Справа № 161/1040/25
Провадження № 2-о/161/206/25
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 січня 2025 року Луцький міськрайонний суд Волинської області у складі:

головуючого - судді Смоковича М.В.

при секретарі судового засідання - Хилько О.В.

за участю:

заявника - ОСОБА_1

представника заявника - ОСОБА_2

заінтересованої особи - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: ОСОБА_3 про видачу обмежувального припису,

В С Т А Н О В И В:

20.01.2025 року заявниця ОСОБА_1 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису.

В обґрунтування заяви вказала, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом із сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочкою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та колишнім чоловіком ОСОБА_3 .. Вона потерпає від психологічного та фізичного насильства зі сторони ОСОБА_3 протягом декількох років. Вказала також, що неодноразово зверталася до правоохоронних органів з приводу неправомірної поведінки колишнього чоловіка, останній притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства, проте зазначене ніяк не вплинуло на поведінку ОСОБА_3 . На даний час заінтересована особа продовжує вчиняти неправомірні дії по відношенню до неї, що також негативно відображається на її дітях. Враховуючи наведене, просить суд видати обмежувальний припис, яким вжити наступні заходи тимчасового обмеження прав ОСОБА_3 та покладення на нього обов`язків:

-заборонити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебувати в місці спільного проживання з постраждалою особою - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;

-заборонити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , наближатися на відстань 300 м до місця проживання постраждалої особи - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;

-заборонити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її.

Встановити строк дії обмежувального припису - 6 місяців з дня ухвалення рішення суду.

В судовому засіданні ОСОБА_1 вимоги заяви про видачу обмежувального припису підтримала у повному обсязі із викладених підстав. Додатково суду пояснила, що ОСОБА_3 ображає її нецензурною лайкою, систематично вживає алкогольні напої та вчиняє сварки. Всі сварки проходять в присутності малолітнього сина. ОСОБА_3 , будучи на підпитку, наносив удари, і один такий факт був у присутності сусіда. Позову про поділ майна не подавала. Остання сварка відбулася 11 січня 2025 року, тоді вона і викликала працівників поліції.

Представник заявника ОСОБА_2 в судовому засіданні заяву про видачу обмежувального припису та пояснення ОСОБА_1 підтримала. Просила суд заяву задовольнити. Суду також вказала, що у власності сторін є ще одна квартира, а тому заінтересована особа не буде позбавлена права на житло, у разі задоволення заяви про видачу обмежувального припису.

Заінтересована особа ОСОБА_3 в судовому засіданні пояснив, що ніколи не переслідував та не вчиняв бійок з ОСОБА_1 , алкогольними напоями не зловживає, займається спортом. Вказав також, що оплачує всі комунальні послуги, відпочинки сім`ї. Дружина до пізньої пори гуляє з сусідом, курить цигарки та спайси, що негативно впливає на сина. 11 січня 2025 року прийшов додому, дружини не було, а дитина була сама в квартирі. Після чого, він пішов до сусідів, щоб дізнатися, де дружина, а вона вибігла та почала кричати і провокувати його на сварку. Пояснив також, що приїжджали працівники поліції та складали протоколи про адміністративне правопорушення, які розглядалися в суді, був присутнім на одному судовому засіданні, в апеляційному порядку постави не оскаржував. Вказав також, що у власності перебуває квартира по АДРЕСА_2 , в якій він прописаний.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_6 суду показала, що сторони по справі є її батьками. Вказала також, що між батьками постійно виникають сварки та непорозуміння. Сварки відбуваються практично щодня, свідком яких є вона та її малолітній брат. Ініціатором сварок є батько, тоді як мати намагається їх згладжувати. Батько час від часу вживає алкогольні напої. Менший брат важко та емоційно переживає сварки батьків. На даний час вона проживає окремо від батьків. Щодо неї та брата сварки не вчиняє.

Допитаний в судовому засіданні в присутності представника виконавчого комітету Луцької міської ради як органу опіки та піклування ОСОБА_7 неповнолітній свідок ОСОБА_8 суду показав, що сторони по справі є його батьками. Вказав також, що між батьками існують сварки, ініціатором яких є ОСОБА_3 .. Йому відомо, що 11.01.2025 року приїжджали працівники поліції, однак свідком сварки не був, оскільки вже спав. Тато інколи вживає алкогольні напої, та сварки виникають у більшості випадків коли він на підпитку. Щодо нього та сестри сварки не вчиняє. Суду повідомив також, що йому буде краще, коли тато буде проживати з ними.

Заслухавши пояснення учасників справи, покази свідків, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступних висновків.

