ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2183/25 Справа № 215/6026/24 Суддя у 1-й інстанції - Демиденко Ю. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Зубакова В. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2025 року м.Кривий Ріг

Справа №215/6026/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Агєєва О.В., Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Приватне акціонерне товариство «Північний гірничо-збагачувальний комбінат»,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу відповідача Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» на рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 жовтня 2024 року, яке ухвалено суддею Демиденком Ю.Ю. у місті Кривому Розі Дніпропетровськоїобласті та повне судове рішення складено 30 жовтня 2024 року, -

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (надалі ПрАТ «ПівнГЗК») про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я внаслідок виконання трудових обов`язків.

Позовна заява мотивована тим, що в період роботи на підприємстві відповідача, з 18.06.2007 по 03.01.2008 на посаді електрогазозварника на кар`єрній поверхні, з 03.01.2008 по 11.08.2023 на посаді водія автотранспортних засобів у кар`єрі ОСОБА_1 отримано два хронічні професійні захворювання: вібраційна хвороба другої стадії від дії загальної вібрації з церебрально периферичним ангіодистонічним синдромом у поєднанні з полірадикулонейропатією (L5, S1, C6, C7), з вираженими статико - динамічними порушеннями хребта, стійким больовим і м`язово тонічним синдромами, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФ другого ступеня), періартрозу ліктьових та колінних суглобів (ПФ другого ступеня) та колінних суглобів (ПФС першого ступеня), остеоартрозу дрібних суглобів кистей та трофічними розладами на кистях; хронічне обструктивне захворювання легень, група В (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії). Легенева недостатність першого другого ступеня (GOLDII).

Зазначені хронічні професійні захворювання, відповідно до Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 10.07.2024 виникли з вини роботодавця.

Позивачу встановлена стійка втрата професійної працездатності в розмірі 65% у зв`язку з профзахворюваннями та третя група інвалідності, з переоглядом 10.08.2026.

Позивач вважає, що йому не було забезпечено безпечних умов праці, він втратив працездатність, виконуючи тривалий час роботи в напружених та шкідливих умовах праці. Виходячи з характеру захворювань позивач неодноразово знаходився на лікуванні, позивачу важко виконувати будь-яку роботу, він відчуває загальну слабкість та постійний біль, обмежений у спілкуванні з оточуючими, вирішенні своїх побутових потреб, що порушує його нормальні життєві зв`язки.

Позивач просив суд стягнути на свою користь з відповідача, у рахунок відшкодування моральної шкоди, 715 680,00 грн., без урахування утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів.

Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 жовтня 2024 року позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ПрАТ «ПівнГЗК» накористь ОСОБА_1 380 000,00 грн. моральної шкоди, без стягнення податків та обов`язкових платежів.

Стягнуто з ПрАТ «ПівнГЗК» 3800,00 грн. судового збору на користь держави.

В апеляційній скарзі відповідач ПрАТ «ПівнГЗК» ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про відмову позивачу в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Рішення суду ґрунтується на висновках, зроблених після неповного та необ`єктивного з`ясування всіх дійсних обставин, що мають значення для справи. Крім того, вказує, що сума моральної шкоди, яка стягнута за рішенням суду є завищеною.

Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції не було надано належної уваги обставинам викладеним у відзиві на позовну заяву, зокрема, судом зазначено доводи, які взагалі відсутні у відзиві поданому відповідачем.

Крім того, судом першої інстанції не взято до уваги той факт, що позивач приховував під час проведення щорічних медичних оглядів працівників факт виникнення та розвитку у нього хвороб, які в подальшому стали хронічними.

З медичного висновку лікарсько експертної комісії спеціалізованого профпаталогічного закладу охорони здоров`я, про наявність (відсутність) хронічного професійного захворювання (отруєння) від 31.05.2024 року № 832, копія якого додана позивачем до позовної заяви, в частині анамнезу хвороби вбачається, що позивач мав проблеми зі здоров`ям починаючи з 2021 року, а у 2022 році неодноразово перебував на амбулаторному лікуванні, це свідчить про те, що позивач умисно створював умови для того, щоб його захворювання розвинулися та набули ознак хронічних. Відповідачем, в свою чергу, виконані всі необхідні за законом дії, зокрема, організовано проведення щорічних медичних оглядів, які направлені на те, щоб у позивача було своєчасно виявлено ранні ознаки профзахворювання і щоб у такому випадку відповідач мав би підстави вивести позивача з під дії шкідливих умов праці.

