 23).

На виконання рішення суду розпорядження сільського голови Процика І.С. від 12.03.2021 №13-ОС ОСОБА_1 поновлено на попередній посаді з 10.04.2020.

З 15.03.2021 до 12.04.2021 перебував на лікарняному.

Із 12.04.2021 до 13.04.2021 ОСОБА_1 був присутній на своєму робочому місці. В подальшому позивач не з`явився на робочому місці, про причини відсутності не повідомив.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що у провадженні Октябрського районного суду м. Полтави перебувала цивільна справа №554/4274/21 за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області про визнання дій незаконними, усунення перешкод у здійсненні трудових правовідносин, відшкодування моральної шкоди, за результатами розгляду якої, рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 07.12.2022 ОСОБА_1 в задоволенні позову відмовлено в повному обсязі. Вказане рішення суду першої інстанції відповідно до постанови Полтавського апеляційного суду від 05.07.2023 залишено без змін. Так, всі обґрунтування позовної заяви ОСОБА_1 про визнання незаконним та скасування наказу про припинення трудового договору, поновлення на роботі були предметом судового розгляду у цивільній справі №554/4274/21 та за результатами розгляду зазначеної цивільної справи ОСОБА_1 відмовлено, зокрема у визнанні поважними причин відсутності його на робочому місці у період із 15.04.2021 до винесення рішення у справі (а.с. 15-26).

Після закінчення судового розгляду вказаної цивільної справи позивач на робочому місці не з`явився, що ним не заперечувалося в судовому засіданні.

06.07.2023 відповідач направив ОСОБА_1 повідомлення про необхідність з`явитися до виконавчого комітету Щербанівської сільської ради з метою подальшого вирішення питання перебування на посаді т.в.о. головного спеціаліста відділу містобудування, земельних ресурсів та природокористування (а.с. 72).

Проте, позивач на робоче місце так жодного разу і не з`явився, про причини не повідомив, про що складено акт №1, акт №2 від 27.07.2023 «Про відсутність на робочому місці», в якому зазначено, що т.в.о. головного спеціаліста відділу містобудування, земельних ресурсів та природокористування ОСОБА_1 , відповідно табелю робочого часу з 15.04.2021 до 27.07.2023 відсутній на робочому місці з інших причин, будь-які підтвердження на робочому місці не надано. Письмових повідомлень, щодо надання пояснення та причини відсутності не отримано. За результатами судового розгляду позовної заяви ОСОБА_1 поважності причини на робочому місці не встановлено. Таким чином, ОСОБА_1 з 15.04.2021 до 27.07.2023 був відсутній на робочому місці, без поважних причин, що підтверджується рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 07.12.2022 та постановою Полтавського апеляційного суду від 05.07.2023 (а.с. 73,74)

Згідно із розпорядженням сільського голови №64-ОС від 27.07.2023, ОСОБА_1 звільнено з займаної посади у зв`язку з прогулом на підставі п. 4ст. 40 КЗпП України (а.с. 70).

27.07.2023 ОСОБА_1 направлено повідомлення про звільнення з посади т.в.о. головного спеціаліста відділу містобудування, земельних ресурсів та природокористування та необхідність з`явитися за трудовою книжкою (а.с. 71).

15.08.2023 позивач отримав трудову книжку, що підтверджується його підписом в книзі обліку руху трудових книжок і вкладишів до них. Також під підписом про отримання трудової книжки він зазначив, що отримав повідомлення 07.08.2023 (а.с. 75-76).

Одночасно з врученням трудової книжки ОСОБА_1 було надано для ознайомлення розпорядження сільського голови про його звільнення від 27.07.2023 №64-OC. Позивач з вищевказаним розпорядженням ознайомився, однак відмовився ставити підпис про ознайомлення з розпорядженням, про що складено відповідний акт від 15.08.2023 (а.с. 77).

Після отримання копії трудової книжки та ознайомлення з розпорядженням про звільнення, будь-яких заперечень та зауважень ОСОБА_1 надано не було.

Норми права, які застосував суд першої інстанції при вирішенні спору.

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно, сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено договір.

За порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення (частина перша статті 147 КЗпП).

Порушенням трудової дисципліни є невиконання чи неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків.

