ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/84/25 Справа № 215/7498/19 Суддя у 1-й інстанції - Квятковський Я. А. Суддя у 2-й інстанції - Новікова Г. В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2025 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів: Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.,

за участю секретаря Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника ОСОБА_2 адвоката Івасик Т.Р., на рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 вересня 2023 року та додаткове рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 жовтня 2023 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про розподіл майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання майна особистою приватною власністю,-

В С Т А Н О В И В:

23.12.2019 року ОСОБА_3 звернулась до суду з зазначеним позовом. В обґрунтування посилалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її колишній чоловік ОСОБА_5 .. Після його смерті спадщину прийняли: ОСОБА_1 -мати померлого; дружина померлого ОСОБА_2 від своєї частки відмовилась на користь ОСОБА_1 , батько померлого ОСОБА_6 відмовився від спадщини, та його діти ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .

За час перебування у шлюбі позивачем та ОСОБА_5 на ім?я останнього було придбано наступні автотранспортні засоби: ГАЗ 33023, 2006 року випуску, ГАЗ 33023-414 2008 року випуску,Chevrolet Aveo 2008 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1 .

Також, відповідно до інформації державного реєстру прав на нерухоме майно від 29 листопада 2019 року ОСОБА_5 належала трикімнатна квартира за адресою АДРЕСА_1 . Спірна квартира ОСОБА_5 була отримана згідно із договором довічного утримання, посвідченим 09.03.2005 року.

Отримання квартири згідно з договором довічного утримання відбувалось виключно в інтересах сім?ї, про що свідчить проживання позивачки до сьогодення, надання нотаріальної згоди як дружини, надання допомоги.

Просила визнати спірну квартиру спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , та визнати право власності на частину квартиру в порядку поділу майна подружжя за нею.

Також просила визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_3 автотранспортні засоби ГАЗ 33023, 2006 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , ГАЗ 33023-414, 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_3 , Chevrolet Aveo 1.61, 2008 р.., седан.

Щодо автотранспортних засобів, які були придбані сторонами в інтересах сім?ї, то оскільки автотранспортні засоби ГАЗ 33023, 2006 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , ГАЗ 33023-414, 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_3 , є проданими, ОСОБА_5 здійснив відчуження транспортних засобів на свій розсуд проти волі позивачки і не в інтересах сім?ї, а тому позивач просить врахувати їх вартість у поділі майна та визнати за нею право власності на автомобіль.

Враховуючи частки, які успадкують відповідачі, позивач просила стягнути з ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_9 , компенсацію вартості проданих автотранспортних засобів по 19091,24 грн. з кожного, та з ОСОБА_1 компенсацію вартості проданих автотранспортних засобів 38182,48 грн. на її користь.

27.02.2020 року ОСОБА_5 подав зустрічну позовну заяву, в якій зазначав, що на банківському рахунку АТ КБ «Приватбанк» були 3000 євро, якими ОСОБА_3 розпорядилась на власний розсуд, а тому позивач просив визнати грошові кошти у розмірі 3000 євро спільною сумісною власністю подружжя, та стягнути його частку у розмірі 39870 грн. з ОСОБА_3 на його користь.

22.10.2021 року від представника відповідача ОСОБА_1 надійшла змінена зустрічна позовна заява, в обґрунтування зазначає, що нотаріус не роз`яснив наслідки укладення договору довічного утримання. Утриманням і доглядом попередньої власниці квартири ОСОБА_10 займався ОСОБА_5 та ОСОБА_1 . ОСОБА_3 не допомагала ОСОБА_5 у догляді за його бабусею, ОСОБА_10 проживала з ОСОБА_1 . На підставі вищевикладеного ОСОБА_1 просила визнати спірну квартиру особистою приватною власністю ОСОБА_5 .

Рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 вересня 2023 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Визнано в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_3 право власності на частину трикімнатної квартири, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 .

Визнано в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_3 право власності на транспортний засіб Chevrolet Aveo 2008 року випуску, VIN НОМЕР_4 , номер кузова НОМЕР_5 , робочий об`єм двигуна 1598 см3, реєстраційний номер НОМЕР_1 , колір синій металік.

Стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_9 , компенсацію вартості проданих автотранспортних засобів ГАЗ 33023, 2006 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , ГАЗ 33023-414, 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_3 , по 19091,24 грн. з кожного, на користь ОСОБА_3 .

Стягнуто з ОСОБА_1 компенсацію вартості проданих автотранспортних засобів ГАЗ 33023, 2006 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , ГАЗ 33023-414, 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_3 , у розмірі 38182,48 грн. на користь ОСОБА_3 .

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 жовтня 2023 року в задоволені заяви представника відповідача за первісним позовом ОСОБА_11 про стягнення судових витрат відмовлено.

Заяву ОСОБА_3 про стягнення судових витрат задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_9 , ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правничу допомогу у розмірі по 6333,30 грн., з кожного, витрати на проведення експертного дослідження у розмірі по 1500 грн. з кожного та судовий збір у розмірі по 256,13 грн. з кожного.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення зустрічного позову. В обгрунтування посилається на доводи, аналогічні доводам позовної заяви. Зазначала,що в період дії договору довічного утримання ОСОБА_3 не виконувала солідарно з ОСОБА_5 умови договору та не бажала,щоб у спірній квартирі мешкала ОСОБА_10 .. Для збереження сім`ї сина вона залишили проживати свою матір ОСОБА_10 разом з нею, а син повинен був надавати необхідну бабусі допомогу.

Доказом того, що між подружжям ОСОБА_12 існував конфлікт щодо укладання договору довічного утримання підтверджується тим, що ОСОБА_5 ,будучи власником спірної квартири, не надав своєї згоди на реєстрацію у спірній кварирі ОСОБА_3 ..

Судом першої інстанції не прийнято до уваги показання свідків,і зокрема ОСОБА_13 , який підтвердив, що його мати ОСОБА_10 потребувала стороннього догляду, і її забрала до себе його сестра ОСОБА_1 , яка її доглядала та організувала її поховання. ОСОБА_10 ніколи не мешкала разом із онуком. ОСОБА_3 лише приходила в гості. За договором довічного утримання за ОСОБА_10 була закріплена конкретна кімната в спірній квартирі, однак ОСОБА_3 була проти того, щоб ОСОБА_10 проживала разом із ними в закріпленій за нею кімнаті.

Вважає, що ОСОБА_3 не надано доказів її участі у виконанні умов договору довічного утримання та утриманні ОСОБА_10 ..

Визнаючи право власності за ОСОБА_3 на атомобіль Chevrolet Aveo 2008 року випуску, суд першої інстанції не вирішив питання щодо грошової компенсації на користь ОСОБА_1 ..

Автотранспортні засоби ГАЗ 33023, 2006 року випуску, та ГАЗ 33023-414, 2008 року випуску, були продані за життя ОСОБА_5 , а тому не підлягають поділу як спадкова масса.

Також вважає, що додаткове рішення в частині стягнення судових витрат з ОСОБА_1 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у стягненні судових витрат та задоволенні заяви представниика відповідача за первісним позовом. Вважає, що витрати на правову допомогу не доведені стороною позивача.Умовами договору про надання правничої допомоги не передбачена оплата за консультацію, правовий аналіз, складання позовної заяви, складання клопотання про призначення експертизи, складання клопотання про витребування доказів, складання відзиву, складання інших процесуальних документів.Тоді як в акті-квитанції від 01 вересня 2023 року про оплату послуг адвоката зазначено,що за надання цих послуг адвокату було сплачено ОСОБА_3 8500 грн. з розрахунку вартість години роботи адвоката 1000 грн.

Жодних доказів неможливості провести оцінку автомобіля Chevrolet Aveo 2008, який перебував у неї в користуванні, без призначення експертизи, ОСОБА_3 не надала.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 ,яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_14 , просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог про визнання права власності на частину квартири за ОСОБА_3 , компенсації вартості проданих автомобілей ГАЗ в розмірі 19091,24 грн. та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні цих вимог. Зазначає, що кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця,який прийняв спадщину не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, проте первісним позивачем не пред`являлася вимога до спадкоємця.

Визнаючи право власності за ОСОБА_3 на атомобіль Chevrolet Aveo 2008 року випуску, суд першої інстанції не вирішив питання щодо грошової компенсації на користь ОСОБА_14 в сумі 3754,43 грн.

Суд першої інстанції не звернув увагу на те,що ОСОБА_3 не довела,що вона разом із колишнім чоловіком виконувала солідарно обов`язок з утримання відчужувача за договором довічного утримання. Сам ОСОБА_5 за життя не визнавав данного факту.

Також вважає, що додаткове рішення є необ`єктивним в частині стягнення судових витрат з ОСОБА_2 та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у стягненні судових витрат. Вважає, що витрати на правову допомогу не доведені стороною позивача.

Враховуючи пропорційність, з ОСОБА_2 повинно було бути стягнуто 192,10 грн.а не 256,13 грн.