Судом першої інстанції було безпідставно та необгрунтовано прийнято рішення про відмову у задоволенні клопотання про залучення ТОВ «Медиком Кривбас» до участі у розгляді справи у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача.

Судом першої інстанції залишено без уваги протиправну поведінку позивача і не вжито жодних дій задля забезпечення реалізації відповідачем його права, а саме, отримання відповідачем відповідей на питання поставлені ним позивачу у відзиві, відповідно до ст. 93 ЦПК України.

Зазначає, що при ухваленні судового рішення судом першої інстанції порушено вимоги законодавства щодо оподаткування моральної шкоди у разі перевищення її чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати.

Суд першої інстанції не враховав практику судів апеляційної інстанції та висновки, викладені в постановах Верховного Суду від 18.07.2018 у справі № 359/10023/16-ц, від 07.10.2020 у справі № 523/14396/19.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Заслухавши суддю-доповідача, представника відповідача ПрАТ «ПівнГЗК» - адвоката Бузівську Н.М., яка підтримала доводи апеляційної скарги та просила її задовольнити, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що позивач ОСОБА_1 працював на підприємстві відповідача з 18.06.2007 по 03.01.2008 на посаді електрогазозварника на кар`єрній поверхні, з 03.01.2008 по 11.08.2023 на посаді водія автотранспортних засобів у кар`єрі.

Згідно пункту 7Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 10.07.2024, позивачу встановлено два хронічні професійні захворювання: вібраційна хвороба другої стадії від дії загальної вібрації з церебральнопериферичним ангіодистонічним синдромом у поєднанні з полірадикулонейропатією (L5, S1, C6, C7), з вираженими статико - динамічними порушеннями хребта, стійким больовим і м`язово тонічним синдромами, нейродистрофією у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозу (ПФ другого ступеня), періартрозу ліктьових та колінних суглобів (ПФ другого ступеня) та колінних суглобів (ПФС першого ступеня), остеоартрозу дрібних суглобів кистей та трофічними розладами на кистях; хронічне обструктивне захворювання легень, група В (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії). Легенева недостатність першого другого ступеня (GOLDII).

Згідно довідок МСЕК від 29.08.2024, позивачу первинно, з 19.08.2024 до 01.09.2026, встановлена стійка втрата професійної працездатності в розмірі 65% у зв`язку з профзахворюваннями та третя група інвалідності, з переоглядом 10.08.2026 (а.с.30-31).

Згідно пункту 13 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 10.07.2024, складено висновок про наявність шкідливих умов праці, згідно інформаційної довідки про умови праці працівника при підозрі у нього професійного захворювання (отруєння) від 24.04.2024 № ПС/1/7842-24, підготовленої Південно Східним міжрегіональним управлінням Державної служби з питань праці, та відповідно до Державних санітарних норм та правил «Гігієнічна класифікація праці за показниками шкідливості та небезпечності факторів виробничого середовища, важкості та напруженості трудового процесу», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 08.04.2014 № 248, умови праці водія автотранспортних засобів ГТЦ №2 ПРАТ «ПівнГЗК» ОСОБА_1 відносяться: за вмістом аерозолю переважно фіброгенної дії в повітрі робочої зони до 3 класу 2 ступеня «шкідливі»; за вмістом хімічних речовин у повітрі робочої зони до 4 класу «небезпечні»; за показниками мікроклімату до 3 класу 2 ступеня «шкідливі»; за рівнем шуму до 3 класу 1 ступеня «шкідливі»; за рівнем вібрації до 3 класу 1 ступеня «шкідливі» ; за показниками важкості праці до 3 класу 2 ступеня «шкідливі»; за показниками напруженості праці до 3 класу 2 ступеня «шкідливі». Загальна оцінка до 4 класу «небезпечні».