Згідно ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Судом при розгляді справи встановлено наступні фактичні обставини та зміст виниклих правовідносин.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 05.06.2024 року було розірвано (а.с. 7-8).

З матеріалів справи та пояснень сторін встановлено, що ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом із сином ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочкою ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та колишнім чоловіком ОСОБА_3 ..

Як вбачається з витягу №24828228 про реєстрацію права власності на нерухове майно від 17.12.2009 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу №1619 від 25.11.2009 року належить квартира АДРЕСА_3 (а.с. 11).

Як вбачається з витягу №12662184 про реєстрацію права власності на нерухове майно від 27.11.2006 року ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу №3285 від 10.11.2006 року належить квартира АДРЕСА_4 (а.с. 12).

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 22.08.2024 року по справі № 161/11615/24 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн. Як було встановлено судом, 13.06.2024 року, близько 00.30 год. в АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 вчинив домашнє насильство психологічного, фізичного та економічного характеру відносно колишньої дружини ОСОБА_1 , а саме: словесно ображав, принижував, шарпав, забирав мобільний телефон, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (а.с. 14-15).

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12.09.2024 року по справі № 161/15733/24 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн. Як було встановлено судом, 13.08.2024 року, близько 22.35 год. в АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 вчинив домашнє насильство відносно колишньої дружини ОСОБА_1 та малолітнього сина ОСОБА_8 , а саме: ображав, погрожував, штовхав, виражався нецензурною лайкою, внаслідок чого могла бути завдана шкода психологічному здоров`ю потерпілих, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (а.с. 13).

Постановою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 17.10.2024 року по справі № 161/18123/24 ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн. Як було встановлено судом, 14.09.2024 року, 13.09.2024 року, близько 23.10 год. в АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 вчинив домашнє насильство психологічного та фізичного характеру відносно колишньої дружини ОСОБА_1 , а саме: словесно ображав, погрожував, наносив ляпаси по обличчю потерпілої, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 173-2 КУпАП (а.с. 16).

З інформації наданої ГУНП у Волинській області встановлено відомості про неодноразові виклики ОСОБА_1 працівників поліції, по факту конфліктів з ОСОБА_3 (а.с. 45 - 46).

Також суд звертає увагу, що до ОСОБА_3 Луцький РУП ГУНП у Волинській області неодноразово застосовувалися термінові заборонні приписи щодо кривдника (а.с. 19-20, 41, 42, 47, 48).

Під час судового розгляду судом було досліджено відеозапис, на якому зображено вчинення відносно ОСОБА_1 з боку ОСОБА_3 дій психологічного характеру, а саме образи останнього в бік заявниці з застосуванням нецензурної лексики.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб (частина друга статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

Відповідно до частини десятої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» у разі порушення кримінального провадження у зв`язку із вчиненням домашнього насильства перелік заходів щодо тимчасового обмеження прав або покладення обов`язків на особу, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, або визнана винною у його вчиненні, а також порядок застосування таких заходів визначаються Кримінальним кодексом України та Кримінальним процесуальним кодексом України.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Таким чином, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин і наявності ризиків.

Під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису суди мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Також суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією з характеристик якого є повторюваність.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 березня 2023 року у справі № 711/3693/22 (провадження № 61-13257св22) зазначено, що «обмежувальний припис є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію, направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки особи з огляду на наявність передбачених законом ризиків. Верховний Суд також зазначає, що вирішуючи питання про застосування обмежувального припису відповідно до Закону, пріоритет надається безпеці постраждалої особи, а не праву власника особі, яка вчинила домашнє насильство. Вимога, що ґрунтується на застосуванні обмежувального припису залежно від результатів оцінки ризиків, міститься в частині третій статті 26 Закону. Верховний Суд зазначає, що Закон не вимагає надавати обґрунтування та перелік факторів, розглянутих у рамках оцінки ризиків, проте стандартом верховенства права є вмотивоване рішення суду. Метою використання інструментів оцінки ризиків є оцінювання летальності та серйозності домашнього насильства з метою запобігання подальшому насильству й керування ризиками».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2022 року у справі № 127/9600/22 (провадження № 61-8702св22) вказано, що «обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина третя статті 12, частина перша статті 81 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 систематично вчиняє щодо своєї колишньої дружини - ОСОБА_1 домашнє насильство, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 173-2 КУпАП, проте продовжує вчиняти протиправні насильницькі дії щодо своєї колишньої дружини.

Крім того, відносно ОСОБА_3 працівниками поліції також неодноразово виносились термінові заборонні приписи.

Неодноразовість вчинення домашнього насильства вказує на високу вірогідність повторного вчинення домашнього насильства з боку заінтересованої особи.