В судове засідання з`явилися представник ОСОБА_3 адвокат Солод Р.Г., представник ОСОБА_2 адвокат Івасик Т.Р., представник ОСОБА_4 -адвокат Коваленко Р.А.. Представник ОСОБА_1 -адвокат Севастьянова І.Г. з технічних причин не змогла під`єднатися до відеоконференції, про те, що ризики неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду ,переривання зв`язку тощо, несе особа,яка подала заяву, останній роз`яснювалося. Про час та місце розгляду справи інші учасники справи повідомлені належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення повісток.

Відповідно до частин 1, 2 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що з 03.11.2000 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу від 01.11.2019 року.

Від шлюбу сторони мають доньку ОСОБА_15 , 2003 року народження, що підтверджується свідоцтвом про народження.

12.06.2020 року ОСОБА_5 та ОСОБА_16 уклали шлюб.Від шлюбу мають доньку ОСОБА_17 .

Згідно висновку експерта вартість рухомого майна на дату оцінки складає: ГАЗ 33023, 2006 року випуску, кузов № НОМЕР_2 - 95081,31 грн., ГАЗ 33023-414, 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_3 - 160 013,21 грн.

Вартість Chevrolet Aveo 1.61, 2008 року випуску, седан, складає 102 364,55грн. та враховуючи, що автомобіль знаходиться в користуванні позивача, просить визнати за нею право власності на нього.

За інформацією ТСЦ МВС № 1248, копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, копії договорів, автомобілі, які належали ОСОБА_5 : ГАЗ 33023, 2006 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , 05.12.2019 року перереєстрований на підставі договору купівлі-продажу на нового власника, ГАЗ 33023-414, 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_3 , 05.12.2019 року перереєстрований на підставі договору купівлі-продажу на нового власника, Chevrolet Aveo 2008 року випуску, VIN НОМЕР_4 , номер кузова НОМЕР_5 . Просила стягнути на її користь компенсацію вартості автомобілів.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

За інформацією завідуючої Другою Криворізькою державною нотаріальною конторою після смерті ОСОБА_5 з заявою про прийняття спадщини звернулися : дочка померлого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , матір померлого ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , дружина померлого ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , відмовилась від спадщини на користь ОСОБА_1 ,батько померлого ОСОБА_6 відмовився від спадщини, колишня дружина померлого ОСОБА_3 на майно яке є спільною сумісною власністю, малолітня дочка померлого ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що також підтверджується копією спадкової справи (т.2 а.с. 24-48). ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину державним нотаріусом Бикановим І.Р..

Згідно звіту про оцінку майна вартість квартири АДРЕСА_2 складає 132400 грн..

Згідно висновку експерта № 21/22 від 16 лютого 2022 року середня ринкова ціна проданого транспортного засобу ГАЗ 33023, 2006 року випуску, кузов № НОМЕР_2 , складає 95081,31 грн., середня ринкова ціна проданого транспортного засобу ГАЗ 33023-414, 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_3 , складає 160 013,21 грн., ринкова вартість автомобіля Chevrolet Aveo 1.61, 2008 року випуску, седан, - складає 102 364,55грн. (т.3 а.с.1-38).

За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Положення статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із ч. 2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Відповідно до ст. 163 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням.

Згідно зі ст.71 СК України встановлено, що майно, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебували у зареєстрованому шлюбі з 03.11.2000 року по 01.11.2019 року, під час якого ними було спільно набуто три автомобілі. Після розірвання шлюбу ОСОБА_5 відчужив автомобілі ГАЗ 33023, 2006 року випуску, та ГАЗ 33023-414, 2008 року випуску, без згоди позивача ОСОБА_3 .

Позивач просила стягнути грошову компенсацію в розмірі 1/2 частки від ринкової вартості проданих авто у розмірі 255094,52 грн., але з урахуванням вартості автомобіля Chevrolet Aveo 1.61, 2008 р., на який просила визнати за нею право власності.

Судом першої інстанції правильно встановлено,що автомобіль - ГАЗ 33023, 2006 року випуску, кузов № НОМЕР_2 вартістю 95081,31 грн., автомобіль ГАЗ 33023-414, 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_3 варістю 160 013,21 грн., автомобіль Chevrolet Aveo 1.61, 2008 року випуску, вартістю 102 364,55 грн. були придбані сторонами в період шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя мав право на 1/2 частку зазначених автомобілів. Автомобіль - ГАЗ 33023, 2006 року випуску, кузов № НОМЕР_2 вартістю 95081,31 грн. та автомобіль ГАЗ 33023-414, 2008 року випуску, кузов № НОМЕР_3 варістю 160 013,21 грн., були продані ОСОБА_5 після розірвання шлюбу без згоди позивачки,.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що автомобілі є спільною сумісною власністю подружжя, зазначена обставина нічим не спростовується, позивач має право власності на частку автомобілів, і оскільки автомобіль Chevrolet Aveo 1.61, 2008 року випуску, перебуває у користуванні позивача, а тому наявні підстави для визнання за ОСОБА_3 права власності на нього в порядку поділу майна подружжя та стягнення компенсації зі спадкоємців на її користь.

Таким чином до спадкової маси після смерті ОСОБА_5 ввійшло частка автомобілів. За встановлених обставин суд першої інстанції правильно визначивши частки спадкомців, вірно стягнув позивачеві компенсацію та залишив автомобіль Chevrolet Aveo 1.61, 2008 року випуску, вартістю 102 364,55 грн. на праві власності позивачеві за її згодою.

При стягненні компенсації з спадкоємців на користь позивача за частину спадкового майна та майна, яке належало їй на праві власності визнання права власності за іншими спадкоємццями діюче законодавство не потребує.

Такий висновок узгоджується з положеннями ч.5 ст.1268, ст.1278, ст.1282 ЦК України, згідно яких незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги недоведені, не надано доказів щодо утримання ОСОБА_10 лише за рахунок особистих коштів ОСОБА_5 , договір довічного утримання був укладений зі згоди ОСОБА_3 , тобто в інтересах сім`ї і ОСОБА_3 приходила до місця проживання ОСОБА_10 та брала участь у догляді ОСОБА_10 ..

Проте такий висновок не відповідає встановленим обставинам.

Відповідно до статті 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї.

За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, майно, одержане одним із подружжя як набувачем за договором довічного утримання, укладеним під час перебування набувача у шлюбі, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Той хто порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зокрема, за частиною 3 статті 61 СК України має довести, що хоча майно придбавалося у період шлюбу, в тому числі з використанням коштів сімейного бюджету, проте справжньою метою укладення договору довічного утримання були не інтереси сім`ї, а власні, особисті інтереси одного з подружжя, не пов`язані із сімейними. Такий правовий висновок висловив Верховний Суд України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6843цс17.

З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загалнього правила.

Зокрема, відповідно до пункту 3 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини,чоловіка є майно,набуте ним/нею за час шлюбу, але за кошти, які належали йому/їй особисто.

За змістом статті 60 СК України належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна.

Виходячи з наведеного для правильного застосування ст.60 СК України та визначення майна спільною сумісною власністю необхідно установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.

Норма ч.3 ст.61 СК України кореспондує ч.4 ст.65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним з подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договром, використане в інтересах сім`ї.

Таким чином, цивільне законодавство визначає, що виникнення спільної сумісної власності кількох осіб на майно, передане за договором довічного утримання, зумовлює солідарне виконання ними обов`язків за цим договором на користь відчужувача.

Визначаючи правовий режим майна за договором довічного утримання (догляду), укладеним під час перебування набувача за цим договором у шлюбі, слід установити,чи був даний договір укладено саме в інтересах сім`ї, чи інший з подружжя, не визначений у договорі довічного утримання як набувач, виконував обов`язки за таким договором солідарно з набувачем. Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі №6-2891цс15.

Вирішуючи в даному випадку питання про правовий режим придбаної ОСОБА_5 за договором довічного утримання спірної квартири, колегія сддів виходить із наступних обставин, викладених ОСОБА_1 в якості спростування презумпції спільності набутого майна, підтверджених письмовими доказами, зібраними в матеріалах справи та поясненнями сторін та свідків.

Судом першої інстанції встановлено, що згідно договору довічного утримання від 09.03.2005 року, укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_5 , сторони домовились щодо обов`язків кожного, так ОСОБА_5 повинен: довічно повністю утримувати ОСОБА_10 , забезпечувати її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою і забезпечувати її житлом, шляхом збереження права безоплатного пожиттєвого проживання у кімнаті, позначеній у тех.паспорті №6 відчужуваної квартири, житловою площею 14.40 кв.м.; вартість матеріального забезпечення / харчування, одягу і необхідної допомоги/ визначена сторонами у розмірі 100 грн. на місяць. Також сторони узгодили, що після смерті ОСОБА_10 квартира перейде у власність ОСОБА_5 .. Згідно заяви ОСОБА_3 , остання дала згоду ОСОБА_5 на укладання ним договору довічного утримання ОСОБА_10 .. Договір було укладено в період перебування ОСОБА_5 та ОСОБА_3 в зареєстрованому шлюбі. ОСОБА_3 не виступала набувачем в договорі довічного утримання.

ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_10 померла.

Відповідно до накладної №10 від 16.09.2011 року, виписаної на ім`я ОСОБА_1 , остання замовляла та оплачувала ритуальні послуги щодо поховання ОСОБА_10 ..

ОСОБА_1 є матір`ю ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження.

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ОСОБА_5 є власником квартири за адресою : АДРЕСА_1 .

В підтвердження зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 зазначала, що ОСОБА_10 є її матір`ю. За життя вона потребувала постійної сторонньої допомоги за станом здоров`я. Договором довічного утримання було передбачено, що обдарований повинен забезпечувати ОСОБА_10 житлом шляхом збереження права безоплатного пожиттєвого проживання у кімнаті, позначеній у тех.паспорті №6 відчужуваної квартири, житловою площею 14.40 кв.м.

Однак ОСОБА_10 в спірній квартирі не проживала, оскільки ОСОБА_3 була проти проживання ОСОБА_10 в квартирі, тому вона як донька, забрала матір до себе і здійснювала постійний за нею догляд, їй допомагали її чоловік та син ОСОБА_5 , також вона займалася похованням своєї матері.

Зазначена обставина підтверджується накладною №10 від 16.09.2011 року ФОП ОСОБА_18 -ритуальна служба, в якій перелічені всі послуги та їх вартість, які замовляла та оплачувала ОСОБА_1 для поховання ОСОБА_10 , що спростовує доводи ОСОБА_3 про те, що саме вона зі своїм чоловіком за спільні сімейні кошти поховали бабусю.

Згідно акту від 18.10.2021 року, складеного ТОВ «УЮТ-2011» та підписаного мешканцями будинку АДРЕСА_3 - ОСОБА_19 та кв. АДРЕСА_4 ОСОБА_20 , які підтвердили, що в кв. АДРЕСА_2 з 2006 року мешкала сім`я: ОСОБА_5 , ОСОБА_3 та їх донька ОСОБА_7 . Квартира належала бабусі ОСОБА_5 - ОСОБА_10 , яка з весни 2004 року, після смерті її чоловіка в квартирі не мешкала. Зі слів ОСОБА_12 бабуся мешкала у своєї дочки- ОСОБА_1 , так як ОСОБА_3 не бажала мешкати разом з бабусею чоловіка та доглядати за нею.

Згідно акту від 18.10.2021 року,с кладеного ТОВ «УЮТ-2011» та підписаного мешканцями будинку АДРЕСА_5 - ОСОБА_21 , кв. ОСОБА_22 , кв. ОСОБА_23 , які підтвердили, що в кв. АДРЕСА_6 постійно з березня 2004 року по день своєї смерті мешкала ОСОБА_10 разом зі своєю дочкою ОСОБА_1 та чоловіком дочки- ОСОБА_24 .. Дружина ОСОБА_5 - ОСОБА_3 рідко приходила у вказану квартиру, здебільшого на дні народження батьків чоловіка. Зазначені обставини нічим не спростовуються.

Допитані в якості свідків ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_20 підтвердили обставини, викладені в вищезазначених актах.

Не приймаючи до уваги показання свідків, так як вони не підтверджуються письмовими доказами і є загальними, суд першої інстанції не звернув уваги, що показання зазначених свідків підтверджуються наданими актами і нічим не спростовуються.

Свідок ОСОБА_13 підтвердив, що після смерті батька його сестра ОСОБА_1 забрала їх матір ОСОБА_10 до себе, так як остання потребувала сторонньої постійної допомоги, його матір ніколи не мешкала з онуком ОСОБА_5 .. ОСОБА_3 не здійснювала догляд за його матір`ю, а лише навідувалася в гості до матері її чоловіка.

Критично оцінюючи надані акти від 18.10.2021 року, суд послався на те, що вони складені через тривалий час (10 років) після смерті ОСОБА_10 і не узгоджуються з іншими доказами по справі. Проте допитані в судовому засіданні свідки підтвердили правильність обставин, викладених в актах. В чому саме акти не узгоджуються з іншими доказами по справі судом першої інстанції не зазначено. Та обставина, що акти складені через тривалий час (10 років) після смерті ОСОБА_10 не свідчить про їх недостовірність чи неправдивість.

Укладання договору довічного утримання за згодою ОСОБА_3 не є безспірним доказом того, що він укладений в інтересах сім`ї. Оскільки загальним правилом є те, що укладання договорів особою, яка перебуває в шлюбі, потребує згоди іншого з подружжя.