Пунктом 4 частини 1статті 40КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду від 06.03.2018 у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №235/2284/17 вказано, що прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.03.2020 у справі №459/2618/17 вказано, що визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі. Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не існує, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається виходячи з конкретних обставин.

Відповідно до сталої судової практики причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я. Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.02.2021 у справі №278/1232/18 (провадження №61-19574св19) вказано, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності. Поважними причинами визнаються такі причини, що виключають вину працівника. Отже, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 статті 40КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі.

Таким чином, у пункті 4 частини першої статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності.

Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. При цьому власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня. Визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі у день звільнення. Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не визначено, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі здійснюється виходячи з конкретних обставин та наданих сторонами доказів. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

Апеляційний суд у складі колегії суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Предметом даного спору є: - поновлення ОСОБА_1 строку на подачу позову; - визнання незаконним та скасування наказу №64-ОС про припинення трудового договору від 27.07.2023, за підписом сільського голови Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області Ігоря Процика, яким ОСОБА_1 звільнено з посади тимчасово виконуючого обов`язки головного спеціаліста відділу містобудування, земельних ресурсів та природокористування у зв`язку з прогулом без поважних причин, п.4 ст. 40 КЗпПУ; - поновлення ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста відділу містобудування, земельних ресурсів та природокористування виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області; - стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 11.05.2021 по 01.11.2023 у розмірі 213 735,50 грн; - стягнення з відповідача на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування завданої незаконним звільненням моральної шкоди у розмірі 300 000 грн; - зобов`язання відповідача сплатити установлені законодавством України податки і збори, в тому числі єдиний соціальний внесок, за ОСОБА_1 за період з 11.05.2021 по 01.11.2023.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне та обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється.

Згідно з частиною першою статті 21 КЗпП України, трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

За змістом статті 22 КЗпП України, будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається.

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно, сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено договір.

Порушенням трудової дисципліни є невиконання чи неналежне виконання з вини працівника покладених на нього трудових обов`язків.

До застосування дисциплінарного стягнення роботодавець повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення (частини перша-друга статті 149 КЗпП України).

Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем у випадках прогулу (у тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин (пункт 4 частини першої статті 40 КЗпП України).

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.06.2019 у справі №572/2944/16-ц зазначено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Звільнення на підставі пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України є видом дисциплінарного стягнення за порушення трудової дисципліни (пункт 2 частини першої статті 147 КЗпП України). Крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи є з`ясування поважності причини його відсутності.

Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. До поважних причин відсутності на робочому місці слід відносити такі обставини, як: стихійні лиха, хвороба працівника або членів його сім`ї, нерегулярна робота транспорту, участь працівника в порятунку людей або майна, відмова від незаконного переведення та невихід у зв`язку з цим на нову роботу. Не вважаються прогулом відсутність працівника не на підприємстві, а на робочому місці; відмова від незаконного переведення; відмова від роботи, протипоказаної за станом здоров`я, не обумовленої трудовим договором або в умовах, небезпечних для життя і здоров`я; невихід на роботу після закінчення строку попередження при розірвання трудового договору з ініціативи працівника».

Відповідно до сталої судової практики причину відсутності працівника на роботі можна вважати поважною, якщо явці на роботу перешкоджали істотні обставини, які не можуть бути усунуті самим працівником, зокрема: пожежа, повінь (інші стихійні лиха); аварії або простій на транспорті; виконання громадянського обов`язку (надання допомоги особам, потерпілим від нещасного випадку, порятунок державного або приватного майна при пожежі, стихійному лиху); догляд за захворілим зненацька членом родини; відсутність на роботі з дозволу безпосереднього керівника; відсутність за станом здоров`я. Вирішуючи питання про поважність причин відсутності на роботі працівника, звільненого за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суд повинен виходити з конкретних обставин і враховувати всі надані сторонами докази».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09.11.2021 у справі №235/5659/20 зазначено, що прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Отже, визначальним для вирішення питання законності звільнення з роботи за прогул є не тільки встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, а й встановлення поважності причин відсутності.

