Провадження № 2/537/263/2025
Справа № 537/5588/24
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.01.2025 Крюківський районний суд міста Кременчука Полтавської області в складі: головуючого судді Маханькова О.В., за участі секретаря судового засідання Поколоти О.В.,розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Кременчука в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом представника позивача Романенко Михайло Едуардович, який діє в інтересах товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до відповідача ОСОБА_1 ,

про стягнення заборгованості за кредитним договором,

встановив:

Представник позивача Романенко М.Е. звернувся до суду із позовною заявою, відповідно до вимог якої просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь ТОВ «Діджи Фінанс »заборгованість за договором № 200523421 від 06.05.2016 року у загальному розмірі 30924,85 грн., яка складається з: суми заборгованості 20374,38 грн., суми інфляційних втрат 8714,70 грн., суми 3% річних - 1835,77 грн, а також стягнути судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 06.05.2016 між Публічним акціонерним товариством «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ`та гр. ОСОБА_1 укладено угоду № 200523421 щодо кредитування.

Відповідно до умов Кредитного договору (на умовах повернення, платності,строковості) ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» надав ОСОБА_1 у користування кредитні кошти в розмірі10150 грн, з встановленим строком користування з 06.05.2016 р. по 06.05.2021 р., аВідповідач зобов`язався повернути отримані кошти у встановлений в Кредитномудоговорі строк, та сплатити відсотки за користування кредитними коштами.

20 липня 2020 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» набуто право вимоги за кредитними договорами, укладеними з позичальниками ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ», на підставі договору№ 7_БМ від 20.07.2020р., укладеному за результатами публічних торгів (аукціону) лоту № GL16N618071 проведеного 15.06.2020р., що підтверджено постановою Північного апеляційного господарського суду від 01.07.2021р. у справі №910/11298/16, відповідно до якої позивача визнано єдиним та належним кредитором закредитними договорами укладеними з позичальниками ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ», в тому числі і за Кредитним договором, укладеним із ОСОБА_1 .

Також позивач зазначає, що станом на 21.10.2024 р. загальний розмір заборгованості відповідача за Кредитним договором становить 20374,38 грн., з яких 6740 грн. заборгованість за кредитом; 13634,38 грн. заборгованість за відсотками.

Ухвалою Крюківського районного суду м. Кременчука Полтавської області від 18.11.2024 цивільну справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, у позовній заяві просив проводитирозгляд справи без його участі.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Мірошник М.О. в судове засідання не з`явилися, про час, дату і місце належним чином був повідомлений, 08.01.2025 направив заяву про розгляд справи без участі позивача та представника.

03.12.2024 року від представника відповідача адвоката Мірошника М.О. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просив відмовити у задоволенні позову, а також клопотання про витребування доказів та заява про застосування строків позовної давності. Відзив обґрунтовано тим, що відповідач повністю погасив наявну заборгованість за споживчим кредитом належному на той час кредитору ТОВ «ФК «Фагор» і не має будь-якої заборгованості за вказаними зобов`язаннями. Також у відзиві зазначено про те, що позивачем не додано належних та допустимих доказів переуступки вимог за кредитним договором між відповідачем там ПАТ «Банк Михайлівський», не надано жодної виписки по вказаному особовому рахунку позивача в розумінні ЗУ «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», яка б підтверджувала заявлений розмір заборгованості.

У зв`язку з неявкою сторін відповідно до частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Вирішуючи питання про витребування доказів, яке було заявлено представником відповідача адвокатом Мірошником М.О., суд виходячи з положень ст.84 ЦПК України відмовляє у його задоволенні оскільки представником відповідача у клопотанні не зазначено про вжиті особою, яка подає клопотання, заходи для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

Дослідивши матеріали справи, докази надані сторонами по справі, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно дост. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Згідност. 81 ЦПК Україникожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

За змістом статей 526, 530 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а якщо у зобов`язанні встановлений термін його виконання, то воно підлягає виконанню у цей термін.

Згідно із частиною 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок правонаступництва.

За змістом статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За правилами статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною 1 статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

При цьому частиною 1 статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається зі змісту позовної заяви та доданих до неї додатків кредитний договір між ОСОБА_1 та ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» було укладено 06.05.2016 року, а договір № 7_БМ про відступлення прав вимоги між ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» та ТОВ «ДіджиФінанс» 20.07.2020 року, при цьому пункт 1 договору відступлення передбачає набуття права вимоги новим кредитором - ТОВ «ДіджиФінанс» на підставі Додатку 1 до даного договору.

До матеріалів позовної заяви не додано Додаток 1 до договору відступлення, що унеможливлює встановлення наявності заборгованості ОСОБА_1 перед ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ».

Суд не приймає в якості належного доказу витяг з реєстру боржників ПАТ «Банк Михайлівський» до договору № 7_БМ про відступлення прав вимоги від 20.07.2020 року, оскільки відповідач оспорює наявну заборгованість, а належним документом, що підтверджує перехід права вимоги до нового кредитора є Додаток № 1 до договору відступлення, який повинен бути підписаний обома учасниками угоди, як ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» так і ТОВ «Діджи Фінанс». Всупереч вищевикладеному витяг з реєстру засвідчений в односторонньому порядку з боку лише ТОВ «Діджи Фінанс», не може замінити Додатку 1 до договору відступлення.

При цьому судом враховано, що ТОВ «Діджи Фінанс» не надало відповіді на відзив представника відповідача, тобто жодним чином не спростувало доводи відзиву на позовну заяву, який містить обґрунтовані мотиви відсутності факту доведеності наявності у відповідача ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «БАНК МИХАЙЛВСЬКИЙ» 06.05.2016 року.

Не спростовано позивачем також посилання представника відповідача на виконання відповідачем зобов`язань за кредитним договором, укладеним між ОСОБА_1 та ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» 06.05.2016 року у розмірі 6740 грн перед ТОВ «ФК «Фагор», на підтвердження чого суду було надано виписку з кредитної історії відповідача, сформовану відповідно до Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій».

Суд приймає до уваги цю інформацію, оскільки вона отримана відповідно до приписів Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» від 23 червня 2005 року № 2704-IV, яким передбачені правові та організаційні засади формування і ведення кредитних історій, права суб`єктів кредитних історій та користувачів бюро кредитних історій, вимоги до захисту інформації, що складає кредитну історію, порядок утворення, діяльності та ліквідації бюро кредитних історій.

Частиною 1 ст. 4 ЗУ «Про організацію формування та обігу кредитних історій» визначено, зокрема, що принципами формування та доступу до інформації, яка складає кредитну історію, є: забезпечення конституційних прав і свобод суб`єктів кредитних історій; адекватність обсягів інформації цілям, для яких вони збираються; значимість, всебічність, об`єктивність, повнота і достовірність інформації; регулярність та безперервність надходження інформації; цільове використання інформації; строковість зберігання інформації; конфіденційність інформації та її захист; збір і надання інформації, що складає кредитну історію, виключно за згодою суб`єкта цієї кредитної історії; незалежність Бюро.

Частиною 1 ст. 5 ЗУ «Про організацію формування та обігу кредитних історій» передбачено, зокрема, що джерелами формування кредитних історій є: відомості, що надаються користувачем до бюро за письмовою згодою суб`єкта кредитної історії відповідно до цього Закону.

Верховним Судом у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 17.12.2020 по справі № 278/2177/15-ц визначено, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність».

Згідно з указаним положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Необхідність дослідження саме первинних документів в справах щодо стягнення кредитної заборгованості знайшла своє відображення у постанові Верховного Суду від 30.01.2018 в справі №161/16891/15-ц.

Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, якщо інше не передбачено окремими законодавчими актами України: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Окрім них, до обов`язкових реквізитів первинних документів, що використовуються для розрахунків (окрім перелічених вище), також належать: назва одержувача коштів; номери рахунків; назва банку (одержувача та платника коштів); сума операції (цифрами й словами) суму операції може бути відображено лише цифрами, якщо цей документ формують за допомогою програмного забезпечення в автоматизованому режимі або якщо це передбачено нормативно-правовими актами НБУ. Дані аналітичних рахунків повинні бути тотожні відповідним рахункам синтетичного обліку на кінець останнього дня кожного місяця. Разом з тим, як зазначено у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.

Аналіз зазначених норм дає підстави дійти висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) меморіальні ордери; платіжні доручення; платіжні вимоги-доручення; платіжні вимоги; розрахункові чеки; можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором, якщо вони виконані з дотриманням вище зазначених вимог діючого законодавства.

Як на підставу для задоволення позовних вимог ТОВ «Діджи Фінанс», долучило до матеріалів позовної заяви виписки ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» по особовому рахунку ОСОБА_1 , сформовані 09.07.2024 року.

Суд, при оцінці цих виписок як доказів наявності заборгованості встановив, що вони не можуть бути прийняті в якості достовірних та допустимих доказів, оскільки не відповідають вимогам, встановленим у ч. 2 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» до форми і змісту первинних та зведених облікових документів, зокрема, у долучених до матеріалів справи виписках по особовим рахункам ОСОБА_1 відсутні такі обов`язкові реквізити, як: посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, вони також не засвідчені у спосіб, встановлений нормативними та підзаконними актами України.

Позивачем при зверненні до суду надано виписку по особовому рахунку № НОМЕР_1 , який відрізняється від того, що зазначений у заяві (оферті) № НОМЕР_2 і який відкривався на ім`я відповідача Рахунок: НОМЕР_3 .

Стороною відповідача заявлено про сплив строку позовної давності. Відповідно до ст.256ЦК України позовна давність, це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з заявою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлена ст.257 ЦК України і становить три роки. За змістом ч.2 ст.259 ЦК України, строк позовної давності може бути збільшений за домовленістю сторін, договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Згідно з ч.1 ст.261ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. За приписами ч.4 вказаної статті, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно ч.5 ст.267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

У довідці про умови кредитування та орієнтовану сукупність вартість споживчого кредиту в рамках карткового продукту від 06.05.2016 року передбачений строк кредиту 12 місяців.

За таких обставин, враховуючи дату закінчення кредитного договору 06.05.2017 року, загальний строк позовної давності сплинув 06.05.2020 року.

Тобто, Кредитор після закінчення строку виконання зобов`язання, у разі наявності заборгованості за кредитним договором, набув право звернення до суду з позовом про стягнення всієї суми боргу.

Позивач, як правонаступник ПАТ «БАНК МИХАЙЛІВСЬКИЙ» звернувся до суду лише 21.10.2024, тобто після закінчення визначеного законом трирічного строку позовної давності.

При цьому, передача прав вимоги за кредитним договором, укладеним з відповідачем, новому кредитору не перериває строки позовної давності. Згідно з ч.4 ст.263ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові ВП ВС від 13.02.2019 по справі № 826/13768/16 (11-609апп18) визначено, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення.

За змістом ст.256, 267 ЦК України суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Отже, відмовляючи в задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог. У цій справі позовні вимоги є безпідставними, при цьому, сплив строк звернення до суду.

Отже, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у зв`язку з його безпідставністю. Відповідно до положень ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно з ч. 1 і ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір а також понесені витрати на правничу допомогу, які розподілу не підлягають і покладаються на позивача у зв`язку з відмовою у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.12, 81, 141, 229, 247, 263-265, 268, 354 ЦПК України, суд, -

вирішив:

В задоволенні позовної заяви позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «Діджи Фінанс» до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Судові витрати у вигляді судового збору та витрат на правничу допомогу покласти на позивача.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено та підписано 28.01.2025 року.

Суддя Маханьков О.В.