Допитані в якості свідків ОСОБА_24 та ОСОБА_13 підтвердили відсутність будь якої участі ОСОБА_3 у догляді ОСОБА_10 .. Суд першої інстанції зазначив, що оскільки вони є родичама ОСОБА_1 , тобто заінтересованими особами, то вони не приймаються до уваги. Разом з тим, суд першої інстанції не звернув уваги, що їх показання узгоджуються з іншими письмовими доказами по справі, показаннями свідків, і нічим не спростовуються.

Факт постійного проживання ОСОБА_10 , яка потребувала постійного догляду та постійної сторонньої допомоги за станом здоров`я, у квартирі ОСОБА_1 є також одним із доказів того, що ОСОБА_3 не приймала участі спільно із своїм чоловіком в догляді та утриманні ОСОБА_10 ..

ОСОБА_3 , посилаючись на те, що здійснювала догляд та надавала матеріальну допомогу ОСОБА_10 і приймала участь у виконанні договору довічного утримання, належних та допустими доказів, які б спростовували докази позивача за зустрічним позовом, не надала.

За договором довічного утримання від 09.03.2005 року, укладеного між ОСОБА_10 та ОСОБА_5 , сторони домовились щодо обов`язків кожного, так ОСОБА_5 повинен: довічно повністю утримувати ОСОБА_10 , забезпечувати її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою, а також забезпечувати її житлом, шляхом збереження права безоплатного пожиттєвого проживання у кімнаті, позначеній у тех.паспорті №6 відчужуваної квартири, житловою площею 14.40 кв.м.. Однак відчужувач не проживала у кімнаті, позначеній у тех. паспорті №6 відчужуваної квартири, доказів того, що ОСОБА_3 наполягала на поверненні відчужувача до спірної квартири з метою догляду за нею не надано, що також підтверджує ту обставину, що ОСОБА_3 не приймала участі спільно із своїм чоловіком в догляді та утриманні ОСОБА_10 ..

Вартість матеріального забезпечення / харчування, одягу і необхідної допомоги/, визначена сторонами у договорі в розмірі 100 грн. на місяць, не свідчить про те, що ОСОБА_5 надавав допомогу за рахунок коштів сім`ї.

Судом встановлено, що умови вказаного договору з боку набувача майна фактично виконувались набувачем. Відчужувач ОСОБА_10 після укладання договору проживала із своє донькою -матір`ю ОСОБА_5 в квартирі батьків останнього в АДРЕСА_6 . Сторони по справі, перебуваючи у шлюбі, проживали в кв. АДРЕСА_2 .

Таким чином фактично цілодобовий догляд за відчужувачем здійснювала мати ОСОБА_5 - ОСОБА_1 .. Вказані обставини нічим не спростовані.

Посилання ОСОБА_3 на те, що вона на рівні з чоловіком ОСОБА_5 виконувала умови договору довічного утримання і таким чином, вказана квартира була набута сторонами у спільну власність є безпідставними та не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.

Доводи про те, що на час ремонту в квартиріОСОБА_1 . ОСОБА_10 тимчасово проживала в квартирі разом з подружжям ОСОБА_12 , не свідчить про те, що ОСОБА_3 постійно виконувала обов`язки за таким договором солідарно з набувачем.

За встановлених обставин позивачем за зустрічним позовом доведено, що ОСОБА_3 не виконувала обов`язки за таким договором солідарно з набувачем та на виконання договору ОСОБА_5 не використовувалися кошти сімейного бюджету. А відтак спірна квартира не може бути спільною сумісною власністю подружжя, а є особистим майном ОСОБА_5 ..

ОСОБА_3 будь-яких доказів на спростування того, що нею не виконувалися обов`язки за договором довічного утримання по догляду за відчужувачем квартири та того, що за кошти сімейного бюджету ОСОБА_5 виконував зобов`язання за договором довічного утримання не наддала.

Таким чином, відповідно до наведених фактів, змісту пояснень та положень договору довічного утримання, право власності на житлову квартиру виникло лише у ОСОБА_5 , як набувача за вказаним договором, оскільки договір довічного утримання укладався ним не в інтересах сім`ї , джерелом набуття предмету договору (спірної квартири) не були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, ОСОБА_3 , яка не була визначена у договорі довічного утримання (догляду) як набувач, не виконувала обов`язки за таким договором солідарно з набувачем.

Виходячи з наведених підстав, суд вважає, що зустрічні позовні вимоги про визнання квартири особистою приватною власністю ОСОБА_5 підлягають задоволенню.