Пояснення порушника трудової дисципліни є однією з важливих форм гарантій, наданих порушнику для захисту своїх законних прав та інтересів, направлених проти безпідставного застосування стягнення. Разом з тим правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника. Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений наданими суду доказами.

Подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.07.2021 у справі №643/10816/17.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.08.2022 у справі №536/1755/20 вказано, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Таким чином, у пункті 4 частини першої статті 40 КЗпП України встановлено право роботодавця обрати стягнення у вигляді звільнення як за скоєння одного прогулу, так і у разі, коли прогули мають тривалий характер. Для встановлення факту прогулу, тобто факту відсутності особи на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, суду необхідно з`ясувати поважність причини такої відсутності.

Поважними визнаються такі причини, які виключають вину працівника. При цьому власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня. Визначальним фактором для вирішення питання про законність звільнення позивача з роботи за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України є з`ясування поважності причин його відсутності на роботі у день звільнення. Вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі у трудовому законодавстві України не визначено, тому в кожному окремому випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі здійснюється виходячи з конкретних обставин та наданих сторонами доказів. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

У постанові Верховного Суду від 28.04.2021 у справі №755/14564/18 зазначено, що за змістом частини першої статті 235 КЗпП України працівник підлягає поновленню на попередній роботі у разі незаконного звільнення, під яким слід розуміти як звільнення без законної підстави, так і звільнення з порушенням порядку, установленого законом.

У постанові Верховного Суду від 17.10.2019 у справі №646/7138/18 зазначено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв`язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов`язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України,власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Статтею 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Згідно зі статтею 117 КЗпП України,разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Згідно із статтею 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

У постанові Верховного Суду від 28.08.2020 у справі №646/7138/18 зазначено, що статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Згідно з положеннями статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (у тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

У пунктах 5, 9 вищезазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Як правильно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 07.12.2022 у справі №554/4274/21 у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області про визнання дій незаконними, усунення перешкод у здійсненні трудових правовідносин та відшкодування моральної шкоди відмовлено у повному обсязі (а.с. 15-19, 90-99).

Зокрема, як вбачається зі змісту рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 07.12.2022 у справі №554/4274/21 у пункті 6 прохальної частини позовної заяви позивач ОСОБА_1 просив суд визнати, що дні, починаючи з 15.04.2021року і в подальшому до вирішення справи по суті та набрання законної сили рішенням суду, визнати як такі, що не можуть бути визнанні по відношенню до ОСОБА_1 прогулом без поважних причин на підставі п.4 ст. 40 КЗпП України відповідно до положень п.24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2002 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів».

Постановою Полтавського апеляційного суду від 05.07.2023 апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 ОСОБА_4 залишено без задоволення. Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 07.12.2022 залишено без змін (а.с. 21-26, 113-124).

Ухвалою Верховного Суду від 25.10.2023 у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 07.12.2022 та постанову Полтавського апеляційного суду від 05.07.2023 у справі №554/4274/21 відмовлено (а.с. 125-129).

06.07.2023 за вих. №02-13/1473 виконавчим комітетом Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області направлено лист ОСОБА_1 про явку останнього 12.07.2023 до виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області з метою подальшого вирішення питання перебування на посаді т.в.о. головного спеціаліста відділу містобудування, земельних ресурсів та природокористування (а.с. 72).

27.07.2023 наказом (розпорядженням) №64-ОС про припинення трудового договору (контракту) ОСОБА_1 , тимчасово виконуючого обов`язки головного спеціаліста відділу містобудування, земельних ресурсів та природокористування виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області звільнено у зв`язку з прогулом без поважних причин, п.4 ст.40 КЗпП України на підставі постанови Полтавського апеляційного суду від 05.07.2023 (а.с. 7, 70).

Згідно акту №1 від 27.07.2023 «Про відсутність на робочому місці», складеного виконавчим комітетом Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, про те, що т.в.о. головного спеціаліста відділу містобудування, земельних ресурсів та природокористування ОСОБА_1 , відповідно до рішення від 07.12.2022 та постанови Полтавського апеляційного суду від 05.07.2023, звільнений із займаної посади т.в.о. головного спеціаліста відділу містобудування, земельних ресурсів та природокористування з 27.07.2023 у зв`язку з відсутністю на робочому місці без поважних причин з 15.04.2021 до 27.07.2023. Направити повідомлення на отримання трудової книжки ОСОБА_1 про звільнення (а.с. 73).

27.07.2023 за вих. №02-13/1678 виконавчим комітетом виконавчим комітетом Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, ОСОБА_1 направлено повідомлення про звільнення (а.с. 71).

Згідно акту №2 від 27.07.2023 «Про відсутність на робочому місці», складеного виконавчим комітетом Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, про те, що т.в.о. головного спеціаліста відділу містобудування, земельних ресурсів та природокористування ОСОБА_1 , відповідно табелю робочого часу з 15.04.2021 до 27.07.2023 відсутній на робочому місці з інших причин, підтвердження відсутні, будь-які підтвердження відсутності на робочому місці не надано. Письмових повідомлень, щодо надання пояснення та причини відсутності не отримано. За результатами судового розгляду позовної заяви ОСОБА_1 поважності причини відсутності на робочому місці не встановлено. Таким чином, ОСОБА_1 з 15.04.2021 по 27.07.2023 був відсутній на робочому місці, без поважних причин, що підтверджується рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 07.12.2022 та постановою Полтавського апеляційного суду від 05.07.2023 (а.с. 74).

15.08.2023 ОСОБА_1 було вручено трудову книжку, що підтверджується копією книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них (а.с. 75-79).

Згідно акту від 15.08.2023 «Про відмову від ознайомлення з розпорядженням №64-ОС від 27.07.2023», складеного виконавчим комітетом Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, про те, що ОСОБА_1 при видачі трудової книжки було надано для ознайомлення розпорядження сільського голови про його звільнення від 27.07.2024 №64-ОС. ОСОБА_1 в присутності працівників виконавчого комітету Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області, фактично ознайомившись із зазначеним розпорядженням відмовився ставити підпис про ознайомлення із розпорядженням сільського голови від 27.07.2023 №64-ОС (а.с. 77).

Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що під час розгляду справи в суді позивач не надав доказів його присутності на робочому місці та виконання ним посадових обов`язків із 15.04.2021 по 27.07.2023. Доводи позивача про перебування у вимушеному прогулі з вини роботодавця є непереконливими та не підтверджені належними та достовірними доказами. Отже, будь-яких доказів, які б підтверджували поважність причин відсутності ОСОБА_1 на роботі у вказаний період, матеріали справи не містять та позивачем не надані. Натомість, факт відсутності позивача на робочому місці без поважних причин (прогул без поважних причин) в період часу з 15.04.2021 по 27.07.2023 знайшов своє підтвердження, про що свідчать складені відповідачем акти відсутності на роботі, лист до позивача з проханням з`явитися до виконавчого комітету Щербанівської сільської ради з метою подальшого вирішення питання перебування на посаді т.в.о. головного спеціаліста відділу містобудування, земельних ресурсів та природокористування, рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 07.12.2022 та постанова Полтавського апеляційного суду від 05.07.2023.

Таким чином, аналіз змісту вищезазначених норм права та встановлених судом фактів свідчить про те, що звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог чинного законодавства, обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог. Оскільки позовні вимоги про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, моральної шкоди є похідними від позовних вимог про поновлення на роботі, вони також не підлягають до задоволення.

При цьому, колегія суддів звертає увагу, що у позовній заяві позивач сам не заперечував факт не з`явлення на роботу з квітня 2021, оскільки зазначав, що «після його поновлення на роботі відповідачем були створені несприятливі умови праці. В період з 15.03.2021 по 09.04.2021 був відсутній на роботі, в зв`язку з хворобою. 12.04.2021 приступив до роботи та звернувся до відповідача із заявою про надання йому щорічної відпустки з 14.04.2021 (а.с. 2-3). При цьому, матеріали справи не містять інформації про те, що виконавчим комітетом Щербаніської сільської ради Полтавського району Полтавської області оголошувався простій у зв`язку з запровадженням карантину та, в подальшому, військового стану на всій території України, що могло бути поважною причиною невиходу на роботу.

В апеляційному суді позивач ОСОБА_1 пояснив, що матеріали справи не містять доказів на спростування фактів його відсутності на робочому місці без поважних причин (прогул без поважних причин) у період часу з 15.04.2021 по 27.07.2023, оскільки він такі докази не надав до позову та думав, що їх надасть у судовому засіданні, але справа була розглянута судом у спрощеному порядку без витребовування доказів, тому просить апеляційний суд справу повернути до суду першої інстанції на новий розгляд.

Доводи апеляційної скарги про те, що згідно прохальної частини позовної заяви позивач просив суд розглянути справу у порядку загального позовного провадження, однак, суд зазначене прохання позивача проігнорував взагалі, не врахував складність справи, чим грубо порушив положення ст.ст. 274, 277 ЦПК України, що ухвала суду про відкриття провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження була постановлена 20.12.2023, у порушення положень ЦПК України позивачу направлена не була, то ці доводи не заслуговують на увагу та не є підставою для скасування законного і обгрунтованого рішення суду, оскільки згідно п.2 ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи, що виникають з трудових відносин. Підстав для розгляду даної справи за правилами загального позовного провадження не вбачається. В ухвалі від 20.12.2023 про відкриття провадження у справі суддя Полтавського районного суду прийшла до висновку, що справа підлягає розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін про дату, час і місце судового засідання для розгляду справи по суті, справа була призначена на 14-30 год 16.01.2024 (а.с. 56-57). 16.01.2024 до суду надійшла заява адвоката Литовченка Р.В. представника ОСОБА_1 про відкладення справи розглядом у зв`язку з необхідністю ознайомлення з відзивом відповідача на позов, який отримано 16.01.2024 (а.с. 138). Проте, із ордеру від 15.10.2023 на надання правничої правової допомоги Будакову П.Т., останнім 11.10.2023 був укладений з адвокатом Литовченком Р.В. договір про надання правової допомоги (а.с. 139). Згідно ч. 6 ст. 14 ЦПК України адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.

Таким чином, адвокат позивача на час відкриття провадження у справі 20.12.2024 мав би зареєструвати свій електронний кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку, та, відповідно, знати про рух справи.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не надав оцінку значній кількості доказів, необхідність витребування додаткових документів у відповідача та позбавив позивача прав, передбачених ст.49 ЦПК України, то ці доводи не заслуговують на увагу, оскільки, вони спростовуються матеріалами справи та вказані докази були надіслані позивачу разом з відзивом відповідача на позовну заяву та містяться у матеріалах справи.

Крім цього, колегія суддів звертає увагу, що згідно п. 8 ч. 3, ч. 6 ст. 175 ЦПК України позовна заява повинна містити перелік документів та інших доказів, що додаються до заяви; зазначення доказів, які не можуть бути подані разом із позовною заявою (за наявності); зазначення щодо наявності у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви. У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору.

У позовній заяві ОСОБА_1 (в новій редакції), яка надійшла до суду 19.12.2023, Будаковим П.Т. на виконання вимог ст. 175 ЦПК України не зазначено докази, які не можуть бути подані ним разом із позовною заявою, не зазначено щодо наявності у відповідача оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви, та необхідно витребувати; клопотання про витребування інших доказів позивачем не заявлялося. До позовної заяви у додатках зазначені копії: позову, трудової книжки, посадової інструкції інспектора, посадової інструкції спеціаліста, листа-повідомлення з зазначенням адреси закріпленого робочого місця (а.с. 46).

Доводи апеляційної скарги щодо не дослідження судом першої інстанції зібраних у справі доказів, то ці доводи апеляційний суд у складі колегії суддів відхиляє, оскільки суд першої інстанції належно дослідив зібрані у справі докази у їх сукупності, надав їм належну оцінку, правильно визначив характер спірних правовідносин та норми права, які підлягали застосуванню, рішення у справі ухвалив на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Інші доводи апеляційної скарги також не заслуговують на увагу та не дають підстав для скасування судового рішення, оскільки наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження у суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки усім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, апеляційний суд у складі колегії суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу - без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч.1, 374 ч.1 п.1, 375 ч.1, 381 - 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 09 липня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 29 січня 2025 року.

СУДДІ: А. І. Дорош О. А. Лобов В. М. Триголов