Справа № 365/650/24
Номер провадження: 2/365/48/25
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

23 січня 2025 року с-ще Згурівка

Згурівський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Солдатової Т.М.

за участю секретаря судового засідання Ячної А.М.

представника позивача Реви І.О.

відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 1 в режимі відеоконференцзв`язку в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділ спільного майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

26 серпня 2024 року позивач ОСОБА_2 через свого уповноваженого представника адвоката Реву І.О., звернулася до Згурівського районного суду Київської області з вищевказаним позовом, в якому просить визнати житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та визнати за ОСОБА_2 право власності на частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Стягнути з ОСОБА_1 понесені судові витрати.

В обґрунтування позову зазначає, що з 09.05.1992 року позивач перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі.

19.05.1994 між відповідачем та ОСОБА_3 було укладено договір дарування житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , посвідчений Яготинською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 815. Вказаний житловий будинок невдовзі було знесено та сторонами спільно було прийнято рішення про будівництво на його місці нового житлового будинку. З цією метою в 1994 році позивачем було відчужено належну їй на праві приватної власності квартиру в м. Сміла Черкаської області, а кошти від її продажу використані для будівництва будинку в АДРЕСА_1 .

У 1995 році відповідач звернувся до відділу архітектури та містобудування з заявою про надання дозволу на будівництво нового будинку по АДРЕСА_1 . На підставі рішення Згурівської селищної ради народних депутатів від 16.02.1996 року № 10 та акту від 06.08.1999 року відповідачу відведено земельну ділянку під будівництво нового житлового будинку та господарських споруд площею 0,15 га за адресою: АДРЕСА_1 . Будівництво житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами було розпочато в квітні 1995 року і закінчено в серпні 1996 року, що підтверджується актом державної прийомки в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 20.08.1999.

04.07.2007 шлюб між позивачем та відповідачем розірвано, проте сторони продовжували проживати разом включно до 2014 року. Спору щодо розпорядження та користування вказаним житловим будинком не виникало включно до 2024 року.

Проте, нещодавно позивач звернулася до нотаріуса по питанню укладення договору дарування належної їй частки у вказаному житловому будинку на користь синів, але їй було повідомлено, що згідно з наявною інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідачем було проведено державну реєстрацію права власності на вказаний житловий будинок 26.07.2023 за ним одноособово (розмір частки 1/1). В зв`язку з цим позивачу було рекомендовано звернутися до суду з метою поділу вказаного майна для можливості укладення правочинів щодо вказаного майна в майбутньому.

За таких обставин вбачається порушення її прав як співвласника вказаного нерухомого майна, відтак її право підлягає захисту в судовому порядку.

Ухвалою судді Згурівського районного суду Київської області від 05.09.2024 позовну заяву залишено буз руху, встановлено позивачу строк для усунення недоліків тривалістю 10 днів з дня вручення цієї ухвали.

Ухвалою судді Згурівського районного суду Київської області від 23.09.2024 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, сторонам визначено строки для подання заяв по суті спору.

02 жовтня 2024 року відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просив частково відмовити ОСОБА_2 в позові. Відповідач зазначає, що під час шлюбу з позивачкою був дійсно побудований будинок з господарськими будівлями та спорудами в АДРЕСА_1 . Він ніколи не заперечував, що позивачка має право на частку у спірному будинку. Нещодавно вони зібралися (він, колишня дружина, син ОСОБА_4 і син ОСОБА_5 ), щоб вирішити питання про вищевказаний спірний будинок, та було вирішено, що він подарує будинок сину ОСОБА_5 . Позивачка забрала документи на вказаний будинок для їх оформлення з подальшим даруванням будинку сину ОСОБА_5 . Позивачка виготовила новий технічний паспорт на будинок на його ім`я, а також взяла витяг з державного реєстру речових прав, де було зазначено, що власником спірного будинку є він ОСОБА_1 . Тому, той факт, що позивачка не знала, що спірний будинок оформлено на нього є надуманим, і ні до якого нотаріуса вона не зверталася, оскільки усі правовстановлюючі документи на будинок, виготовлені на його ім`я, були у неї, що можуть підтвердити їхні сини ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Ухвалою Згурівського районного суду Київської області від 19.12.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.

У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві.

Відповідач визнав, що житловий будинок було побудовано під час шлюбу з позивачкою. Зазначив, що після розірвання шлюбу у 2007 році вони з позивачкою до 2014 року продовжували проживати в одному будинку. За цей час він робив за свій кошт ремонти в будинку та підтримував будинок в належному стані. Він не заперечує, що частка будинку належить позивачці та стверджує, що спір є надуманим.

З досліджених в судовому засіданні доказів судом встановлено, що з 09.05.1992 року позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі. Шлюб між сторонами розірвано 04 липня 2007 року, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1 , виданого Згурівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області 31 січня 2018 року (а.с. 18).

19 травня 1994 року ОСОБА_3 та ОСОБА_1 уклали договір, посвідчений державним нотаріусом Згурівської державної нотаріальної контори Толкачевою Л.А. та зареєстрований в реєстрі за № 815, відповідно до якого ОСОБА_3 подарувала, ОСОБА_1 прийняв у дар жилий будинок, що знаходиться в АДРЕСА_1 , дерев`яний, жилою площею 18,40 кв.м., з надвірними будівлями: сарай, огорожа (а.с. 19-20).

Позивач стверджує, що цей житловий будинок невдовзі було знесено та сторонами спільно було прийнято рішення про будівництво на його місці нового житлового будинку, що не заперечується відповідачем.

Згідно з інформацією головного архітектора Згурівського району № 16 від 16 жовтня 1995 року згідно генерального плану по АДРЕСА_1 можливе будівництво житлового будинку та господарських споруд (а.с. 21).

На підставі рішенням виконавчого комітету Згурівської селищної Ради народних депутатів № 10 від 16 лютого 1996 року ОСОБА_1 наділено земельну ділянку під будівництво нового житлового будинку та господарських споруд в АДРЕСА_1 , площею 0,15 га земель селищної Ради та 0,15 га для ведення особистого підсобного господарства (а.с. 22 копія рішення, а.с. 23 копія акту відводу земельної ділянки в натурі).

Рішенням виконкому Згурівської селищної Ради народних депутатів № 52,1 від 08.10.1999 затверджено Акт державної прийомки в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 20.08.1999. Комісією встановлено, що будівництво розпочато в квітні 1996 року і закінчено в серпні 1996 року. Жила частина домоволодіння являє собою окремий будинок в 2 поверхах. Надвірні будівлі: погребник та кладова (а.с. 24-26).

З витягу з Державного реєстру речових прав індексний номер 340415464 від 26.07.2023 вбачається, що 21.07.2023 за відповідачем ОСОБА_1 (розмір частки 1) зареєстроване право власності на закінчений будівництвом об`єкт житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами (загальна площа 136,3 кв.м., житлова площа 76 кв.м.), розташований за адресою: АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 060). За вказаною розташовані (опис об`єкта): А-1 Житловий будинок, Амн Мансарда, а Прибудова, АДРЕСА_2 Огорожа, І Вимощення (а.с. 26-27).

Згідно з технічним паспортом на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , від 20.07.2023, за цією адресою розташовані: А-1 Житловий будинок загальною площею 136,3 кв.м., житлова площа 76,0 кв.м. з мансардою (літера «Амн» та прибудовою (літера «а»), Б Гараж, В Вбиральня, Г Літня кухня, під Г Погріб, АДРЕСА_2 Огорожа, І Вимощення. Рік побудови - 1996 рік (а.с. 28-35). Згідно з довідкою-характеристикою від 20.07.2023 № 378 будівлі, які відповідно до діючого законодавства вважаються самочинно побудованими, за вказаною адресою відсутні (а.с. 36).

Відповідно до ст. 55 Конституції України права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною першою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України закріплене право кожної особи в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У постанові від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 Велика Палата Верховного Суд (п. 40, 41) зазначає, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.

З матеріалів справи вбачається, що спірний житловий будинок було побудовано у 1996 році.

Відповідно до пункту 1 Розділу VII «Прикінцеві положення» Сімейного кодексу України, зазначений кодекс набув чинності одночасно з набуттям чинності Цивільним кодексом України, тобто 01 січня 2004 року.

До сімейних відносин, які існували до 01 січня 2004 року, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов`язків, що виникли після набуття ним чинності.

Відповідно до ч. 2 ст. 13 Кодексу про шлюб та сім`ю України права і обов`язки подружжя породжує лише шлюб, укладений у державних органах запису актів громадянського стану.

Згідно зі ст. 22 КпШС України майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до ч. 1 ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Вказані норми узгоджуються з нормами чинного Сімейного кодексу України.

Так, відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

За загальним правилом, у разі поділу майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та визнати за ОСОБА_2 право власності на частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В силу норми ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.

Відповідач у відзиві на позовну заяву та у судовому засіданні фактично визнав позов в частині заявлених позовних вимог.

Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 вересня 2020 року у справі № 572/2515/15-ц щодо застосування норм ст. 206 ЦПК України дійшов висновку, що суди не вправі покласти в основу свого рішення лише факт визнання позову відповідачем, не дослідивши при цьому обставини справи. Тобто повинно мати місце не лише визнання позову, а й законні підстави для задоволення позову.

В ході розгляду справи судом встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 розміщений об`єкт нерухомості - будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, 1996 року побудови. Окрім житлового будинку з мансардою та прибудовою, за вказаною адресою також розміщені та входять до складу об`єкта нерухомості: гараж-сарай (Б), вбиральня (В), літня кухня (Г), погріб (під Г), огорожа (№ 1) та вимощення (І).

Відповідно до ч. 1 ст. 381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (п. 42)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, у п. 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19).

Позивач заявляє позовні вимоги лише щодо спірного житлового будинку, а не житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що складають єдиний об`єкт нерухомого майна.

Велика Палата Верховного Суду зауважує, що судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту (п. 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, п. 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19).

Задоволення позовних вимог порушить принцип рівності часток позивача та відповідача, як колишнього подружжя, у праві на об`єкт спільної сумісної власності, не призведе до поновлення прав позивача та потребуватиме додаткових засобів захисту, а тому є неефективним (неналежним) способом захисту прав позивача.

За таких обстави, суд не вбачає підстав для прийняття визнання позову відповідачем, оскільки таке визнання суперечить закону, а саме, порушує принцип рівності часток позивача та відповідача, як колишнього подружжя, у праві на об`єкт спільної сумісної власності.

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови в позові (п. 54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі № 925/642/19, п. 99 постанови Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2021 у справі № 910/10011/19).

З огляду на вищезазначене, суд вбачає за необхідне у позові відмовити.

На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України понесені судові витрати залишити за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись ст. 2, 5, 7, 12, 13, 76-80, 81, 89, 141, 247, 259, 263-265, 268, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя та поділ спільного майна подружжя відмовити повністю.

Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складене 31 січня 2025 року.

Учасники справи

Позивач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 .

Відповідач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 .

Головуючий суддя Т.М. Солдатова