Крім того, суд звертає увагу, що ОСОБА_3 вчиняв домашнє насильство у відношенні заявника у формі як психологічного, так і фізичного характеру, що було встановлено постановами Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12.09.2024 року, від 22.08.2024 року та від 17.10.2024 року, які останнім не були оскаржені до суду апеляційної інстанції та набрали законної сили.

Також, суд вважає за доцільне звернути увагу на те, що кривдник ОСОБА_3 кожного разу вчиняє домашнє насильство в місці їх спільного з потерпілою особою проживання, а саме за адресою: АДРЕСА_1 , що і змусило заявницю просити суд про заборону ОСОБА_3 перебувати в місці спільного їх проживання (перебування) за адресою: АДРЕСА_1 .

Оцінюючи вищенаведені докази, суд констатує, що заявниця ОСОБА_1 зазнала зі сторони заінтересованої особи ОСОБА_3 домашнього насильства у формі психологічного насильства, а відтак, наявні обґрунтовані ризики продовження вчинення заінтересованою особою насильства відносно заявниці у майбутньому та настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а тому суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення вимог заявниці.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, з урахуванням оцінки ризиків та з метою уникнення у майбутньому домашнього насильства у будь-якому прояві, захисту прав постраждалої ОСОБА_1 , суд вважає за необхідне видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_3 у вигляді заходів тимчасового обмеження його прав строком на два місяці.

При цьому, суд вважає, що саме такий строк дії обмежувального припису, як два місяці є пропорційним та необхідним, у тому числі для запобігання подальшого розвитку конфлікту, захисту здоров`я особи.

Щодо наслідків ухвалення судом рішення про видачу обмежувального припису шляхом заборони ОСОБА_3 протягом 2 (двох) місяців з дня ухвалення рішення суду перебувати у місці проживання ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , тобто у квартирі, яку вважає об`єктом права спільної сумісної власності, то суд зауважує, що у цьому конкретному випадку тимчасове обмеження права доступу ОСОБА_3 до житла, яке він вважає своїм, встановлене судом з метою забезпечення безпеки постраждалої особи, що є легітимним і пропорційним заходом втручання у права та свободи особи.

Крім того, ОСОБА_3 прописаний за адресою: АДРЕСА_5 та має можливість проживати за вказаною адресою, що встановлено в судовому засіданні.

Приписами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частинами 1, 2 ст.77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

З огляду на встановлені в ході судового розгляду обставини та з урахуванням вищевикладених вимог Закону України «Про запобігання протидію домашньому насильству», враховуючи, що заявницею доведено належними, допустимими та достатніми доказами факт неодноразового, систематичного вчинення її колишнім чоловіком, ОСОБА_3 відносно неї домашнього насильства, також враховуючи характер і систематичність його вчинення до подання даної заяви до суду, зважаючи на дійсні стосунки заявниці і заінтересованої особи, суд дійшов висновку, що ймовірність його продовження чи повторного вчинення домашнього насильства існує, і вона є достатньо високою.

Отже, суд виснував, що заявниця, як постраждала від домашнього насильства особа, має право на дієвий, ефективний і невідкладний захист, направлений на недопущення повторних випадків домашнього насильства, зокрема, шляхом застосування до кривдника спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, яким є видача обмежувального припису стосовно кривдника.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає необхідним задовольнити частково вимоги заяви ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_3 з покладенням на нього певних обов`язків.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, віднести на рахунок держави.

Згідно із ч. 4 ст. 350-6 ЦПК України рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє виконання.

Враховуючи викладене та керуючись Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», ст. ст. 10, 12, 18, 76-81, 259, 263-265, 267, 268, 293, 350-5, 350-6 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Заяву ОСОБА_1 про видачу обмежувального припису - задовольнити частково.

Видати обмежувальний припис у відношенні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_6 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , яким визначити наступне тимчасове обмеження його прав та покладення на нього обов`язків:

-заборонити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебувати в місці спільного проживання з постраждалою особою - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;

-заборонити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , наближатися на відстань 300 м до місця проживання постраждалої особи - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 ;

-заборонити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_1 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її.

Встановити строк дії обмежувального припису - 2 місяці з дня ухвалення рішення суду.

В решті вимог відмовити.

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, віднести на рахунок держави.

Рішення суду підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.

Не пізніше наступного дня з дня ухвалення рішення повідомити Луцьке РУП ГУНП у Волинській області, а також Виконавчий комітет Луцької міської ради Волинської області для взяття ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_6 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 на профілактичний облік.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлено 27 січня 2025 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області М.В. Смокович