Враховуючи, що спірна квартира не є спільною власністю подружжя, набутою за час шлюбу, то вона не підлягає розподілу між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , а тому її вимоги про визнання за нею право на 1/2 частину спірної квартири задоволенню не підлягають.

На зазначене суд першої інстації не звернув уваги та дійшов помилкового висновку щодо відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Оскільки апеляційним судом встановлено невідповідності висновків суду обставинами справи, то апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині вирішення питання щодо правового статусу квартири та ухваленню нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині.

Відповідно до частини 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

При зверненні до суду з позовною заявою ОСОБА_3 було сплачено судовий збір в сумі 768,40 грн, так як позовні вимоги задоволено частково, то сплачений судовий збір підлягає стягненню пропорційно задоволеним вимогам з відповідачів за первісним позовом.

Також сплачений ОСОБА_1 судовий збір підлягає стягненню пропорційно задоволеним вимогам з відповідача за зустрічним позовом.

Згідно ч.ч.6,7ст.139 ЦПК України, розмір витрат на підготовку експертного висновку на замовлення сторони, проведення експертизи, залучення спеціаліста,оплати робіт перекладача встановлюється судом на підставі договорів, рахунків та інших доказів.

Також підлягають стягненню з відповідачів за первісним позовом на користь ОСОБА_3 витрати, які вона понесла на проведення експертного дослідження транспортних засобів в розмірі у розмірі по 467,70 грн. з кожного та судовий збір у розмірі по 33,34 грн. з кожного. Доводи про те, що не було необхідності проводити експертне дослідження транспортних засобів є безпідставними. Так як для всебічного з`ясування обставин справи і вирішення спору по суті необхідна була оцінка спірного майна відповідним фахівцем задля визначення розміру спадкової маси та її компенсації.

Відповідно до положень частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (частини 1, 3 ст. 133 ЦПК України).

Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_1 та адвокатом Севостьяновою І.Г. було укладено договір про надання правничої допомоги від 22 липня 2021 року.

Адвокат Севостьянова І.Г. представляла інтереси ОСОБА_1 у місцевому суді та зверталася з апеляційною скаргою.

В судовому засіданні 01.09.2023 року, тобто до ухвалення рішення по справі, ОСОБА_11 заявляла про те, що буде подана заява про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правову допомогу.

2.09.2023 року представником ОСОБА_3 звернувся із заявою про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі 28 500 грн.. Також таке клопотання містилося у зміненій позовній заяві.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі - Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).

Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є:

- надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави;

- складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру;

- представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).

Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.(Постанова Великої Палати Верховного Суду справа № 755/9215/15-ц від 19 лютого 2020 року).

Враховуючи те, що постановою Дніпровського апеляційного суду від 14 січня 2025 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково, то витрати, які заявлені представником ОСОБА_1 адвокатом Севостьяновою І.Г. за розгляд справи в суді першої інстанції підлягають частковому задоволенню.

Згідно із переліком робіт, наданих адвокатом від 06 вересня 2023 року, адвокатом було виконано:ознайомлення з матеріалами справи -03 год.30 хв.;перегляд законодавства та судової практики щодо первісного позову3 та зустрічного позову-02 год.30 хв.;складання зустрічної позовної заяви- 10 год.; складання клопотання про виклик свідків від 22.10.2021 року;заперечення від 21.10.2021 року;заяви про ознайомлення з матеріалами справи від 15.11.2021 року;клопотання пр. виклик додаткових свідків від 17.01.2022 року;клопотання про витребування доказів від 22.09.2022 року;клопотання про ознайомлення з матеріалами справи від 09.11.2022 року та 12.04.2023 року;заяви про відвід судді;клопотання про допит ОСОБА_1 як свідка;клопотання про витребування доказів від 14.07.2023 року -10 год..;участь у судових засіданнях в суді першої інстанції-10 год.;

Актом також заплановано виконати ознайомлення з повним текстом рішення, складання апеляційної скарги-10 год.:участь у судових засіданнях апеляційного суду-5год.;ознайомлення з постановою апеляційної інстанції та складання касаційної скарги-10 год..Всього 63 години з розрахунку 1000 грн.-1 година роботи.

Також надана квитанція про сплату зазначених коштів ОСОБА_1 ..

На підтвердження понесених витрат представником Сільвестрової С.А. надано: квитанцію № 26 від 23.12.2019 року, договір про надання правничої допомоги від 01.03.2020 року, акт-квитанція від 01.03.2020року, рахунок-фактура № 25 від 29.01.2022 року, квитанцію 2-Б № 113236 від 20.06.2022 року.

Відповідно до договору про надання правничої допомоги від 01.03.2020 року, укладеного між адвокатом Солод Р.Г. та ОСОБА_3 , адвокат зобов`язався надати правову допомоги. За участь адвоката в судових засіданнях клієнт зобов`язаний окремо сплатити витрати з розрахунку 10 відсотків розміру діючої мінімальної заробітної плати .

У акті-квитанції від 01.09.2023 року наведено перелік наданих клієнту послуг та їх вартість, адвокат надав такі послуги: консультація та правовий аналіз документів 0,5 год. 500 грн., складання позовної заяви та подання її до суду 2,5 год. 2 500 грн., складання клопотання про призначення експертизи від 08.12.2021року 1,5 год. 1 500 грн., складання клопотання про витребування доказів від 21.07.2022р. 1,5 год. 1 500 грн., складання відзиву від 23.12.2021року на зустрічну позовну заяву 1,5 год. 1500 грн., складання інших процесуальних документів 1 00 0 грн., судове представництво 1 год. 1 000 грн. (21 судове засідання 21000 грн.), а всього 28 500 грн. Згідно вищевказаного акта-квитанції позивачем за первісним позовом було сплачено 28 500 грн. за договором про надання правничої допомоги.

Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Так, відповідно до положень ч.6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Водночас суд під час вирішення питання про розподіл судових витрат може не тільки за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката, а і за власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами третьою п`ятою та дев`ятою статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Аналогічна позиція відображена в п.119 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21

Тому виходячи із положень ч.3 ст. 141 ЦПК України, враховуючи співмірність складності справи та обсягу і складності виконаної адвокатом роботи, критерію необхідності виконаних робіт та значимості таких дій у справі, виходячи з її конкретних обставин, колегія суддів вважає, що зазначені представником ОСОБА_11 витрати на правничу допомогу в розмірі 63 000 грн. та представником ОСОБА_25 в розмірі 28 500 грн. є завищеними з урахуванням часткового задоволення позовних вимог.

В зазначену суму адвокатом Севостьяновою І.Г. враховано не тільки виконані роботи,а і заплановані на майбутнє, як то, складання апеляційної скарги-10 год.: участь у судових засіданнях апеляційного суду-5год.; ознайомлення з постановою апеляційної інстанції та складання касаційної скарги-10 год.

Зокрема суд звертає увагу, що предметом позову в цій справі є визнання права сумісної власності подружжя та визнання права власності на спадкове майно.

З огляду на викладене, апеляційний суд прийшов до висновку про часткове задоволення заяви представника позивача за зустрічним позовом та представника позивача за первісним позовом про стягнення з відповідачів понесених витрат, пов`язаних з розглядом справи у суді першої інстанції.

Враховуючи характер виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, апеляційний суд дійшов висновку про необхідність зменшити їх розмір та стягнути з відповідачів на користь позивача за зустрічним позовом 10 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу та з відповідачів на користь позивача за первісним позовом 5 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Керуючись статями 368,374,376,382,384 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та представника Сільвестрової Наталі Анатоліївни, яка діє в інтересах неповнолітньої ОСОБА_14 адвоката Івасик Т.Р. задовольнити частково.

Рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 01 вересня 2023 року в частині визнання в порядку поділу спільного майна подружжя за ОСОБА_3 права власності на частину трикімнатної квартири, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 та в частині відмови у задоволенні зустрічного позову скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання квартири АДРЕСА_2 , спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_3 , та визнання за нею права власності на частину квартири в порядку поділу майна подружжя відмовити.

Зустрічну позовну заяву представника ОСОБА_1 про визнання квартири АДРЕСА_2 , особистою власністю ОСОБА_5 задовольнити.

Визнати квартиру АДРЕСА_2 , особистою власністю ОСОБА_5 .

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Додаткове рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 жовтня 2023 року скасувати.

Заяву ОСОБА_3 про стягнення судових витрат задовольнити частково. Стягнути на користь ОСОБА_3 з

ОСОБА_4 , ОСОБА_2 , яка діє в інтересах ОСОБА_9 , ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі по

1666,66 грн. з кожного, витрати на проведення експертного дослідження у розмірі по 467,70 грн. з кожного та судовий збір у розмірі по 33,34 грн. з кожного.

Заяву представника ОСОБА_1 про стягнення витрат на правничу допомогу задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 332,54 грн. та витрати на правничу допомогу в сумі 10000 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду з дня складання повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 23 січня 2025 року.

Судді: