ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2025 року м. Чернівці Справа № 727/3937/24

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Лисака І.Н.,

суддів: Литвинюк І.М., Одинака О.О.,

секретаря: Факас А.В.,

позивач: ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 листопада 2024 року, ухваленого у складі судді Бойко М.Є., повне рішення складено 15 листопада 2024 року,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_3 та ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном та вселення.

В обґрунтування вимог вказував, що він на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом є власником частки квартири в будинку АДРЕСА_1 , що належала на праві приватної власності його батькові - ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Наголошував, що власником іншої частки вказаної квартири згідно договору дарування від 30.10.2014 року є ОСОБА_3 , а також в квартирі постійно проживає мати останньої ОСОБА_2 , які чинять йому перешкоди у користуванні спільною власністю, не допускають його та його матір ОСОБА_4 до квартири, без його згоди змінили замки на вхідних дверях, ключі від яких надати відмовляються.

Звертав увагу, що про деякі з зазначених випадків він повідомляв поліцію, проте будь-яких дієвих заходів зі сторони правоохоронних органів вжито не було, що стало підставою звернення із позовом до суду.

На підставі наведеного та з урахуванням норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, просив суд вселити його у спірне жиле Провадження №22-ц/822/84/25

приміщення, зобов`язати ОСОБА_3 та ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні власністю й заборонити їм вчиняти будь-які дії, направлені на перешкоджання у відкриванні вхідних дверей, доступі до приміщення квартири в будинку АДРЕСА_1 йому та його матері, а також - передати одному з них ключі від замків вхідних дверей.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 листопада 2024 року позов задоволено частково.

Зобов`язано ОСОБА_3 , ОСОБА_2 усунути перешкоди ОСОБА_1 в користуванні квартирою АДРЕСА_2 .

Вселено ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_2 та зобов`язано ОСОБА_3 , ОСОБА_2 надати ОСОБА_1 ключі від вхідних дверей до даної квартири.

В іншій частині позову відмовити.

Стягнуто з ОСОБА_3 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1211,20 грн судового збору у рівних частинах, тобто по 605,60 грн з кожного.

Рішення суду оскаржила ОСОБА_2 , подавши апеляційну скаргу.

Вважає, що рішення суду прийняте з істотним порушенням вимог матеріального та процесуального права.

Вказує, що матеріали справи містять лист та довідку Чернівецького районного управління поліції ГУНП України в Чернівецькій області, якими підтверджується факт звернення із заявами до поліції саме ОСОБА_4 , яка не є власником спірної квартири, однак не надано жодних доказів щодо вчинення відповідачами дій, які перешкоджали позивачу, в користуванні квартирою, й відповіді на такі звернення до поліції не є належними й достатніми доказами у спірних правовідносинах.

Звертає увагу, що судом безпідставно відхилене клопотання сторони відповідача про зупинення провадження до розгляду в суді іншої справи (№727/9502/24), про витребування доказів щодо перетину ОСОБА_1 кордону, а також щодо залучення третьої особи до участі у справі, а саме Служби у справах дітей Чернівецької міської ради, оскільки в спірній квартирі проживає малолітня дитина.

Наголошує також на тому, що існують сумніви з приводу ініціювання вказаного спору самим ОСОБА_1 .

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Задовольняючи позовні вимоги частково суд першої інстанції прийшов до висновку, що матеріалами справи в сукупності підтверджується наявність перешкод позивачу у користуванні нерухомим майном, співвласником якого він є, чим порушено його законні права, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні спірною квартирою та зобов`язання передати йому ключі від квартири та вселення є обґрунтованими. Відповідачі не спростували доводи позивача з приводу порушення його права на володіння та користування часткою у спірній квартирі, будь - яких доказів на адресу суду на спростування вказаної обставини не надали.

Також суд наголосив, що матеріалами справи підтверджується, що відповідачі не вирішили спір в добровільному порядку, не зважаючи на звернення та спроби позивача залагодити суперечності мирним шляхом та в позасудовому порядку, хоча і мали усі можливості передати йому ключі від вхідних дверей спірної квартири.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Встановлено, визнається та сторонами не спростовується, що квартира АДРЕСА_2 на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 11 березня 1999 року Департаментом житлово-комунального господарства міської ради згідно із розпорядженням № 3110, належала на праві власності ОСОБА_5 .

З копії договору дарування від 30.11.2014 року ідеальну частку вищезазначеної квартири ОСОБА_5 подарував малолітній на той час ОСОБА_6 , яка в подальшому змінила це прізвище на « ОСОБА_7 » (а.с.71).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер (а.с.10).

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина за законом, зокрема на спірну квартиру, а 26.02.2024 року позивачу ОСОБА_1 видано свідоцтво про право на спадщину за законом на частку квартири АДРЕСА_2 (а.с.11).

Право приватної спільної часткової власності на 1/2 частину зазначеної квартири зареєстровано за ОСОБА_1 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.12).

Згідно з витягом №601151 у вказаній квартирі зареєстровані відповідачка ОСОБА_3 та її малолітня дитина ОСОБА_8 (а.с.13).

07.03.2024 року матір позивача ОСОБА_4 звернулася до Чернівецького районного управління ГУНП в Чернівецькій області із заявою, в якій просила вжити заходи щодо ОСОБА_2 , яка, на її думку, неправомірно проживає у спірній квартирі, власником частки якої є її син ОСОБА_1 .

В ході розгляду цієї заяви було встановлено визнання обставин сторонами з приводу наявності спірних питань щодо користування вказаним житловим приміщенням, зокрема ОСОБА_2 повідомила про наявність судового спору з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 щодо їх права на частку спадкового майна після смерті ОСОБА_5 (а.с.14-15).

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

За приписами статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Положеннями частини першої, третьої статті 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

За положеннями статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю (стаття 358 ЦК України).

За приписами частини першої статті 383 ЦК України, статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або його частини, вимагати усунень порушень його права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі зазначеної норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю.

Аналіз наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права.

Суд першої інстанції, встановивши, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є співвласниками спірної квартири й остання чинить позивачу перешкоди у користуванні цим майном, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду, що ОСОБА_1 як співвласник спірної квартири АДРЕСА_2 має право безперешкодно користуватися об`єктом спільної часткової власності, не втратив такого права у встановленому законом порядку, тому порушене право позивача підлягає захисту у спосіб усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом його вселення.

Висновок суду по суті вирішеного спору є правильним, законним та обґрунтованим, підтверджується матеріалами справи та не спростований відповідачем належним чином.

Апеляційний суд наголошує на тому, що відповідачі в доводах апеляційної скарги стверджують про існування спору, який знаходиться на розгляді у Шевченківському районному суді м. Чернівці за позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог ОСОБА_3 , про встановлення факту проживання однією сім`єю, зміни черговості в спадкуванні, усунення від права спадкування, скасування та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання права власності в порядку спадкування, що, в свою чергу, свідчить про створення пасивних перешкоди у доступі позивача до квартири (ухиляються від надання позивачу ключів від вхідних дверей квартири), що унеможливлює належне і повноцінне користування та володіння позивачем квартирою, а тому суд першої інстанції вірно застосував норми статей 321, 386,391 ЦК України та статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції» та набув обґрунтованого, привального та справедливого висновку, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Крім того, відповідачі стверджують, що в спірній квартирі проживає малолітній син співвласниці ОСОБА_3 ОСОБА_8 , а заявлені позивачем вимоги впливають на права та інтереси дитини щодо виховання й розвитку в спокійному емоційному і психологічному середовищі, що також вказує на небажання останніх на проживання позивача у свої власності, а тому підтверджує доводи позивача з приводу заявлених вимог.

Доводи апеляційної скарги щодо недоведеності позову спростовані під час апеляційного розгляду справи. Так, саме по собі подання позову про усунення перешкод у користуванні житлом та заперечення відповідача проти його задоволення, свідчить про наявність таких перешкод.

Наведене відповідає висновку, викладеному у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2022 року у справі №334/815/21, від 13 жовтня 2021 року у справі №759/23652/19.

Доводи апеляційної скарги про допущені судом процесуальні порушення, не витребування й в подальшому не дослідження доказів, про неповноту встановлення обставин справи щодо фактичного не проживання позивача у спірній квартирі, перебування його за кордоном і не бажання позивача жити у спірній квартирі, неврахування судом обставин неможливості спільного проживання сторін у спірній квартирі, - є неспроможними, не спростовують висновки суду і зведені лише до незгоди з такими без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або дійсно свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами, та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

Крім того, суд апеляційної інстанції констатує, що у спорах про усунення перешкод в користуванні власністю не є вирішальним час та період перебування власника за відмінним від належного йому на праві власності спірного нерухомого майна, оскільки суд першої інстанції вірно встановив здійснення таких перешкод як фактом пред`явлення позову і відмови відповідачів врегулювати спір під час розгляду справи, так й ініціювання відповідачами іншого судового спору, яким оспорюється право позивача на таке майно.

Решта доводів апеляційної скарги зводяться до повторень заперечень проти позову, незгоди з рішенням суду першої інстанції, незгоди з наданою судом оцінкою зібраних у справі доказів та встановлених на їх підставі обставин, тобто стосуються переоцінки доказів, яким була надана належна оцінка судом, і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, яким у повному обсязі з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені та їм дана належна оцінка.

Інші докази та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження суду першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, апеляційний суд не встановив.

Відповідно до рішення «Проніна проти України» №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції ( 995_004 ) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

При цьому, апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (пункти 29, 30 рішення ЄСПЛ від 09 грудня 1994 року у справі «Руїз Торіха проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).

Згідно положень ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів уважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.

Щодо судових витрат, то відповідно до підпунктів «б» та «в» пункту 4 частини 1 статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення, та про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст.367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Суддя доповідач І.Н. Лисак

Судді: І.М. Литвинюк

О.О. Одинак