Згідно пункту 17 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 10.07.2024, хронічне професійне захворювання (отруєння) виникло за таких обставин: працюючи в кар`єрі гірничозбагачувального комбінату водієм автотранспортних засобів, ОСОБА_1 виконував роботи з керування автомобільними транспортними засобами, забезпечував належний технічний стан автотранспортного засобу.

При цьому внаслідок недосконалості технології відкритого видобутку руди, мавших місце важких режимів експлуатації автотранспортних засобів в кар`єрі, недостатнього зрошення гірничих забоїв та автодоріг, протягом тривалої дії підпадав під вплив підвищених рівнів виробничої загальної вібрації та підвищених концентрацій аерозолю переважно фіброгенної дії у повітрі робочої зони.

Також, працюючи з 03.01.2008 по 23.11.2009 водієм великовантажного автомобіля на відвалах технологічної колони автомобілів № 4 гірничотранспортного цеху № 2, підпадав під дію шкідливих виробничих факторів.

Згідно пункту 18 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 10.07.2024, причинами виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) є: вібрація загальна транспортна еквівалентний корегований рівень віброприскорення від 2 5 дБ перевищував допустимий рівень та складав 67 107 дБ при гранично допустимому 65 102 дБ, згідно ДСН 3.3.6.039 99 «Державні санітарні норми виробничої загальної та локальної вібрації; хімічні фактори концентрація кремнію діоксиду кристалічного за вмісту в пилу від 10 до 70% в повітрі робочої зони перевищувала ГДК в 1,9 2, 25 рази (3,8 4,5 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3), відповідно до вимог «Гігієнічних регламентів хімічних речовин у повітрі робочої зони», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14.07.2020 № 1596.

Згідно пункту 20 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 10.07.2024, осіб, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи не встановлено, через тривалий час роботи в умовах дії шкідливих факторів та зміну керівників структурного підрозділу.

У зв`язку із професійним захворюванням ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні, що підтверджується випискою-епікриз, та медичним висновком ДУ «Український науково-дослідний інститут промислової медицини» № 832 від 31.05.2024.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції керувався вимогами ст.ст. 153, 237-1 КЗпП України й виходив з обов`язку відповідача відшкодувати на користь позивача моральну шкоду, завдану у зв`язку з отриманим ним професійним захворюванням, що потягла за собою втрату професійної працездатності.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з нормами Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини головним обов`язком держави (ст.3 Конституції України).

Крім того, статтею 46 Конституції України закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом.

Згідно ст.4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Відповідно до частин 1, 3 ст.13 Закону України "Про охорону праці", роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог.

Так, відповідно до ч.ч. 1-4 ст.153 КЗпП України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників.

Відповідно до вимог ст. 173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку.

Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додатковихз усиль для організації свого життя.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Водночас, пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема: виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.

При заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона.

Згідно пункту 18 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) від 10.07.2024, причинами виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння) є: вібрація загальна транспортна еквівалентний корегований рівень віброприскорення від 2 5 дБ перевищував допустимий рівень та складав 67 107 дБ при гранично допустимому 65 102 дБ, згідно ДСН 3.3.6.039 99 «Державні санітарні норми виробничої загальної та локальної вібрації; хімічні фактори концентрація кремнію діоксиду кристалічного за вмісту в пилу від 10 до 70% в повітрі робочої зони перевищувала ГДК в 1,9 2, 25 рази (3,8 4,5 мг/м3 при ГДК 2,0 мг/м3), відповідно до вимог «Гігієнічних регламентів хімічних речовин у повітрі робочої зони», затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14.07.2020 № 1596.

Отже, роботодавець ПрАТ «ПівнГЗК», під час роботи позивача, допустив перевищення гранично допустимого рівня концентрації небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища, що є порушенням ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці».

Доводи апеляційної скарги про те, що відсутня вина відповідача в спричиненні моральної шкоди не можуть бути прийнятими до уваги, оскільки в данному випадку вина власника не вказана серед юридичних фактів, які входять до юридичного складу правопорушення, який є підставою для відшкодування моральної шкоди. В таких правовідносинах перевага надається встановленню обставин завдання шкоди саме на підприємстві відповідача та наявності моральних страждань працівника.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції було безпідставно та необгрунтовано прийнято рішення про відмову у задоволенні клопотання про залучення ТОВ «Медиком Кривбас» до участі у розгляді справи у якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача, колегією суддів не приймаються з огляду на наступне.

