Справа № 214/7663/23
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

16 січня 2025 року м. Кривий Ріг

Саксаганський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді Євтушенка О.І.,

за участю:

секретаря судового засідання Пугача Р.С.,

представника позивача Ялової Ю.О. (в режимі відеоконференції),

відповідача ОСОБА_1 ,

представника відповідача Самбурської Т.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу №214/7663/23 за позовною заявою представника ОСОБА_2 адвоката Ялової Юлії Олександрівни до ОСОБА_1 про стягнення збитків у порядку ст.625 ЦК України за порушення виконання зобов`язань за судовим рішенням, -

Представники сторін:

від позивача адвокат Ялова Ю.О.,

від відповідача адвокат Самбурська Т.С.,

ВСТАНОВИВ:

Адвокат Ялова Ю.О., діючи в інтересах ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовною заявою шляхом направлення засобами поштового зв`язку 27.09.2023 (надійшла до суду 05.10.2023), в якій просила суд стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 збитки у порядку ст.625 ЦК України за порушення виконання ним зобов`язань в частині відшкодування моральної шкоди, присудженої за вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21.06.2022, залишеним без змін ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 03.11.2022, а саме: 26 060 грн. 00 коп. інфляційних втрат та 7 272 грн. 31 коп. 3% річних, нарахованих за період з 22.06.2022 (наступного дня після ухвалення вироку) до 31.08.2023.

Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що 16.06.2021 о 19.35 год. на проїзній частині автодороги неподалік буд.№32-а по вул. Аношкіна у м. Кам`янське Дніпропетровської обл. відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю водія автомобіля марки KIA SPORTAGE, р/н НОМЕР_1 , ОСОБА_1 та пішохода ОСОБА_2 , внаслідок чого ОСОБА_2 отримала тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості. Вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21.06.2022 у справі №208/7508/21 ОСОБА_1 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286-1 КК України, із призначенням покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки, із позбавленням права керування транспортними засобами строком на 5 років; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 200 000 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 02.11.2022 вирок суду першої інстанції залишено без змін. Постановою державного виконавця Саксаганського відділу державної виконавчої служби у м. Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) відкрито виконавче провадження ВП №70459697 на підставі виконавчого листа, виданого Заводським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області в частині виконання вироку щодо стягнення моральної шкоди. У рамках виконавчого провадження з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто 06.07.2023 16 013 грн. 61 коп., 07.07.2023 4 274 грн. 04 коп., 30.08.2023 8 502 грн. 32 коп., 31.08.2023 110 грн. 41 коп., станом на 11.09.2023 залишок боргу складає 171 099 грн. 62 коп. Станом на день пред`явлення позову, вирок суду в частині виплати присудженої на користь ОСОБА_2 моральної шкоди ОСОБА_1 у повному обсязі не виконав, всіляко ухиляючись від виконання судового рішення. На переконання представника, грошове зобов`язання, яке виникло на підставі судового рішення, у ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 існує саме з моменту постановлення вироку суду, а тому саме з цього часу вона вправі ставити питання про стягнення з ОСОБА_1 збитків в порядку ст.625 ЦК України у вигляді інфляційних втрат на 3% річних. При цьому, в силу ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Чинне законодавство України не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України (постанова ВП ВС від 04.06.2019 у справі №916/190/18). До того ж законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3% річних за увесь час прострочення, у зв`язку з чим таке зобов`язання є триваючим. Відтак, представник вважає, що вимога про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних саме з 22.06.2022 (наступного дня після постановлення вироку) до 01.09.2023 є правомірною. За результатами проведеного представником арифметичного розрахунку до стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 нею заявлено 26 060 грн. 00 коп. інфляційних втрат та 7 272 грн. 31 коп. 3% річних.

Крім того, при ухваленні рішення представник позивача просила вирішити питання розподілу судових витрат шляхом стягнення з відповідача на користь ОСОБА_2 5 000 грн. 00 коп. понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, про що направила заяву 29.08.2024 через модуль підсистеми ЄСІТС «Електронний суд».

Ухвалою суду від 11.12.2023 (головуючий суддя Прасолов В.М.) відкрито провадження у справі з призначенням до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

У зв`язку із звільненням судді Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_3 у відставку та відрахуванням зі штату суду, за результатами повторного автоматизованого розподілу на підставі розпорядження в.о. керівника апарату суду №399 від 17.04.2024 матеріали цивільної справи передано в провадження судді Євтушенку О.І.

Ухвалою суду від 29.04.2024 цивільну справу прийнято до провадження суддею Євтушенком О.І. з призначенням до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.

Ухвалою суду від 14.01.2025 задоволено заяву представника позивача про її участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

Ухвалою суду від 16.01.2025, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про притягнення відповідача до відповідальності за зловживання процесуальними правами.

Не погоджуючись з пред`явленими вимогами, в порядку ст..182 ЦПК України свої заперечення по суті вимог відповідач, діючи через представника, виклав у письмових поясненнях. Відповідач та його представник адвокат Самбурська Т.С. зазначили, що дійсно вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21.06.2022 у справі №208/7508/21 з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто в якості відшкодування моральної шкоди 200 000 грн. Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 03.11.2022 вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21.06.2022 залишено без змін. Таким чином, на думку сторони відповідача, позивачем невірно здійснено розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, оскільки датою початку виникнення у відповідача зобов`язання щодо відшкодування моральної шкоди є 04.11.2022, тобто наступний день після набрання законної сили ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 03.11.2022, а не 22.06.2022 як помилково зазначає позивач. Крім того, відповідно до листа Саксаганського відділу державної виконавчої служби у м. Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) за вих. № 23.11-34/6 від 24.12.2024 зазначено, що до відділу 12.09.2024 надійшло виконавче провадження №70459697 (відшкодування моральної шкоди у розмірі 200 000 грн.). Станом на 24.12.2024 заборгованість за ВП №70459697 становить: борг 46 798 грн. 54 коп. та виконавчий збір 3 281 грн. 22 коп. Отже, наразі у позивача відсутні правові підстави для застосування ст. 625 ЦК України, оскільки виконавчий лист і досі перебуває на примусовому виконанні, відповідач не ухиляється від виконання судового рішення та продовжує виплачувати присуджену суму, факт його ухилення від виконання судового рішення позивачем та її представником не доведений. Додатково представник відповідача зауважила, що відшкодування шкоди це відповідальність, а не боргове (грошове) зобов`язання, а тому на шкоду не повинні нараховуватись проценти за користування чужими грошовими коштами, що за своїм характером теж є відповідальністю. Отже, нарахування процентів на суму шкоди є фактично подвійною мірою відповідальності. Таким чином, дія ч.2 ст.625 ЦК України про обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, не поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди. Разом з тим, з 17 березня 2022 року набрав чинності пункт 18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України, яким передбачено, що у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у 30-денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст.625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установлено, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем). Указом Президента України № 64/2022 від 24 лютого 2022 року в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, у подальшому дію воєнного стану було неодноразово продовжено та наразі він триває. Відтак, на думку представника відповідача, вимоги позивача про застосування ст. 625 ЦК України заявлені, в тому числі, за період, який стосується періоду дії в Україні воєнного стану, що є протиправним, а тому не підлягають задоволенню.

14.01.2025 від представника позивача ОСОБА_2 адвоката Ялової Ю.О. через модуль підсистеми ЄСІТС «Електронний суд» надійшли додаткові письмові пояснення, подання яких обумовлене поданими поясненнями стороною відповідача. По-перше, представник позивача зазначила про помилковість доводів відповідача, що датою початку виникнення зобов`язання відповідача щодо відшкодування моральної шкоди є 04.11.2022, тобто наступний день після набрання законної сили ухвали Дніпровського апеляційного суду від 03.11.2022, а не 22.06.2022. Так, у даному випадку зобов`язання, яке виникло між сторонами, не є таким, що виникло з рішення суду це зобов`язання з відшкодування шкоди, в якому рішенням суду лише визначено конкретний розмір завданої шкоди та констатовано про наявність зобов`язання між сторонами. Із набранням чинності рішенням суду про відшкодування шкоди у боржника виникає зобов`язання сплатити точно визначений розмір шкоди, однак, саме зобов`язання виникло між сторонами із заподіяння шкоди. Отже, у даному випадку між сторонами виникло грошове зобов`язання взагалі з моменту спричинення шкоди, а саме з 17.06.2021 (наступний день після вчинення ОСОБА_1 дорожньо-транспортної пригоди), тому для стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних момент набрання рішенням законної сили значення не має. Такий висновок викладено у постанові Великої Палата Верховного Суду від 19.06.2019 у справі №703/2718/16-ц. Звернення позивача до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення коштів за порушення грошового зобов`язання та визначення періоду стягнення 3% річних та інфляційних втрат з 22.06.2022 до 31.08.2023, є правом позивача, яке відповідає вимогам чинного законодавства та вказане ніяким чином не змінює та не спростовує відповідальності відповідача. По-друге, сторона відповідача зазначає, що наразі у позивача відсутні правові підстави для застосування ст.625 ЦК України, оскільки виконавчий лист і досі перебуває на виконанні у відділі ДВС, виконання не припинено, а відповідач не ухиляється від виконання рішення суду. Між тим, аналіз положень ст.ст.526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 ЦК, за час прострочення. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч.2 ст.625 ЦК України сум (постанова ВП ВС від 04.06.2019 у справі №916/190/18). Отже, з ухваленням рішення про стягнення грошових коштів з ОСОБА_1 у 2022 році, зобов`язання відповідача сплатити виниклу заборгованість не припинилось та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання, а відтак позивач має право на отримання сум у будь-який момент за відповідний період, передбачених ст.625 ЦК України. Оскільки відповідач не надав доказів повної сплати заборгованості на момент звернення позивача з даним позовом до суду та не спростував наданий позивачем розрахунок, його доводи щодо неможливості застосування ст.625 ЦК України представник вважає безпідставними. По-третє, представник позивача вважає помилковими посилання представника відповідача на те, що дія ч.2 ст.625 ЦК України не поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку із завданням шкоди, адже вони суперечать положенням закону та позиції ВП ВС, викладеній у постанові від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц. ВП ВС зауважила, що у ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Крім того, ВП ВС у постанові від 10.04.2018 у справі №910/10156/17 зазначила, що приписи ст.625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, які можуть виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема, і з факту завдання шкоди особі. По-четверте, представник позивача вважає помилковими посилання сторони відповідача на п.18 «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у рамках спірних правовідносин, зважаючи на те, що підставою для виникнення грошових зобов`язань ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 слугує не договір позики/кредитний договір, який між сторонами не укладався, а вирок суду, яким з відповідача стягнуто на користь позивача моральну шкоду, у зв`язку із невиконанням якого ОСОБА_1 завдано позивачу збитків. ОСОБА_1 прострочив виконання грошового зобов`язання, яке виникло на підставі судового рішення про стягнення шкоди, заподіяної злочином, а не за кредитним договором чи договором позики.

Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись, заходи забезпечення позову / доказів, зупинення / поновлення провадження у справі не вживались.

Беручи участь в судовому засіданні дистанційно, в режимі відеоконференції, представник позивача ОСОБА_2 адвокат Ялова Ю.О. пред`явлені вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні з підстав, викладених у позові та поданих нею додаткових письмових поясненнях.

Відповідач ОСОБА_1 та його представник адвокат Самбурська Т.С. заперечували проти задоволення позовних вимог з підстав, наведених у поданих ними письмових поясненнях.

Суд, дослідивши письмові матеріали цивільної справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального права, врахувавши позицію сторін, доводи сторони позивача та заперечення сторони відповідача, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За змістом ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а згідно ст.13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Стаття 263 ЦПК України регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.

Судом встановлено, що 16.06.2021 о 19.35 год. на проїзній частині автодороги неподалік буд.№32-а по вул. Аношкіна у м. Кам`янське Дніпропетровської обл. відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю водія автомобіля марки KIA SPORTAGE, р/н НОМЕР_1 , ОСОБА_1 та пішохода ОСОБА_2 , внаслідок чого ОСОБА_2 отримала тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості.

Вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21.06.2022 у справі №208/7508/21, ОСОБА_1 визнано винним у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.286-1 КК України та призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 5 років. У строк призначеного ОСОБА_1 покарання зараховано строк його перебування під вартою протягом 17.06.2021. Початок строку відбуття ОСОБА_1 призначеного судом покарання, рахувати з моменту приведення вироку до виконання. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь держави процесуальні витрати по проведенню експертиз в загальній сумі 2 059 грн. 44 коп. Позовні вимоги цивільного позивача ОСОБА_2 в частині стягнення матеріальної шкоди залишено без розгляду. Позовні вимоги цивільного позивача ОСОБА_2 в частині стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди 200 000 грн. 00 коп. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у рахунок відшкодування витрат на правову допомогу 15 000 грн. 00 коп. Вирішено питання речових доказів.

Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 03.11.2022 вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21.06.2022 у справі №208/7508/21 залишено без змін.

Таким чином, вирок суду першої інстанції набрав законної сили 03.11.2022.

Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

У зв`язку з цим, факт вчинення дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 , завдання шкоди ОСОБА_2 як потерпілій в дорожньо-транспортній пригоді внаслідок недотримання ним вимог ПДР України, факт завдання моральної шкоди та її розмір, є преюдиціальними та доказуванню не підлягають, оскільки їх істину вже встановлено у судовому рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив у законну силу.

ОСОБА_1 відбував покарання у виді позбавлення волі за вищевказаним вироком суду спочатку у ДУ «Водянська виправна колонія (№146)», а з 19.03.2024 у ДУ «Крюківська виправна колонія (№29)», звільнився 29.08.2024 умовно-достроково на підставі ухвали Полтавського районного суду Полтавської області від 21.08.2024 у справі №545/3374/24 (посилання в ЄДРСР https://reyestr.court.gov.ua/Review/121131443).

На виконання вироку суду, Заводським районним судом м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області 23.11.2022 видано виконавчі листи про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральної шкоди у сумі 200 000 грн., та окремо про стягнення витрат на правничу допомогу у сумі 15 000 грн. 00 коп., які пред`явлено стягувачем ОСОБА_2 для примусового виконання.

За інформацією Саксаганського відділу державної виконавчої служби у м. Кривому Розі Криворізького району Дніпропетровської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), у відділі ДВС перебуває зведене виконавче провадження №71172436 на суму 215 000 грн. 00 коп., яке обліковує в собі два виконавчих провадження: 1) виконавче провадження №70459697 з примусового виконання виконавчого листа №208/7508/21 від 23.11.2022 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральної шкоди у сумі 200 000 грн.; 2) виконавче провадження №70459447 з примусового виконання виконавчого листа №208/7508/21 від 23.11.2022 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правову допомогу у сумі 15 000 грн.

Як слідує з відповіді ДВС від 11.09.2023 №13-11/34/134769 на адвокатський запит ОСОБА_4 , у рамках виконавчого провадження з доходу ОСОБА_1 було утримано кошти, які зараховано на депозитний рахунок ДВС та в подальшому перераховано на рахунок стягувача ОСОБА_2 , а саме: 06.07.2023 16 013 грн. 61 коп., 07.07.2023 4 274 грн. 04 коп., 30.08.2023 8 502 грн. 32 коп., 31.08.2023 110 грн. 41 коп. Залишок боргу станом на 11.09.2023 складає 171 099 грн. 62 коп. Стягнення за виконавчим провадженням №70459447 не проводилось.

Кім того, з відповіді ДВС від 24.12.2024 №23.11-34/6 на адвокатський запит ОСОБА_5 слідує, що залишок боргу ОСОБА_6 за виконавчим провадженням №70459697 складає 46 798 грн. 54 коп. та виконавчий збір у сумі 3 281 грн. 22 коп. Залишок боргу за виконавчим провадженням №70459447 складає 11 473 грн. 83 коп. та виконавчий збір в сумі 1 345 грн. 43 коп.

Аналізом наданої ДВС інформації на адвокатські запити встановлено, що утримання коштів з доходу ОСОБА_1 на виконання судового рішення здійснюється щомісячно з подальшим перерахуванням відділом ДВС на депозитний рахунок стягувача ОСОБА_2 після розподілу цих коштів державним виконавцем за призначенням.

Звертаючись до суду з позовом, представник ОСОБА_2 адвокат Ялова Ю.О. вказувала, що вирок суду в частині виплати присудженої на користь ОСОБА_2 моральної шкоди ОСОБА_1 у повному обсязі не виконав, всіляко ухиляючись від виконання судового рішення. При цьому, ухвалення судового рішення не свідчить про припинення зобов`язань, які діють до їх повного виконання та не звільняють боржника ОСОБА_7 від відповідальності за невиконання ним грошового зобов`язання відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України.

Як слідує з ч.ч.1, 2, 5 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Залежно від змісту такого зобов`язання воно може бути грошовим або не грошовим.

За змістом ст.ст.524, 533-535, 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.

Враховуючи характер спору, предмет спірних правовідносин та обставини, що обумовили виникнення цих правовідносин, суд дійшов висновку, що зобов`язання між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 виникли в результаті заподіяння шкоди внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що визначає слушність доводів представника позивача в цій частині. Саме по собі постановлення вироку судом, яким присуджено стягнення моральної шкоди, момент набрання ним чинності (03.11.2022), не визначають початок виникнення між сторонами зобов`язань, оскільки у даному випадку судове рішення у виді вироку лише констатує наявність між сторонами таких зобов`язань як грошових, зважаючи на те, що відшкодування моральної шкоди відповідачем позивачеві визначене судом у чітко визначеній формі грошовій. Такі висновку суду ґрунтуються на фактичних обставинах справи та узгоджуються з висновками ВП ВС, викладеними у постанові від 19.06.2019 у справі №703/2718/16-ц.

Згідно з ч.1 ст.598 ЦК України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (ст.599 ЦК України).

Відповідно ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Як слідує зі ст.611 ЦК України, в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідальність за порушення грошового зобов`язання регламентується ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.

Частиною 1 статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином, у ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, відтак приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічну позицію з цього приводу викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц та постанові ВС від 05.06.2019 у справі №589/3683/16-ц.

Правовий аналіз ст.ст.526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення (у даному випадку вироку) про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах ВП ВС від 11.04.2018 у справі №758/1303/15-ц, від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц, від 04.06.2019 у справі № 916/190/18 та постанові ВС від 07.02.2018 у справі №910/11249/17.

Зважаючи на доведеність наявності у ОСОБА_1 перед ОСОБА_2 грошових зобов`язань, констатованих вироком суду у чітко визначеному розмірі, не виконаних у повному обсязі як станом на момент звернення ОСОБА_2 до суду, так і станом на момент ухвалення судом рішення, які хоча й виконуються відповідачем, однак протягом тривалого часу (понад 2 роки), що безсумнівно визначає наявність у позивача як кредитора (стягувача) матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів в економіці України за цих підстав.

Таким чином, в рамках спірних правовідносин суд констатує право позивача на застосування ч.2 ст.625 ЦК України. При цьому, застосування вказаної норми не буде свідченням подвійної відповідальності, як про це зазначала представник відповідача ОСОБА_5 , оскільки загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер, адже заходи цивільно-правової відповідальності, передбачені ч.2 ст.625 ЦК України, спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення (постанова ВП ВС від 18.03.2020 у справі № 902/417/18). Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, а також 3% річних є правом кредитора, яким останній наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, представник відповідача вважала, що до спірних правовідносин слід застосувати положення Закону України від 15.03.2022 №2120-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану», а саме, п.18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України в частині звільнення ОСОБА_7 від відповідальності, передбаченої ст.625 ЦК України на період воєнного стану, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Надаючи оцінку таким доводам сторони відповідача, суд виходить з такого.

Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022 в Україні введено воєнний стан із 05 год. 30 хв. 24.02.2022 строком на 30 діб. У подальшому дію воєнного стану було неодноразово продовжено, він триває і станом на даний час.

Особа може бути звільнена від цивільного обов`язку або його виконання у випадках, встановлених договором або актами цивільного законодавства (ч.1 ст.14 ЦК України).

Відповідно до п.18 «Прикінцевих та перехідних положень» ЦК України, який доповнений Законом України «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період воєнного стану» від 15.03.2022 №2120-IX та набрав чинності 17.03.2022, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у 30-денний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної ст.625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Разом з тим, суд не погоджується з доводами позивача та її представника, що відповідач ОСОБА_1 як боржник звільняється від відповідальності, визначеної ст.625 ЦК України тільки у разі прострочення виконання грошового зобов`язання саме за договором кредиту (позики). Суд зауважує, що заявлені позовні вимоги стосуються стягнення збитків в порядку ч.2 ст.625 ЦК України у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем саме грошового зобов`язання, де відносно ОСОБА_2 відповідач є боржником, тому за результатами системного аналізу положень п.18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» та ЦК України, що регламентують виконання зобов`язань, з урахуванням характеру правовідносин сторін, які трансформувались у грошові зобов`язання та передбачають застосування ст.625 ЦК України, а їх існування констатоване судовим рішення, суд дійшов висновку, що на них розповсюджується дія п.18 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України.

Оскільки вимоги позивача про застосування ст.625 ЦК України заявлені виключно за період з 22.06.2022 до 31.08.2023, тобто в період дії в Україні воєнного стану, тому з урахування діючих обмежень на застосування ч.2 ст.625 ЦК України суд не вбачає підстав для їх задоволення.

Відповідно до ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує вимоги ст.141 ЦПК України, звільнення позивача від сплати судового збору на підставі п.6 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» (з огляду на виникнення спірних правовідносин з деліктних відносин, пов`язаних з відшкодуванням шкоди внаслідок кримінального правопорушення). Відтак, судовий збір у справі слід компенсувати за рахунок держави. Правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача понесених нею витрат на правничу допомогу відсутні, оскільки позов залишено без задоволення.

Керуючись ст.ст.4, 5, 13, 19, 76-81, 89, 95, 133, 141, 258-259, 263-265, 273, 274, 277, 279, 354, 355 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні позовних вимог представника ОСОБА_2 адвоката Ялової Юлії Олександрівни до ОСОБА_1 про стягнення збитків у порядку ст.625 ЦК України за порушення виконання зобов`язань за судовим рішенням відмовити.

Судові витрати у справі покласти на рахунок держави.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом 30 днів з дати складання повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги. Рішення набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження, або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про сторін:

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , інн НОМЕР_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , інн НОМЕР_3 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_2 .

Повне рішення суду складено 23.01.2025.

Суддя О.І. Євтушенко