ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 641/3441/21 Головуючий суддя І інстанції Боговський Д. Є.
Провадження № 22-ц/818/40/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про приватну власність, з них:
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Холод М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22 січня 2024 року, по цивільній справі №641/3441/21, за позовом ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про виділення в натурі майна, що є спільною частковою власністю,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у травні 2021 року звернулись до суду з позовом, в якому остаточно у жовтні 2021 року просили визначити порядок користування та виділити співвласникам з відступом від розміру часток власників з урахуванням об`єднаної 3/4 частини житлової площі квартири та 1/4 частини житлової площі квартири в індивідуальне користування приміщення квартири АДРЕСА_1 .

В обґрунтування вимог позивачі посилаються на те, що сторони є співвласниками квартири АДРЕСА_1 згідно договору дарування квартири від 22.02.2003 року, що зареєстрований в реєстрі за №240. Відповідно до договору дарування кожен з учасників справи прийняв в дар в рівних частках квартиру. Довгий час всі разом проживали в зазначеній квартирі як одна сім`я та на даний час у зв`язку з складними та неприязними відносинами з відповідачем в квартирі позивачі не проживають. Право кожного з позивачів на 1/4 частину квартири підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Між позивачами та відповідачем виник спір щодо визначення порядок користування квартирою, яка перебуває в спільній частковій власності сторін.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22 січня 2024 року позовні вимоги задоволено.

Визначено порядок користування та виділено співвласникам з відступом від розміру часток власників з урахуванням об`єднаної 3/4 частини житлової площі квартири ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та 1/4 частини житлової площі квартири ОСОБА_1 в індивідуальне користування наступні приміщення:

- виділено співвласнику ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 з відступом від розміру часток власників з урахуванням об`єднаної частини житлової площі квартири в індивідуальне користування приміщення на 3/4 частини житлової площі квартири АДРЕСА_1 приміщення: жилу кімнату площею 17,2 кв.м. та жилу кімнату площею 12,1 кв.м., що складає загальну площу 29,3 кв.м., що менше на 0,4 кв.м. від об`єднаної 3/4 частини житлової площі ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 ;

- виділено співвласнику ОСОБА_1 з відступом від розміру часток з урахуванням 1/4 частки житлової площі квартири в індивідуальне користування приміщення на 1/4 частини житлової площі квартири АДРЕСА_1 приміщення: жилу кімнату площею 10,3 кв.м., що більше на 0,4 кв.м. від частки 1/4 житлової площі ОСОБА_1 .

Приміщення кухні площею 5,1 кв.м., вбиральні площею 0,9 кв.м., ванної кімнати площею 1,4 кв.м., коридору площею 5 кв.м., вбудованої шафи площею 0,9 кв.м. залишено в загальному користуванні співвласників ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 витрати по сплаті судового збору в розмірі 302,67 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору в розмірі 302,67 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_5 витрати по сплаті судового збору в розмірі 302,67 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7 , посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати, позов залишити без розгляду.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду суперечить дійсним обставинам справи, є необґрунтованим та не відповідає чинному законодавству.

Суд безпідставно покликається на договір дарування ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 від 22.03.2023, оскільки він відсутній.

Крім того, в суді розглядається позовна заява ОСОБА_8 про визнання правочину недійсним стосовно права власності на квартиру, яка є предметом спору по даній справі. Зазначена справа не розглянута, тому розглядати цю справу по суті наразі немає можливості.

Позивачами не надано до суду довідку з місця проживання, та не вказано у позові, що у квартирі проживає та зареєстрованого його мати ОСОБА_8 , її інтереси не враховані, а тому треба просити суд встановити такий порядок користування квартирою, яким усім особам будуть виділені конкретні кімнати для проживання з урахуванням п`яти, а не чотирьох осіб.

Вважає, що суд помилково взяв до уваги технічний висновок, який був складений станом на 26.05.2021, тобто майже за три роки до ухвалення рішення по справі.

Вказує, що позивачі не використовують житлову площу та не несуть зобов`язання більш ніж два роки, до суду не додані усі документи, які необхідні для розгляду цієї справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_2 адвокат Бубліченко М.В. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - залишити без змін.

Дійсно, в провадженні Комінтернівського районного суду м. Харкова перебувала цивільна справа № 641/2306/21 за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6 , третя особа: ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Однак відповідно до ухвали Комінтернівського районного суду м. Харкова від 21.07.2023 року у цивільній справі № 641/2306/21 позовну заяву ОСОБА_8 повернуто позивачу. З огляду на викладене вбачається, що на день ухвалення рішення по цій справі, 22.01.2024 року, в суді вже не розглядалась цивільна справа за позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6 , третя особа ОСОБА_1 , про визнання договору купівлі-продажу недійсним.

ОСОБА_1 не був обмежений в можливості надати необхідні докази на підтвердження його позиції, викладеної у відзиві або витребувати такі докази шляхом подання відповідного клопотання до суду. В свою чергу Позивачі надали до суду всі наявні і доступні докази в обґрунтування саме позовних вимог. Також ОСОБА_1 в апеляційній скарзі зазначає, що він не погоджувався з висновком обстеження технічного стану будівельних конструкцій приміщень спірної квартири, який складено станом на 26.05.2021 року. Однак Апелянтом не було надано альтернативного висновку та/або не було заявлено клопотання про призначення будівельно технічної експертизи. Крім того, судом було враховано висновок обстеження технічного стану будівельних конструкцій приміщень спірної квартири, який складено станом на 26.05.2021 року, наданого провідним експертом, оскільки для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право, без яких встановити відповідні обставини неможливо

З викладеного вбачається, що спір про визначення порядку користування спільною квартирою виник між співвласниками, а тому права та інтереси матері відповідача, яка не є співвласником квартири у даному випадку не порушуються. На підставі викладеного ОСОБА_2 та її представник вважають, що рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22.01.2024 року у справі № 641/3441/21 було ухвалено за результатами всебічного та об`єктивного розгляду справи за участі сторін в процесі судового розгляду та з урахуванням їх висловлених позицій та доводів

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, розглянула справу за відсутності учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, які не з`явилися у судове засідання, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є доведеними відповідно до досліджених у судовому засіданні доказів.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 355 і частиною 1 статті 356 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (частина 1 cтатті 358 ЦК України).

За змістом частин 1 і 3 статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації.

Статтею 367 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

За відсутності згоди співвласників про поділ спільного майна таке питання вирішується судом.

На підставі статей 183, 367 ЦК України поділ будинку в натурі може мати місце за наявності технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватній власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Якщо поділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, з урахуванням конкретних обставин поділ може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилася.

Ураховуючи, що при поділі майно, що знаходиться у спільній частковій власності, поділяється між співвласниками і правовідносини спільної власності припиняються, кожному із співвласників має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою, мати окремий вхід, окрему систему життєзабезпечення (електрозабезпечення, газопостачання), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна у розумінні статті 181 ЦК України.

У пунктах 6, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» № 7 від 04.10.1991 роз`яснено, що при вирішенні спорів про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту статті 115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. В спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності.

У даному предметом позову є визначення порядку користування спільною квартирою між співвласниками, які мають відповідні ідеальні частки у праві спільної власності.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що відповідно до договору дарування від 22.02.2003 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 (а.с. 9).

ОСОБА_6 є власником 1/4 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

ОСОБА_3 є власником 1/4 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

ОСОБА_5 є власником 1/4 частини квартири за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Відповідно до Технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_1 також є власником 1/4 частини квартири.

Отже, усі співвласники мають рівні частки у спільній квартирі, яка розташована на 4 поверсі 5-ти поверхового будинку і складається з трьох кімнат житловою площею 39,6 кв.м., у тому числі перша кімната 17,2 кв.м., друга кімната 10,3 кв.м., третя кімната 12.1 кв.м. та кухні площею 5,1 кв.м., вбиральні 0,9 кв.м. ванна кімната площею 1,4 кв.м., коридору 5,0 кв.м., вбудовоної шафи 0,9 кв.м. Загальна площа квартири 54,7 кв. м.

Згідно з висновком обстеження технічного стану будівельних конструкцій приміщень квартири АДРЕСА_1 , який складено станом на 26.05.2021 рік провідним експертом ОСОБА_9 , відповідно до технічного паспорту квартири АДРЕСА_1 планування квартири допускає виділення в натурі 3/4 частини квартири в натурі у вигляді двох кімнат площею 17,2 кв.м., та 12,1 кв.м. (загальна площа 29,3 кв.м.) в праві спільної часткової власності на квартиру. Коридор до кімнати 10,3 кв.м. може бути зроблено за рахунок зменшення на 3кв.м. площі великої кімнати (площею 17,2 кв.м.).

У ст.ст. 12, 81 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

У статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

У статті 77 ЦПК України вказано про належність доказів:

1. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

2. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

3. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

4. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

У статті 78 ЦПК України зазначено про допустимість доказів:

1. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.

2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Про достатність доказів вказано у ст. 80 ЦПК України:

1. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

2. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд першої інстанції помилково вказав дату договору дарування від 22.02.2023 року замість 22.02.2003, згідно якому ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 є співвласниками квартири АДРЕСА_1 (а.с. 9). Однак, така помилка за своїм змістом є опискою, яка усувається судом першої інстанції у передбаченому ст. 269 ЦПК України порядку, та вона не сплинула на остаточні висновки суду.

Висновок обстеження технічного стану будівельних конструкцій приміщень квартири АДРЕСА_1 , який був складений провідним та кваліфікованим будівельним експертом ОСОБА_9 обґрунтований вихідними даними, відповідають технічному паспорту на квартиру, та які відповідач не спростував, у справі відсутні докази, що на день розгляду справи в суді першої інстанції вони змінилися (а.с. 10-11, 42-50, 80-93).

Всупереч процесуального обов`язку, передбаченому ст.ст. 12, 81 ЦПК України відповідач не спростував висновки суду щодо порядку користування співвласниками спільної квартири пропорційно розміру їх часток, з оцінкою планування приміщення, кількості прохідних кімнат та виділив відповідачу жилу кімнату площею 10,3 кв.м., що більше на 0,4 кв.м. від частки 1/4 житлової площі ОСОБА_1 , а позивачам - жилу кімнату площею 17,2 кв.м. та жилу кімнату площею 12,1 кв.м., що складає загальну площу 29,3 кв.м., що менше на 0,4 кв.м. від об`єднаної 3/4 частини житлової площі ОСОБА_6 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 . Таким чином, інтереси відповідача у даному випадку були враховані, навіть з урахуванням інтересів його матері, ОСОБА_8 , яка не є співвласником спірної квартири та фактично там тривалий час не мешкає, відповідач не надав до справи доказів про те, що вона має право користування спірною квартирою, а тому права відповідача у даному випаду не порушені. Наведені з цього приводу доводи скарги належним та допустимими письмовими доказами не доведені.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги є недоведеними та висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 27 січня 2025 року.

Головуючий В.Б.Яцина

Судді колегії Ю.М.Мальований

Н.П.Пилипчук