Згідно із частиною 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частин 1, 3 статті 53 ЦПК України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи. Якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення суду може вплинути на права та обов`язки осіб, що не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.

Предметом позовних вимог ОСОБА_1 до ПрАТ «ПівнГЗК» є стягнення моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, й рішення у даному спорі не впливає на права та обов`язки ТОВ «Медиком Кривбасс», а тому відсутні правові підстави для залучення вказаної особи до участі у даній справі, як третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції залишено без уваги протиправну поведінку позивача і не вжито жодних дій задля забезпечення реалізації відповідачем його права, а саме, отримання відповідачем відповідей на питання поставлені ним позивачу у відзиві, відповідно до ст. 93 ЦПК України, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки позивачем не надано суду доказів щодо направлення копії відзиву позивачу ОСОБА_1 у порядку визначеному п. 2 ч. 1 ст. 191 ЦПК України.

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що професійні захворювання позивача, які завдають йому фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини ПрАТ «ПівнГЗК», яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів.

Визначаючи розмір моральної шкоди у сумі 380 000,00 грн., суд першої інстанції вірно виходив з обставин отримання шкоди позивачем, наявності фізичних та душевних страждань, їх тривалість, істотність вимушених змін у способі життя позивача, зменшення обсягу трудової діяльності, необхідність проходження курсу лікування, обмеження життєвої активності позивача і необхідності додаткових зусиль для організації свого життя, неможливість відновлення попереднього стану та відсоток втрати ним професійної працездатності.

Так, судом встановлено, що, у зв`язку з ушкодженням здоров`я на виробництві, позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він, втратив професійну працездатність у розмірі 65% первинно, та йому встановлено третю групу інвалідності,з 19.08.2024 по 01.09.2026, з датою переогляду 10.08.2026.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOVv. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги відповідача ПРАТ «ПівнГЗК» щодо недоведення позивачем позовних вимог, оскільки, факт заподіяння моральної шкоди позивачу у зв`язку з отриманим ним професійним захворюванням встановлений в судовому засіданні. Так, позивач час від часу змушений проходити стаціонарний курс лікування та періодичні обстеження, переносить щоденний фізичний біль та моральні страждання, позбавлений нормальних життєвих зв`язків, у зв`язку з тим, що професійні захворювання обмежують його життєву активність і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Крім того, згідно рішення Конституційного Суду України від 27.01.2004 року, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Оскільки, нормативно-правовими актами України не встановлено розмір компенсації моральної шкоди, відшкодування якої здійснюється на підставі статті 237-1 КЗпП України, розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, визначається судом відповідно до наданих доказів та фактичних обставин справи.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин.

При цьому, Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Шевченко проти України», «Харук та інші проти України», «Скордіно проти Італії») і в Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ від 28 березня 2007 року, затвердженій Головою ЄСПЛ на підставі ст. 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначити розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах та об`єктивної оцінки психотравматичної ситуації.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

05 грудня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) прийняла постанову, у якій зробила правовий висновок про те, що у справах щодо відшкодування моральної шкоди, завданої у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, суди, встановивши факт завдання моральної шкоди, повинні особливо ретельно підійти до того, аби присуджена ними сума відшкодування була домірною цій шкоді. Сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням, зокрема, визначених у частині третій статті 23 ЦК України критеріїв і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач.

При цьому, суд констатував у справі № 210/5258/16-ц, що характер отриманої позивачем травми, що спричинила повну втрату ним професійної працездатності, звільнення з роботи через виявлену невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі за станом здоров`я, визнання позивача особою з інвалідністю І групи безстроково, неможливість відновлення попереднього фізичного стану, тяжкість і незворотність змін у буденному житті, необхідність щорічної реабілітації, надають йому право на відшкодування моральної шкоди у розмірі 275 000,00 грн.

