КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
№ апеляційного провадження: 22-ц/824/887/2025
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд в складі колегії суддів

судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Болотова Є.В.,

суддів: Музичко С.Г., Сушко Л.П.,

при секретарі Яхно П.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_5 , про визнання недійсним договору та витребування майна з чужого незаконного володіння,

за апеляційними скаргами представника ОСОБА_1 на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 січня 2024 року та на додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 05 березня 2024 року, ухвалених під головуванням судді Єросової І.Ю.,-

встановив:

У травні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом про визнання недійсними договорів та витребування майна з чужого незаконного володіння.

ОСОБА_1 просив: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 13 липня 2017 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 01 грудня 2017 року, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 з відновленням становища, яке існувало до порушення; та витребувати спірну квартиру з володіння ОСОБА_3 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 травня 2009 року визнано право власності у порядку спадкування на майно померлого ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 в рівних долях (по 1/4 частини) - за сином ОСОБА_1 , батьком ОСОБА_7 , дружиною ОСОБА_5 та братом ОСОБА_2 .

01 жовтня 2009 року після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина на майно: частини вказаної квартири; земельну ділянку та розташований на ній житловий будинок АДРЕСА_2 ; квартири АДРЕСА_3 ; грошові вклади.

03 листопада 2011 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено мирову угоду в рамках справи за позовом про визнання права власності на спадкове майно та його поділ.

Відповідно до мирової угоди, право власності на квартиру АДРЕСА_3 в порядку спадкування визнається за ОСОБА_1 , а частини квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування визнається за ОСОБА_2

Святошинським районним судом м.Києва у резолютивній частині ухвали помилково визнано за ОСОБА_2 право власності на всю квартиру АДРЕСА_1 , а не на частини.

Постановою Київського апеляційного суду від 19 червня 2018 року ухвалу суду від 03 листопада 2011 року про затвердження мирової угоди скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

13 липня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

У грудні 2017 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири.

ОСОБА_1 вказує, що після скасування ухвали суду від 03 листопада 2011 року йому повернулось право власності на спірної квартири. Права та інтереси позивача порушено, оскільки право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 .

Позивач просить визнати договори купівлі-продажу недійсними, оскільки ОСОБА_2 помилково вважав за собою право власності на всю квартиру тане мав законних повноважень на розпорядження спірним майном.

Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 30 січня 2024 року у задоволенні позову відмовлено.

У лютому 2024 року представник ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення суду та просив стягнути з ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 31 800 грн 00 коп.

Додатковим рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 05 березня 2024 рокупоновлено пропущений процесуальний строк для подання доказів на підтвердження розміру витрат на правничу допомогу.

Задоволено заяву представника ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення суду.

Стягнутоз ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 31 800 грн 00 коп.

В апеляційних скаргах представник ОСОБА_1 просить: рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі; додаткове рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу.

У відзиві на апеляційні скарги представник ОСОБА_3 просив рішення суду та додаткове рішення суду залишити без змін.

Учасники справи в судове засідання не з`явились, про його час і місце повідомлялись належним чином.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга на рішення суду від 30 січня 2024 року задоволенню не підлягає, апеляційна скарга на додаткове рішення суду підлягає задоволенню.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із відсутності законних підстав для задоволення вимог позивача.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду.

Задовольняючи вимоги заяви про ухвалення додаткового рішення суду, суд першої інстанції виходив із доведеності та обгрунтованості понесених стороною відповідача витрат на професійну правничу допомогу.

Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції.

Встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 травня 2009 року визнано право власності у порядку спадкування на майно померлого ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 в рівних долях (по 1/4 частини) - за сином ОСОБА_1 , батьком ОСОБА_7 , дружиною ОСОБА_5 та братом ОСОБА_2 .

Після смерті ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 відкрилась спадщина на майно: частини вказаної квартири; земельну ділянку та розташований на ній житловий будинок АДРЕСА_2 ; квартири АДРЕСА_3 ; грошові вклади.

У провадженні Святошинського районного суду м. Києва перебуває провадження за № 2-1029/11 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третяособа: Головне управління юстиції в м. Києві,про визнання права власності на спадкове майно та поділ спадкового майна.

В рамках вказаної справи між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 03 листопада 2011 року укладено мирову угоду.

Відповідно до мирової угоди, право власності на квартиру АДРЕСА_3 в порядку спадкування визнається за ОСОБА_1 , а частини квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування визнається за ОСОБА_2

Святошинським районним судом м.Києва у резолютивній частині ухвали помилково визнано за ОСОБА_2 право власності на всю квартиру АДРЕСА_1 , а не на частини, оскільки частина цієї квартири залишається належною на праві власності ОСОБА_5 .

Постановою Київського апеляційного суду від 19 червня 2018 року ухвалу суду від 03 листопада 2011 року про затвердження мирової угоди скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

13 липня 2017 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

У грудні 2017 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено договір купівлі-продажу спірної квартири.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 23 листопада 2021 року зупинено провадження у цивільній справі № 2-1029/11 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Головне управління юстиції в м. Києві, про визнання права власності на спадкове майно та поділ спадкового майна, до набрання законної сили рішення у справі № 759/10663/21.

Обгрунтовуючи позовну заяву, ОСОБА_1 вказує, що після скасування ухвали суду від 03 листопада 2011 року про затвердження мирової угоди йому повернулось право власності на спірної квартири. Враховуючи, що право власності на спірну квартиру зареєстровано за ОСОБА_3 , відтак, права та інтереси позивача порушено.

ОСОБА_1 зазначає, що оскільки ОСОБА_2 помилково вважав за собою право власності на всю спірнуквартиру та не мав законних повноважень на розпорядження вказаним майном, відтак, договори купівлі-продажу мають бути визнані недійсними. ОСОБА_1 просить витребувати спірну квартиру з володіння ОСОБА_3 .

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин, а майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі ч. 1 ст. 388 ЦК України пов`язується з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця стаття передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом ст. 388 ЦК України можливості витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передання майна іншій особі унеможливлює його витребування від добросовісного набувача. Отже, вирішуючи спір про витребування майна із чужого незаконного володіння, потрібно встановити, чи вибуло спірне майно з володіння власника в силу обставин, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України, зокрема, чи вибуло це майно з володіння власника з його волі.

Застосовуючи положення ч. 2 ст. 388 ЦК України про те, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, суд повинен мати на увазі, що позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті електронних торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише в тому разі, якщо торги були визнані недійсними, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, власник має право витребувати майно, яке вибуло з володіння поза його волею, і в добросовісного набувача.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

За ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до ст. ст. 229-233 ЦК України, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9 зазначено, що відповідно до ст. ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним.

Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

У постанові Верховного Суду від 01 серпня 2018 року в справі № 445/1011/17 зазначено, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229, статті 230 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Аналогічні висновки щодо застосування норм права викладені у постановах Верховного Суду України від 16 березня 2016 року № 6-93цс16 та від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення».

У разі якщо сторона спірного правочину була обізнана або не могла не бути обізнана стосовно обставин, щодо яких стверджує про наявність помилки, це виключає застосування норм ст. 229 ЦК України. Водночас, щодо можливості оскарження правочинів укладених під впливом помилки, необхідно враховувати, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним (аналогічну правову позицію викладено в постановах Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 910/12959/18, від 07 липня 2022 у справі № 914/1967/19).

Так, в рамках справи за № 2-1029/11 між ОСОБА_8 до ОСОБА_9 03 листопада 2011 року укладено мирову угоду.

Відповідно до вказаної мирової угоди, право власності на квартиру АДРЕСА_3 в порядку спадкування визнається за ОСОБА_1 , а частини квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування визнається за ОСОБА_2

Святошинським районним судом м.Києва у резолютивній частині ухвали помилково визнано за ОСОБА_2 право власності на всю квартиру АДРЕСА_1 , а не на частини, оскільки частина цієї квартири залишається належною на праві власності ОСОБА_5 .

Спірні договори купівлі-продажу спірної квартири укладені 13 липня 2017 року та 01 грудня 2017 року.

Так, укладаючи договір купівлі-продажу усієї спірної квартири, а не її частини як визначено в мировій угоді, ОСОБА_2 розумів та був обізнаний про існування допущеної описки Святошинським районним судом м. Києва у резолютивній частині ухвали від 03 листопада 2011 року.

Разом з тим, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не звертались до Святошинського районного суду м. Києва із заявами про виправлення описки в ухвалі суду.

Цивільним законодавством передбачено, що істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей та якостей речей, а не допущена помилка в рішенні суду, оскільки вказані обставини мають різний порядок їх вирішення.

Звертаючись із позовом, ОСОБА_1 не надано належних доказів на підтвердження укладення спірних правочинів ОСОБА_2 під впливом помилки, визначеної у ст. 229 ЦК України.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо недоведеності позовних вимог ОСОБА_1 щодо визнання договорів купівлі-продажу від 13 липня 2017 року та 01 грудня 2017 року недійсними.

Встановивши, що позивачем не доведено визначених ст. 229 ЦК України підстав для визнання правочинів недійсними, суд першої інстанції зробив обґрунтований висновок про відмову в задоволенні позовних вимог.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 рокуу справі № 653/1096/16ц вказала, що предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, що незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.

Однією з обов`язкових умов для задоволення віндикаційного позову є встановлення під час розгляду спорів про витребування майна, зокрема, і тієї обставини, чи перебувало спірне майно у володінні позивача, який указує на порушення своїх прав як власника, на підставах, визначених законодавством, і який на момент подання позову не є власником цього майна, однак уважає себе таким (постанова Великої Палати Верховного Суду від 15 травня2019 рокуу справі № 522/7636/14-ц).

Так, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 22 травня 2009 року за ОСОБА_1 визнано право власності у порядку спадкування на 1/4 квартири АДРЕСА_1 .

Звертаючись до суду, позивач просив витребувати з володіння ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 .

Враховуючи, що ОСОБА_1 є власником лише 1/4 частини спірного майна, а не усієї квартири, відтак, висновок суду першої інстанції безпідставність позовної вимоги про витребування майна з володіння ОСОБА_3 є обґрунтованим.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції ухвалено рішення суду на підставі припущень, колегія суддів відхиляє, оскільки вони спростовуються матеріалами справи.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що рішення суду від 30 січня 2024 року ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, відтак підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги немає.

13 лютого 2024 року представник ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення суду та просив стягнути з ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 31 800 грн 00 коп.

Представник ОСОБА_3 просить поновити пропущений процесуальний строк, обґрунтовуючи неможливістю подання вказаних доказів через інфекційне захворювання, спричинене коронавірусом SARS-CoV-2.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду. Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку, встановленого законом, розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої пропущено строк, а заява про продовження процесуального строку, встановленого судом, судом, який встановив строк, без повідомлення учасників справи.

За ч.4, 5, 8 ст. 83 ЦПК України, якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Відповідно до ст. 246 ЦПК України, якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення (стаття 126, частина перша статті 127 ЦПК України).

Так, нормами цивільно-процесуального кодексу України визначений порядок звернення до суду із відповідною заявою про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, який передбачає умову подання до суду попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, а також відповідних доказів, які подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Передбачена процесуальними нормами можливість подати суду протягом п`яти днів докази на підтвердження витрат на правничу допомогу з метою розподілу цих витрат й ухвалення з цього питання додаткового судового рішення є не способом заявити суду про необхідність вирішення цього питання (про яке сторона не висловлювалася раніше), а механізмом довести суду факт понесення цих витрат, як умову для їх розподілу.

Якщо ж до завершення розгляду сторона не заявила суду про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді, й, відповідно, не надала документів, які ці витрати підтверджують, суд у такому випадку не має підстав розподіляти ці витрати. Не виникне підстав для їх розподілу шляхом ухвалення додаткового судового рішення відповідно до статті 270 ЦПК України й тоді, коли заява про розподіл витрат на правничу допомогу, як і докази, які ці витрати підтверджують, будуть подані суду вже після того, як цей суд розгляне справу й ухвалить відповідне рішення.

Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 753/7130/20.

При цьому про необхідність дотримання вказаного ч. 8 ст. 141 ЦПК України порядку подання доказів неодноразово вказував Верховний Суд.

У постанові Верховного Суду від 13 жовтня 2021 року у справі № 520/8662/19 зазначено, що сторона може подати докази на підтвердження розміру витрат, які вона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, у тому числі і після судових дебатів, але виключно за сукупності двох умов: по-перше, ці докази повинні бути подані протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, і по-друге, сторона зробила відповідну заяву про розподіл судових витрат до закінчення судових дебатів.

У додатковій постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 910/9111/17 вказано, що відшкодування судових витрат, у тому числі на професійну правничу допомогу, здійснюється за наявності відповідної заяви (клопотання) сторони, яку вона зробила до закінчення судових дебатів, а в суді касаційної (апеляційної) інстанції - до прийняття постанови у справі. Відповідно, якщо учасник справи до закінчення судових дебатів (в суді апеляційної інстанції - до прийняття постанови у справі) не заявив клопотання про компенсацію витрат на професійну правничу допомогу, суд не має підстав для розгляду питання про розподіл здійснених учасником витрат на професійну правничу допомогу.

Так, розгляд справи № 759/10663/21здійснювався за правилами загального провадження з викликом сторін, представник ОСОБА_3 безпосередньо брав участь судових засіданнях, заявляв клопотання та подавав докази, що стосувалися суті спору.В судовому засіданні, призначеному на 30 січня 2024 року, до закінчення судових дебатів представником відповідача не було зроблено відповідної заяви про стягнення витрат на правничу допомогу.

Матеріали справи не містять заяв представника ОСОБА_3 , поданих до закінчення судових дебатів, про відшкодування витрат на правову допомогу та необхідності подання доказів на підтвердження таких витрат.

Відтак, представником відповідача не подано відповідної заяви про стягнення витрат на правничу допомогудо закінчення судового розгляду у справі, як це передбачено ч. 8 ст.141 ЦПК України та ст. 246 ЦПК України та не заявлено про свій намір подати відповідні докази.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла до висновку про відмову у задоволенні заяви представника ОСОБА_3 про стягнення витрат на правничу допомогу.

Протилежний висновок суду першої інстанції є необґрунтованим.

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин справи, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що додаткове рішення суду від 05 березня 2024 року ухвалено з неповним з`ясуванням обставин справи, з неправильним застосуванням норм матеріального права, з порушенням норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні заяви про стягнення витрат на правничу допомогу.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 376, 382 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 30 січня 2024 року залишити без змін.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 на додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 05 березня 2024 року задовольнити.

Додаткове рішення Святошинського районного суду міста Києва від 05 березня 2024 року скасувати.

У задоволенні заяви представника ОСОБА_3 про ухвалення додаткового рішення суду відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного судового рішення.

Повний текст складено 24 січня 2025 року.

Суддя-доповідач Є.В. Болотов

Судді: С.Г. Музичко

Л. П. Сушко