Житомирський апеляційний суд
Справа №279/3199/24 Головуючий у 1-й інст. Волкова Н. Я.
Категорія 76 Доповідач Талько О. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді: Талько О.Б.,

суддів: Коломієць О.С., Шевчук А.М.,

за участю секретаря Журавської Д.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу № 279/3199/24 за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства "Укрпалетсистем" про зобов`язання видати наказ про звільнення, стягнення моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 16 вересня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Волкової Н.Я.,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому зазначив, що працює у відповідача на посаді оператора товарного складу ПММ №2. Вказує, що належним чином виконує покладені на нього трудові обов`язки, однак відповідач систематично порушує строки виплати йому заробітної плати, у зв`язку з чим він змушений був звернутися зі скаргою до Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці. Під час проведення вказаним органом перевірки встановлено, що ПП «Укрпалетсистем» допущено порушення частини першої статті 10 Закону України « Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» щодо несвоєчасної виплати йому заробітної плати на умовах, визначених трудовим договором. За результатами проведеного заходу державного нагляду директору підприємства винесено припис щодо усунення порушень вимог законодавства.

ОСОБА_1 вказує, що двічі звертався до адміністрації підприємства із заявами про розірвання трудового договору згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України, однак у припиненні трудових правовідносин на підставі вказаної норми трудового законодавства йому було відмовлено.

На думку позивача, такі дії не відповідають вимогам закону та порушують його права, внаслідок чого він змушений звернутися до суду.

Також зазначає, що є особою з інвалідністю 3 групи й така неправомірна поведінка відповідача призвела до спричинення йому моральної шкоди, адже, розуміючи цілковиту незаконність дій роботодавця, який використовував своє домінуюче положення у спірних правовідносинах, він хвилювався, переживав, у нього погіршився стан здоров`я, й як наслідок він з 24 по 30 квітня 2024 року проходив курс стаціонарного лікування.

Враховуючи вищезазначене, просив зобов`язати відповідача видати наказ про його звільнення з 1 травня 2024 року з посади оператора товарного складу ПММ №2 на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України та стягнути з ПП « Укрпалетсистем» на свою користь 50000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 16 вересня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Зокрема, зазначає, що аналіз змісту частини третьої статті 38 КЗпП України не містить обов`язкової вимоги стосовно того, що порушення роботодавцем вимог трудового законодавства повинно бути грубим, мати систематичний чи злісний характер, не бути разовим. В даному випадку, суд, мотивуючи підстави для відмови у позові, фактично доповнив вказану норму трудового законодавства додатковими кваліфікуючими обставинами, що є неприпустимим.

Звертає увагу на те, що порушення відповідачем строків виплати заробітної плати встановлено перевіркою Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці. Отже, ця обставина є самостійною та достатньою підставою для розірвання трудового договору згідно з приписами частини третьої статті 38 КЗпП України.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що дійсно, в окремих випадках заробітна плата позивачеві була виплачена із незначною затримкою, а саме: за першу половину січня 2024 року ( аванс) виплачено 31 січня 2024 року в сумі 4479 грн. 59 коп; заробітна плата за другу половину грудня 2023 року виплачена 17 січня 2024 року в сумі 13085 грн. 45 коп. У подальшому заробітна плата виплачувалася своєчасно та у повному обсязі.

Наголошує на тому, що позивач продовжував працювати на підприємстві, а своє бажання звільнитися виявив лише у березні 2024 року.

Також зазначає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що припинення трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України можливе лише за умови наявності рішення суду, яким підтверджується факт порушення роботодавцем вимог трудового законодавства.

Таким чином, просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

В судовому засіданні представник позивача адвокат Дубенчук М.В., підтримав апеляційну скаргу.

Представник відповідача адвокат Петров О.Е., не визнав доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення осіб, які з`явились в судове засідання, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 обіймає посаду оператора товарного складу ПММ №2 ПП « Укрпалетсистем».

Колективним договором ПП « Укрпалетсистем» передбачено, що заробітна плата виплачується за місцем роботи в національній валюті України не рідше двох разів на місяць, через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше 10 днів після закінчення періоду, за який виплачується заробітна плата, а в разі, якщо день виплати заробітної плати припадає на вихідний день напередодні цього дня.

21 березня 2024 року позивач звернувся до Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці щодо порушення адміністрацією ПП « Укрпалетсистем» вимог трудового законодавства.

У повідомленні Центрально-Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці від 4 квітня 2024 року зазначено, що на підставі вказаного звернення посадовою особою управління здійснено позаплановий захід державного нагляду ( контролю) у формі перевірки додержання ПП « Укрпалетсистем» законодавства про працю в частині своєчасної виплати заробітної плати.

В ході перевірки встановлено, що підприємством допущено порушення частини першої статті 10 Закону України « Про організацію трудових правовідносин в умовах воєнного стану» в частині несвоєчасної виплати позивачеві заробітної плати на умовах, визначених трудовим договором.

Також повідомлено про те, що за результатами проведеного заходу державного нагляду ( контролю) директору підприємства винесено припис про усунення виявлених порушень законодавства про працю й адміністративним органом прийняте рішення про закриття адміністративного провадження.

В судовому засіданні також встановлено, що 14 березня 2024 року позивач звернувся до адміністрації ПП « Укрпалетсистем» із заявою, в якій просив звільнити його з посади оператора товарного складу ПММ №2 з 18 березня 2024 року на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України.

Листом від 21 березня 2024 року відповідач повідомив про неможливість припинення трудових правовідносин із ОСОБА_2 на підставі вказаної норми трудового законодавства, оскільки підприємство жодним чином не порушувало законодавство про працю, у тому числі щодо оплати праці, умови трудового та/чи колективного договору, а також трудові права позивача.

1 травня 2024 року ОСОБА_1 повторно звернувся до директора ПП « Укрпалетсистем» з аналогічною заявою.

Адміністрація підприємства своїм листом від 1 травня 2024 року відмовила у розірванні трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України. Одночасно наголошено про можливість припинення трудових правовідносин із позивачем з інших підстав, передбачених трудовим законодавством.

Під час розгляду справи представник відповідача визнав ту обставину, що заробітна плата позивачеві була виплачена несвоєчасно, а саме: за першу половину січня 2024 року ( аванс) виплачено 31 січня 2024 року кошти в сумі 4479 грн. 59 коп; заробітна плата за другу половину грудня 2023 року виплачена 17 січня 2024 року в сумі 13085 грн. 45 коп.

При цьому, зазначив, що порушення строків виплати заробітної плати сталося внаслідок наявності об`єктивних причин: блокування українсько-польського кордону польськими перевізниками, що почалося з 6 листопада 2023 року й призвело до значної затримки здійснення відповідачем поставок пального автоцистернами ( бензовозами) на територію України, і як наслідок, до зниження обсягів продажу пального відповідачем. Вказав, що до 24 лютого 2022 року відповідач здійснював поставки пального в Україну з республіки Білорусь, а збройна агресія рф проти України призвела до повної зупинки поставок пального з Білорусі в Україну.

На підтвердження вказаної обставини суду надано сертифікат №3000-23-3474, виданий відповідачеві Київською торгово-промисловою палатою 1 серпня 2023 року , про форс-мажорні обставини ( обставини непереборної сили).

Окрім того, матеріали справи свідчать, що 9 березня 2022 року військовими літаками рф здійснено бомбардування цивільних об`єктів м. Коростеня, внаслідок чого був пошкоджений сервісний центр ПП «Укрпалетсистемс».

Також судом встановлено, що 21 квітня 2023 року військами рф здійснено обстріл нафтобази ПП « Укрпалетсистем», розташованої в с. Немирів, Вінницької області.

Вказані обставини підтверджуються витягами з ЄРДР та протоколом огляду нежитлових приміщень.

Відповідно до бухгалтерської довідки підприємства від 24 квітня 2023 року внаслідок цього обстрілу було знищене майно на загальну суму 24835147 грн. 22 коп.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що порушення відповідачем умов колективного договору та вимог трудового законодавства в частині несвоєчасної виплати позивачеві заробітної плати не підтверджене судовим рішенням, що набрало законної сили.

Окрім того, суд зазначив, що в матеріалах справи відсутні докази того, що таке порушення було грубим, носило системний чи злісний характер, не було разовим, що свідчило б про невиконання роботодавцем умов трудового чи колективного договору в частині виплати заробітної плати.

Таким чином, суд дійшов висновку про неможливість застосування до спірних правовідносин положень частини третьої статті 38 КЗпП України.

Проте, повністю погодитися з таким висновком неможливо.

Так, за правилами частини третьої статті 38 КЗпП України працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо роботодавець не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору, чинив мобінг ( цькування) стосовно працівника або не вживав заходів щодо його припинення, що підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили.

У постановах Верховного Суду від 22 квітня 2020 року у справі № 199/8766/18 (провадження № 61-797св20), від 23 листопада 2023 року у справі №207/828/22 ( провадження №61-4090св23) зазначено, що за змістом статті 38 КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися. Аналогічний висновок зазначений у постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 754/1936/16-ц (провадження № 61 -28466св18). Обов`язковою умовою для звільнення за власним бажанням згідно з частиною третьою статті 38 КЗпП України є порушення власником трудового законодавства або умов трудового договору. При цьому для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не систематичність та істотність порушення трудових прав працівника.

Розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 КЗпП України є різновидом припинення трудових відносин в односторонньому порядку. Для припинення трудового договору за цією підставою має значення, чи мали місце порушення з боку роботодавця законодавства про працю чи умов колективного та трудового договору, а також письмово викладена ініціатива працівника з наміром припинити трудові відносини, що доведена до відома роботодавця в установленому законом порядку. Отже, при вирішенні трудового спору щодо припинення трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України визначальним є те, чи мали місце порушення трудового законодавства зі сторони роботодавця стосовно працівника на момент подання таким працівником заяви про звільнення на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України. Особливістю розірвання трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України є те, що працівник має право самостійно визначити строк розірвання трудового договору. Роботодавець може не погоджуватись з тим, що мають місце порушення, які відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України є підставами для розірвання трудового договору за ініціативою працівника у визначені ним строки, що, у свою чергу, свідчить про виникнення трудового спору (див. постанову Верховного Суду від 16 червня 2022 року в справі № 211/5625/19 (провадження № 61-5942св21)).

Умовою розірвання трудового договору з ініціативи працівника згідно з частиною першою статті 38 КЗпП України є власне бажання працівника, зумовлене неможливістю продовжувати роботу з підстав особистих його обставин, а згідно з частиною третьої цієї статті - винні дії власника або уповноваженого ним органу через невиконання законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору ( постанова Верховного Суду від 29 вересня 2023 року у справі № 279/402/20 (провадження №61-6175св22)).

Отже, для висновку про наявність підстав для звільнення працівника відповідно до частини третьої статті 38 КЗпП України доказуванню підлягає факт існування порушень роботодавцем трудового законодавства стосовно працівника на момент подання ним такої заяви про звільнення, а також факт наявності саме винних дій власника або уповноваженого ним органу щодо невиконання законодавства про працю.

Відповідно до положень частин першої та другої статті 10 Закону України «Про організацію трудових правовідносин в умовах воєнного стану» заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором.

Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівника на своєчасне отримання заробітної плати.

Видача відповідачеві сертифіката про форс-мажорні обставини ( обставини непереборної сили) свідчить про відсутність його вини у порушенні строків виплати позивачеві заробітної плати, що мало місце у грудні 2023 року та у січні 2024 року. При цьому, дане порушення було усунуте роботодавцем станом на 31 січня 2024 року, як цього вимагає частина друга статті 10 Закону України « Про організацію трудових правовідносин в умовах воєнного стану».

Таким чином, вирішуючи спір, суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, проте дещо помилився з мотивами такої відмови.

Враховуючи вищезазначене, рішення слід змінити з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.

Керуючись ст.ст. 259,268,367,368,374,376,381-384 ЦПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 16 вересня 2024 року змінити з урахуванням мотивів, викладених у цій постанові.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: