Справа № 203/5213/23
Провадження № 6/0203/22/2025
КІРОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2025 року Кіровський районний суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого судді Колесніченко О.В.,

за участі секретаря Погрібного О.Ю.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у провадженні № 6/0203/22/2025 заяву ОСОБА_1 про розстрочення виконання рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2024 року, ухваленого у цивільній справі № 203/5213/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У січні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зазначеною заявою про розстрочення виконання рішення суду від 21 травня 2024 року про стягнення з нього на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування майнової шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, грошових коштів в розмірі 24 388,86 грн., а також судового збору в розмірі 1 073,60 грн., з тих підстав, що він, ОСОБА_3 , має скрутне матеріальне становище, не має можливості одноразово сплатити заборгованість, оскільки на теперішній час має не великий дохід, а також на його утриманні перебуває матір, яка в серпні 2024 року вимушено покинула своє житло в м. Селидове Донецької області, у зв`язку із тимчасовою окупацією цього населеного пункту рф. ОСОБА_3 вважає, що такі обставини є виключними, тобто такими, що унеможливлюють виконання рішення суду в силу непередбачуваних обставин, що настали під час здійснення виконання рішення суду, а тому, посилаючись на вищевикладене, просить суд розстрочити виконання рішення суду шляхом погашення заборгованості рівними частинами строком на 6 місяців.

В судовому засіданні відповідач підтримав заяву про розстрочення виконання рішення суду, наполягаючи на її задоволенні з наведених у ній підстав.

Позивач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду заяви, в судове засідання не з`явився, однак й ого представником адвокатом Гільбурд Р.Ю. через канцелярію суду подані заперечення проти заяви, в яких зазначається, що відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що він має низький рівень доходів, а також не надано доказів, що підтверджували б факт утримання матері (копії фіскальних чеків з продуктових магазинів, аптеки тощо). Натомість, позивач є пенсіонером по інвалідності третьої групи, опор.-рух апарат, загальне захворювання з довічним терміном дії, тоді як навмисне невиконання рішення суду призводить до моральних страждань та переживань позивача, а тому, з урахуванням вищевикладеного просив відмовити в задоволенні заяви про розстрочення виконання рішення суду.

Суд, вислухавши пояснення відповідача, дослідивши письмові заперечення представника позивача, наявні письмові докази, матеріали справи №203/5213/23, приходить до висновку, що заява задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як встановлено в судовому засіданні, рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2024 року у цивільній справі № 203/5213/23 (провадження № 2/0203/243/2024) позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна», про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задоволено повністю. З ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування майнової шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, грошові кошти у розмірі 24 388,86 грн. Також, за цим рішенням суду з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 стягнуто судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 073,60 грн. (а.с. 151-153).

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 25 грудня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_4 залишено без задоволення. Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2024 року залишено без змін (а.с. 193-196).

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2024 року набрало законної сили 25 грудня 2024 року.

Відповідно до ч.1 ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання.

Частиною 3 ст. 435 ЦПК України визначено, що підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

Згідно вимог ч. 4 ст. 435 ЦПК України вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Таким положенням Кодексу кореспондують і норми ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження» відповідно до ч.1 якої, за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження, стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення. Рішення про розстрочку виконується в частині та у строки, встановлені цим рішенням.

Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» № 14 від 26.12.2003 р. зазначено, що при вирішенні заяв державного виконавця чи сторони про відстрочку або розстрочку виконання рішення, суду потрібно мати на увазі, що, їх задоволення можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає виходячи з особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім`ї, відсутність у нього майна, яке за рішенням суду має бути передане стягувачу, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо).

Так, в своїй заяві відповідач посилалася на те, що має скрутне матеріальне становище, не має можливості одноразово сплатити заборгованість, оскільки на теперішній час має не великий дохід, а також на його утриманні перебуває матір, яка в серпні 2024 року вимушено покинула своє житло в м. Селидове Донецької області, у зв`язку із тимчасовою окупацією цього населеного пункту рф, на підтвердження чого ОСОБА_3 надано суду: довідку про взяття на облік як внутрішньо переміщену особу його матері ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за тією адресою, де проживає ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ), довідку з Пенсійного фонду України форми ОК-5, де відображені відомості про дохід ОСОБА_3 за звітні роки з 2011 року по 2023 рік. Окрім цього, під час розгляду заяви ОСОБА_3 пояснив, що має своєму на утриманні малолітню ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 205, 206, 207-208, 224).

В той же час, відповідачем ОСОБА_3 не надано суду доказів, з яких би вбачалося, що він не має інших офіційних джерел доходу, а також доказів того, що він є єдиним утриманцем своєї матері та дитини.

Разом з цим, суд вважає за необхідне звернути увагу, що складне матеріальне становище не свідчить ні про винятковість, ні про поважність причин невиконання рішення суду, а тому не може бути підставою для розстрочки виконання рішення суду.

З огляду на вищезазначене, посилання ОСОБА_3 і зазначені ним доводи не є тими виключними обставинами, які перешкоджають належному виконанню рішення суду, ускладнюють його виконання або роблять неможливим.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту наявності обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим ОСОБА_3 суду не надав, тоді як, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 5 ст. 124 і ч. 3 ст. 129 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України, а обов`язковість рішень суду визнається однією з основних засад судочинства.

Зазначений принцип є одним із основоположних у цивільному процесі та закріплений ст.14 ЦПК України.

Європейським судом з прав людини, судова практика якого за ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, неодноразово наголошувалося у своїх рішеннях, що обов`язковість судових рішень гарантується статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, оскільки у протилежному випадку право на судовий захист було б примарним, якби правова система держави дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове судове рішення залишалося недіючим на шкоду одній зі сторін (рішення ОСОБА_7 проти України від 15 січня 2010 року).

За наведених обставин та вимог закону, зважаючи на принцип обов`язковості судового рішення та приймаючи до уваги, що розстрочка виконання судового рішення є винятковим заходом зумовленим виключними обставинами, яких заявником не доведено доказами згідно вимог ст.ст.77-80 ЦПК України, суд приходить до висновку по відмову у задоволенні даної заяви.

Керуючись статтями 258-261, 435 ЦПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про розстрочення виконання рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2024 року, ухваленого у цивільній справі № 203/5213/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ст. 261 ЦПК України та може бути оскаржена учасниками справи шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення (підписання). Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Повна ухвала складена і підписана 27 січня 2025 року.

Суддя О. В. Колесніченко