ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Кузнєцової О.Ю.

суддів: Дряниці Ю.В., Триголова В.М.

секретар: Сальна Н.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві апеляційну скаргу ОСОБА_1

на рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 20 червня 2024 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, зміну черговості одержання права на спадкування та визнання права користування житлом,

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому, з урахуванням заяви про зміну позовних вимог, просив встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_3 з 01.01.2004 до 11.04.2021 за адресою АДРЕСА_1 ; змінити черговість одержання права на спадкування та надати ОСОБА_1 право спадкування після померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 разом із спадкодавцем першої черги за законом ОСОБА_2 , визнати за ОСОБА_1 право користування квартирою АДРЕСА_2 .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 вже понад 39 років проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

В 1982 році він познайомився зі своєю майбутньою цивільною дружиною ОСОБА_3 , на той час вони разом працювали у відділі головного конструктора по двигунобудуванню заводу ім. Малишева.

З 1984 року проживали разом як чоловік та дружина без офіційної реєстрації шлюбу у квартирі АДРЕСА_2 .

Дана квартира на праві спільної сумісної власності належала ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла.

Після її смерті ОСОБА_2 зателефонував до позивача і почав вимагати звільнити квартиру. ОСОБА_1 пояснив йому, що іншого житла він не має та є таким самим спадкоємцем, як і він.

Враховуючи вищевикладені обставини, просив встановити факт спільного проживання із ОСОБА_3 більше п`яти років, змінити черговість одержання права на спадщину, надавши право на спадкування разом із спадкоємцем першої черги за законом та визнати право користування житлом.

Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 20 червня 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу, зміну черговості одержання права на спадкування та визнання права користування житлом відмовлено у зв`язку з необґрунтованістю та безпідставністю.

Не погодившись із вказаним рішенням, його в апеляційному порядку в частині відмови в задоволенні позовних вимог щодо встановлення факту спільного проживання чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу та визнання права користування житлом оскаржив ОСОБА_1 , просив скасувати його та ухвалити у відповідній частині нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позовних вимог не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, зокрема фотознімкам, письмовим доказам, пов`язаними із хворобою ОСОБА_3 , її лікуванням та участю у цьому позивача.

Окрім того, представником позивача двічі було подано заяву про виклик у судове засідання свідків, які б підтвердили факт проживання позивача та ОСОБА_3 однією сім`єю, проте суд не прийняв їх до розгляду та повернув позивачу, мотивуючи це невідповідністю їх змісту вимогам ч. 1 ст. 183 ЦПК України, чим унеможливив реалізацію позивачем права на подання доказів.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку, передбаченому ст. 360 ЦПК України, до суду апеляційної інстанції не надходило.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Оскільки рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 20 червня 2024 року оскаржується лише в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю з ОСОБА_3 та визнання права користування квартирою АДРЕСА_2 , тому в іншій частині рішення місцевого суду апеляційним судом не переглядається щодо його законності та обґрунтованості.

Заслухавши доповідь судді доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення місцевого суду в оскаржуваній частині повною мірою відповідає вказаним вимогам.

Як встановлено місцевим судом та вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності належала квартира АДРЕСА_2 , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло від 25 квітня 2003 року (т. 1, а.с. 85-86).

ОСОБА_3 є матір`ю ОСОБА_2 (т. 1, а.с. 83).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_1 (т. 1, а.с. 84).

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 посилався на тривале спільне проживання з ОСОБА_3 у даній квартирі без реєстрації шлюбу, тому просив встановити факт їх проживання однією сім`єю та визнати за ним право користування вищевказаною квартирою.

Відмовляючи в задоволенні даних позовних вимог, суд першої інстанції вказав, що позивачем не надано належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт їх спільного проживання як чоловіка та дружини. Окрім того, позивачем не доведено виникнення у нього права користування спірною квартирою.

Колегія суддів погоджується з даним висновком місцевого суду з наступних підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Статтею 4 ЦПК України гарантовано право особи на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

У відповідності до положень частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних прав може бути визнання права.

Відповідно до частини другої статті 3 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду від 03 червня 1999 № 5-рп/99 установлено, що до членів сім`ї належать особи, які постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, а й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п.

Згідно з частинами першою, другою статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них прав та обов`язків подружжя.

Відповідно до частини першої статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.

Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу передбачає доведення перед судом факту їх спільного проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків, притаманних подружжю.

Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання чоловіка та жінки за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи).

Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення жінкою та чоловіком спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо.

До прав та обов`язків, притаманних подружжю, слід віднести, зокрема, але не виключно, існування між чоловіком та жінкою, реалізацію ними особистих немайнових прав, передбачених главою 6 СК України, тощо. При цьому має бути встановлена і доведена саме сукупність вказаних усталених обставин та відносин, оскільки самі по собі, наприклад, факти перебування у близьких стосунках чоловіка та жінки або спільна присутність їх на святах, або пересилання коштів, або періодичний спільний відпочинок, або проживання за однією адресою, факт реєстрації за такою адресою при відсутності інших наведених вище ознак не можуть свідчити, що між чоловіком та жінкою склались та мали місце усталені відносини, притаманні подружжю.

Вищенаведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 244/4801/13-ц, від 28 листопада 2018 року у справі № 127/11013/17, від 16 січня 2019 року у справі № 343/1821/16-ц, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 27 березня 2019 року у справі № 354/693/17-ц, від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц, від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 23 вересня 2019 року у справі № 279/2014/15-ц, від 10 жовтня 2019 року у справі № 748/897/18, від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 12 грудня 2019 року у справі № 490/4949/17, від 18 грудня 2019 року у справі № 761/3325/17-ц, від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц, від 09 листопада 2020 року у справі № 757/8786/15-ц та від 03 листопада 2022 року у справі № 361/4744/19.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 760/20948/16-ц (провадження № 14-70 цс 22) зазначено, що у справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами.

Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити такі факти: спільне проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження №14-22 цс 20)).

Згідно з частиною третьою статті 12 та частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України).

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.

Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що ОСОБА_1 не довів факт його проживання однією сім`єю із ОСОБА_3 у період з 01.01.2004 по 11.04.2021 за адресою: АДРЕСА_1 , зокрема ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення даної позовної вимоги.

Наявні в матеріалах справи фотознімки позивача разом з ОСОБА_3 не підтверджує даного факту, оскільки факт їх спільного відпочинку, спільна присутність на святкуванні подій, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може свідчити про те що між ними склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю.

Подібні висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20, від 19 березня 2024 року у справі № 686/11100/22, від 09 травня 2024 року у справі № 192/1700/22.

Доводи апеляційної скарги, щодо неприйняття судом заяв позивача про виклик свідків, що в результаті привело до унеможливлення ОСОБА_1 довести заявлені ним обставини справи, колегія суддів відхиляє, з огляду на те, що показання свідків є одним із доказів, які суд оцінює у сукупності з іншими доказам. Самі по собі показання свідків, без надання інших доказів про проживання позивача з ОСОБА_3 однією сім`єю без реєстрації шлюбу, не можуть бути єдиним доказом для задоволення позовних вимог.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 129/2115/15-ц, від 07 листопада 2022 року у справі № 216/2651/21.

Таким чином, згідно з усталеною судовою практикою самі лише показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, інших належних та допустимих доказів, які б підтверджували вказані позивачем обставини матеріали справи не містять.

Вимоги ОСОБА_1 щодо визнання за ним права користування квартирою АДРЕСА_2 , яка належала ОСОБА_3 та ОСОБА_2 на праві спільної сумісної власності є необґрунтованими.

Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Оскільки ОСОБА_1 не є членом сім`ї ОСОБА_3 , доказів надання її згоди та згоди ОСОБА_2 , як іншого співвласника даної квартири, на проживання у вказаному житловому приміщенні матеріали справи не містять, тому у позивача не виникло право користування спірним житловим приміщенням.

Таким чином, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Інших доводів, які б спростовували висновки місцевого суду або вказували на їх помилковість апелянтом наведено не було.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

З огляду на викладене та керуючись ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 367, 374 ч. 1 п. 1, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 20 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О. Ю. Кузнєцова

Судді: Ю. В. Дряниця

В. М. Триголов