Посилання в апеляційній скарзі на судову практику апеляційних судів в аналогічних справах колегія суддів не бере до уваги, оскільки частиною 4 статті 263 ЦПК України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Посилання в апеляційній скарзі на висновки викладені у постановах Верховного Суду від 18.07.2018 у справі № 359/10023/16-ц, від 07.10.2020 у справі № 523/14396/19, колегією суддів не приймаються до уваги, оскільки у наведеній справі судове рішення постановлено за різних фактичних обставин.

Враховуючи викладене, беручи до уваги характер і тривалість фізичних і моральних страждань позивача, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, внаслідок отриманих професійних захворювань, в шкідливих умовах праці протягом 13 років 08 місяців на підприємстві відповідача, яким не було виконано вимоги законодавства щодо створення на робочому місці працівника умов праці відповідно до нормативно-правових актів, що потягло втрату працездатності у загальному розмірі 65%, та визнано людиною з інвалідністю третьої групи, з переоглядом 10.08.2026, колегія суддів дійшла висновку, що визначений судом першої інстанції розмір відшкодування моральної шкоди (380 000,00 грн.) повністю відповідає судовій практиці Великої Палати Верховного Суду при розгляді справ з аналогічними правовідносинами, а також критеріям розумності, виваженості і справедливості у його ситуації, а тому зміні не підлягає.

У зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги відповідача про необґрунтованість розміру моральної шкоди.

Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про те, що судом першої інстанції не було враховано при винесенні судового рішення положення Закону України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» ( далі Закон № 466), яким внесено зміни до п.п.164.2.14 а статті 164 Податкового кодексу України щодо оподаткування податком на доходи фізичних осіб сум відшкодування моральної шкоди (норма набрала чинності з 23.05.2020 року), колегія суддів зазначає на наступне.

У пункті 163.1 статті 163 ПК України передбачено, що об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України.

Базою оподаткування є загальний оподатковуваний дохід, з урахуванням особливостей, визначених цим розділом. Загальний оподатковуваний дохід - будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду. Загальний оподатковуваний дохід складається з доходів, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання), доходів, які оподатковуються у складі загального річного оподатковуваного доходу, та доходів, які оподатковуються за іншими правилами, визначеними цим Кодексом (пункт 164.1 статті 164 ПК України та підпункт 164.1.1 цього пункту).

Відповідно до пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 16 січня 2020 року № 466-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві», який набрав чинності 23 травня 2020 року, до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включається дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю, а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

У попередній редакції зазначена норма права передбачала, щодо загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю.

Тобто, з 23 травня 2020 року пункт «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України доповнено словами «а також відшкодувань моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом».

Колегія суддів зауважує, що застосування сполучника «а також» підтверджує, що згаданий перелік був доповнений новою нормою права, яка не змінює зміст інших складових частин пункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України.

Граматичне та системне тлумачення зазначеного пункту ПК України у чинній редакції дозволяє зробити висновок, що до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються: 1) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди; 2) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування шкоди життю та здоров`ю; 3) суми, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування моральної шкоди в розмірі, визначеному рішенням суду, але не вище чотирикратного розміру мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня звітного (податкового) року, або в розмірі, визначеному законом.

Отже, як до 23 травня 2020 року, так і чиним податковим законодавством передбачається, що стягнуті за рішенням суду суми на відшкодування шкоди життю та здоров`ю не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, що узгоджується з висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 19 травня 2021 року у справі № 180/377/20 (провадження № 61-1св21).

Крім того, у постанові Верховного Суду від 21 червня 2022 року у справі № 599/645/21 (провадження № 61-18490св21) викладено висновок про застосування нової редакції підпункту «а» підпункту 164.2.14 пункту 164.2 статті 164 ПК України в частині оподаткування сум відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи, що компенсується, зокрема її батькам, згідно з яким такі суми не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платників податку.

Як вбачається з матеріалів справи, в даному випадку мова йде про суми відшкодування збитків, завданих платнику податків внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю, отже вищевказані зміни не поширюються на оподаткування сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику внаслідок заподіяння йому шкоди життю та здоров`ю.

Аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів, що виходить за межі повноважень суду апеляційної інстанції.

Фактично всі доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» - залишити без задоволення.

Рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 30 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повне судове рішення складено 29 січня 2024 року.

Головуючий:

Судді: