ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1427/25 Справа № 201/7482/22 Суддя у 1-й інстанції - Покопцева Д. О. Суддя у 2-й інстанції - Гапонов А. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:

Головуючого судді-доповідача Гапонова А.В.

суддів Новікової Г.В., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря Гречишникової О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем, визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, треті особи: приватні нотаріуси Дніпровського нотаріального округу Щетікова Ольга Валеріївна, ОСОБА_3 ,

- за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Федорець Євгеній Євгенійович,

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

04.10.2022 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшов позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту спільного проживання зі спадкодавцем, визнання частково недійсними свідоцтв про право на спадщину за законом, треті особи: приватні нотаріуси Дніпровського нотаріального округу Щетікова Ольга Валеріївна, ОСОБА_3 , в якому позивачка, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просила встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 зі спадкодавцем ОСОБА_4 на момент смерті останнього за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, яке видано ОСОБА_5 приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Щетіковою Ольгою Іванівною, серії НАО № 187285 від 14 липня 2015 року на частину квартири, за адресою: АДРЕСА_1 .

Визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, яке видано ОСОБА_2 приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Занько Е.П., від 17 грудня 2022 року, зареєстровано в реєстрі за № 1365 на частину квартири, за адресою: АДРЕСА_1 .

КОРОТКИЙ ЗМІСТ СУДОВОГО РІШЕННЯ

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня 2024 року відмовлено у задоволенні позову.

КОРОТКИЙ ЗМІСТ ВИМОГ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

31.10.2024 року від ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Федорець Євгеній Євгенійовичнадійшла апеляційна скарга в якій ставиться вимога про скасування рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня 2024 року та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

В обґрунтуванні доводів апеляційної скарги зазначено, що суд першої інстанції не врахував покази свідків, які підтвердили той факт, що позивачка проживала разом зі своїм батьком на момент його смерті. Крім того, суд першої інстанції не прийняв до уваги ту обставину, що фізична особа може мати кілька місць проживання.

АРГУМЕНТИ ІНШИХ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

Від відповідача ОСОБА_2 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено на безпідставність вимог апеляційної скарги. Докази, що були надані позивачкою не містять інформації щодо постійного місця проживання її разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а тому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

В АПЕЛЯЦІЙНОМУ СУДІ

Позивачка ОСОБА_1 та її представник, адвокат Федорець Є.Є. доводи апеляційної скарги підтримали.

Від нотаріуса Щетілової О.В. надійшло клопотання про розгляд справи у її відсутність.

Інші учасники справи належним чином повідомлений про день та час розгляду справи (т.2 а.с.138-143), у судове засідання не з`явились, що відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Відповідно до ч. 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи апеляційної скарги в межах апеляційного оскарження, апеляційний суд вважає, що апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи:

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , 1944р.н. (т.1, а.с.221), після смерті якого відкрилася спадщина, до складу якої входить частина квартири АДРЕСА_2 (т.1, а.с.232).

Зазначена квартира належала ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , його дочці (т.1, а.с.232) на праві спільної часткової власності згідно свідоцтва № 1/70- 11 від 21.09.2011р.

Згідно копії паспорту (т.1, а.с.223-224), ОСОБА_5 зареєстрована в цій квартирі з 19.07.1988р., а ОСОБА_6 з 11.03.1983р. (т.1, а.с.222).

Згідно копії спадкової справи після смерті ОСОБА_6 (т.1, а.с.218-246), із заявою про прийняття спадщини після його смерті звернулася ОСОБА_7 , дочка, оформила свої спадкові права на частина квартири АДРЕСА_2 , отримавши 14.07.2015р. свідоцтво (т.1, а.с.243), а у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку в с/м «Автомобіліст-2» їй було відмовлено (т.1, а.с.246).

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_5 (т.1, а.с.95), після смерті якої відкрилася спадщина, зокрема, на вказану квартиру в цілому.

Із заявою про прийняття спадщини після її смерті звернувся син ОСОБА_2 (т.1, а.с.91, 94), і отримав 17.12.2022р. свідоцтва про право на спадщину за законом (т.1, а.с.196, 202).

Матір позивачки, ОСОБА_8 , померла ІНФОРМАЦІЯ_3 , а батько ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Згідно п.1 р.5 Наказу міністерства юстиції України від 18.10.2000р. № 52/5 «Про затвердження Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні» підставою для державної реєстрації смерті є, зокрема, лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о).

Згідно Інструкції щодо заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть (форма № 106/о), затвердженого наказом МОЗ України 08.08.2006 № 545, перший примірник лікарського свідоцтва про смерть видається родичам померлого чи іншим особам, які зобов`язалися поховати померлого.

Як випливає з повних витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть на ОСОБА_8 і ОСОБА_4 ( НОМЕР_1 , а.с.102, 104), то заявником реєстрації їх смерті є ОСОБА_5 , сестра позивачки, яка подала примірник лікарського свідоцтва про смерть як особа, що зобов`язалася поховати померлих, а не позивачка.

Позивачка, в свою чергу, за життя сестри впродовж 7 років не вчиняла жодних дій з оформлення спадщини після смерті батька, з чого дійсно випливає певна домовленість сестер на словах про обмін нерухомістю з плином часу (квартира і дача ОСОБА_9 , натомість квартира свекрухи ОСОБА_9 позивачці).

Ця домовленість не здійснена остаточно через смерть ОСОБА_9 у вересні 2021р. та відмову відповідача її дотримуватися в подальшому. З викладене випливає свідома відмова позивачки від спадкування після смерті батька.

Допитавши свідків, перевіривши письмові матеріали справи суд першої інстанції прийшов до висновку, що належних, достатніх і допустимих доказів постійного проживання позивачки разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини не має, тому не застосував строк позовної давності у спорі, а відмовив у задоволенні позову за недоведеністю.

З такими висновками погоджується й колегія суддів апеляційного суду з огляду на таке.

Відповідно до частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не можу ґрунтуватись на припущеннях.

Встановлення факту проживання однією сім`єю передбачає доведення перед судом факту спільного їх проживання, наявності у них спільного побуту, виникнення між ними у зв`язку із цим взаємних прав та обов`язків.

Під спільним проживанням слід розуміти постійне фактичне мешкання за однією адресою, збереження ними у такому житлі переважної більшості своїх речей, зокрема щоденного побутового вжитку, сприйняття ними цього місця проживання як свого основного, незалежно від того, що будь-хто із них за особливістю своєї роботи/служби зумовлений тривалий час бути відсутнім за цим місцем проживання (несення військової служби, вахтовий метод роботи).

Спільний побут, в свою чергу, передбачає ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, витрат, придбання майна для спільного користування, в тому числі за спільні кошти та внаслідок спільної праці, спільна участь в утриманні житла, його ремонт, спільне харчування, піклування чоловіка та жінки один про одного/надання взаємної допомоги тощо.

Наведені вище правові висновки суду повністю узгоджуються із правовими позиціями, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі N 554/8023/15-ц.

У справі, що переглядається не має жодного доказу, що позивачка мала зі спадкодавцем сумісний бюджет, вела єдине господарство, була пов`язана спільним побутом.

Той факт, що позивачка допомагала хворому батьку не спростовує висновків суду першої інстанції.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди із рішенням суду.

При таких обставинах апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ АПЕЛЯЦІЙНОЇ СКАРГИ

Судом першої інстанції на основі об`єктивної оцінки наданих сторонами доказів повно встановлено фактичні обставини справи та правильно застосовано норми матеріального права.

Недоліків, які призводять до порушення основних принципів цивільного процесуального судочинства та охоронюваних законом прав та інтересів осіб, які беруть участь у справі, та впливають на суть ухваленого рішення під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не встановлено.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ухвалене судом рішення відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України, підстав для його скасування за доводами апеляційної скарги не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Федорець Євгеній Євгенійович залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення.

Повне судове рішення виготовлено 28.01.2025 року.

Судді: