ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 642/5524/17 Головуючий суддя І інстанції Грінчук О. П.
Провадження № 22-ц/818/91/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: довічного утримання, з них
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Мальованого Ю.М., Пилипчук Н.П.,

за участю секретаря судового засідання Холод М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Рябініна Сергія Володимировича на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 16 квітня 2024 року, по цивільній справі № 642/5524/17, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус ХМНО Сергієнко Наталя Вікторівна, про визнання заповіту недійсним,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3 31 жовтня 2017 року через свого представника адвоката Рябініна Сергія Володимировича звернулась до Ленінського районного суду з позовом до ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , в якому після його уточнення у листопаді 2017 року просила про розірвання договору довічного утримання від 21 листопада 1996 року, який вона у нотаріальній формі уклала з ОСОБА_6 .

На обґрунтування позову було вказано, що ОСОБА_3 21 листопада 1996 року у нотаріальній формі уклала договір довічного утримання з ОСОБА_6 . Згідно вказаного договору набувач належної позивачці квартири АДРЕСА_1 загальною площею 35,57 кв.м, житловою 17,5 кв.м., відповідач ОСОБА_6 взяв на себе зобов`язання довічно утримувати позивачку, забезпечувати її харчуванням, одягом, доглядом, всім необхідним та залишити її безкоштовне проживання у вищевказаній квартирі. Вартість матеріального забезпечення була зазначена в сумі 17 гривень.

Також вказала, що наразі набувач обов`язків за вказаним договором довічного утримання, ОСОБА_6 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , його зобов`язання за цим договором успадкували відповідачки, але зважаючи на те, що договір було укладено не з ними і вони ніякого догляду за позивачкою не здійснювали і не здійснюють, позивачка у нотаріальні формі виявила про свою незгоду з передачею прав і обов`язків від первинного набувача ОСОБА_6 його правонаступникам відповідачкам за її позовом.

Зазначила, що оскільки договір було укладено із особою, з якою у позивачки були тісні сімейні стосунки, які із правонаступниками набувача у неї були відсутні, вважає, що згідно ст. 608 ЦК України зобов`язання набувача, які нерозривно з ним пов`язані, припинилися у зв`язку з його смертю, і у зв`язку з цим не можуть бути виконані іншими особами. Разом з тим, оскільки положення ст. 757 ЦК України допускають правонаступництво обов`язків набувача за договором довічного утримання (догляду) після його смерті, - вони переходять до його спадкоємців.

Виходячи з того, що позивачка перебуває із спадкоємцями у напружених стосунках, вони зневажливо та без належної уваги відносяться до неї - хворої людини, не здійснювали ніякого догляду за нею і не надавали їй ніякої допомоги, які під час життя первинного набувача, так і після його смерті, позивачка була змушена звернутися до нотаріуса із заявою, в якій вона просила зазначити, що вона проти передачі прав і обов`язків набувача її спадкоємцям, оформлення права власності на вищевказану спірну квартиру на спадкоємців набувач і має на меті подати до суду заяву про розірвання договору довічного утримання.

Крім того, у позові зазначено, що причиною звернення до суду з цим позовом була хвороба та морально-етичні причини, оскільки набувач сам перебував у хворобливому стані і не міг виконувати свої обов`язки, а його нащадки не зробили ніяких спроб допомогти йому у цьому. Тож позивачка сама за свої кошти купувала собі їжу, ліки, платила за комунальні послуги та вже довгий час перебуває під доглядом своєї онуки ОСОБА_1 , яка фактично здійснювала догляд за нею ще до смерті набувача за договором довічного утримання.

Виходячи з того, що набувач своїх обов`язків за договором довічного утримання не виконував, не звертав уваги на потреби позивачки та її стан здоров`я, не забезпечував харчуванням, медикаментами, необхідною допомогою та матеріальним забезпеченням, а його спадкоємці продовжили таке ухилення від виконання своїх обов`язків, та додали своє зневажливе ставлення і образливу поведінку, позивачка просила відповідно до ст.ст. 611, 755 ЦК України задовольнити її позовні вимоги.

Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Харкова від 05 грудня 2017 року було відкрито провадження у даній справі за вищевказаною позовною заявою у загальному позовному провадженні (а.с. 19 т.1).

Позивачка ОСОБА_3 , померла ІНФОРМАЦІЯ_1 у зв`язку з чим ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 18 травня 2018 року провадження у справі було зупинено до набуття правонаступництва після її смерті (а.с. 132 т.1).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2018 року провадження у справі було відновлено (а.с. 137 т.1).

05 листопада 2018 року до Ленінського районного суду м. Харкова надійшла зустрічна позовна заява ОСОБА_2 до ОСОБА_1 визнання заповіту позивачки ОСОБА_3 , посвідченого приватним нотаріусом ХМНК Сергієнко Н.В. 31.07.2017 на території Обласного шпиталю ветеранів війни АДРЕСА_2 , - недійсним (а.с. 140-146 т.1).

ОСОБА_2 покликалась на те, що вона є донькою та спадкоємицею набувача спірної квартири відповідача ОСОБА_6 та позивачки ОСОБА_3 , яка є її бабусею, та прийняла спадщину, яка відкрилась після їх смерті.

Після смерті її бабусі - позивачки ОСОБА_3 їй стало відомо, що вона 31.07.2017 року під час перебування у медичній установі у зв`язку з тривалим незадовільним станом здоров`я склала нотаріально посвідчений заповіт на ім`я ОСОБА_1 . Вважає, що цей заповіт був підписаний ОСОБА_3 у стані, який унеможливлював розуміння нею значення своїх дій та можливість керування ними, оскільки в той час у неї спостерігався розлад здоров`я та безпорадний стан через її вік та важкі захворювання, в тому числі невропатологічного та психіатричного характеру.

Проти позивних вимог ОСОБА_7 про розірвання договору довічного утримання вона заперечила та вказала, що на день відкриття провадження судом першої інстанції у грудні 2017 та по день своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 її бабусі ОСОБА_3 проживала разом з нею та її матір`ю ОСОБА_4 за їх домашньою адресою: АДРЕСА_3 . Зі слів її бабусі ОСОБА_3 - вона нікого не уповноважувала на подачу такого позову до суду, ніяких заяв з цього приводу не подавала і не має наміру оскаржувати договір довічного утримання від 21.11.1996 року, а єдину довіреність на отримання пенсії від свого імені вона під час перебування у Обласному шпиталі ветеранів війни за адресою: АДРЕСА_2 , - вона видала на ім`я ОСОБА_1 .

Наведені у позові про розірвання договору довічного утримання доводи ОСОБА_2 заперечила, за їх безпідставністю. Вказала, що її батько постійно опікувався своєю матір`ю позивачкою ОСОБА_3 , яка внаслідок наявних у неї захворювань неодноразово перебувала на лікуванні у Харківській клінічній лікарні на залізничному транспорті № 1, та оскільки бабуся потребувала постійного стороннього догляду, вона з батьком забрали її до свого місця проживання за адресою: АДРЕСА_3 , де вона мешкала разом з ними приблизно три місяця. Після поліпшення її стану здоров`я за її проханням бабусю відвезли до квартири АДРЕСА_1 , оскільки вона звикла жити сама. У подальшому її батько, або вона чи її мати щодня відвідували позивачку ОСОБА_3 ,, годували її, привозили ліки, прибирали, вирішували усі необхідні соціально-побутові питання.

У грудні 2016 року її батько ОСОБА_6 зламав ногу, у зв`язку з чим не мав можливості відвідувати ОСОБА_3 та здійснювати її догляд, тому мати ОСОБА_2 - ОСОБА_4 була вимушена звільнитися з роботи та кожного дня відвідувати позивачку ОСОБА_3 . 30.03.2017 раптово помер її батько відповідач ОСОБА_6 , що негативно вплинуло на стан здоров`я та свідомість його матері позивачки ОСОБА_3 : у неї стався нервовий розлад, бабуся фактично втратила будь-який нормальний контакт з оточуючими людьми, обмовлялася, плутала імена людей. 22.06.2017 року ОСОБА_3 впала у квартирі та отримала закритий перелом головки правої стегнової кістки, внаслідок чого знову була госпіталізована до вказаної лікарні, та з огляду на необхідність цілодобового сторонньої медичної допомоги вона з матір`ю госпіталізували позивачку ОСОБА_3 до Обласного шпиталю ветеранів війни за адресою: м. Харків, вул. Врубеля, 42, що підтверджується відповідними медичними картами, копії яких були надані разом із зустрічною позовною заявою (а.с. 140-157 т.1).

01 листопада 2019 року до Ленінського районного суду м. Харкова надійшла позовна заява ОСОБА_1 , від імені якої діяв адвокат Рябінін С.В., до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 , в якому вона просила розірвати договір довічного утримання від 21.11.1996 року, який було завірено у нотаріальному порядку. Вказала, що оскільки позов про розірвання договору довічного утримання було заявлено за життя ОСОБА_3 , після її смерті відповідно до ст. 1218 ЦК України можливо правонаступництво у передбаченому ст. 55 ЦПК України порядку, оскільки внаслідок заповіту від 31.07.2017 року спадкоємцем ОСОБА_3 є ОСОБА_1 , яка звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, яка згідно ст. 1268 ЦК України їй належить з моменту її відкриття, тобто з ІНФОРМАЦІЯ_2 коли позивачка ОСОБА_3 померла.

На обґрунтування вказаних позовних вимог ОСОБА_1 повторила вказані у позові ОСОБА_3 фактичні та правові підстави позову (а.с. 57-58 т.2).

Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 померла відповідачка ОСОБА_4 (а.с. 94 т.2).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 01 лютого 2021 року була залучена у справі в якості правонаступника позивачки ОСОБА_3 ОСОБА_1 (а.с. 96 т.2).

Відповідно до розпорядження Голови Верховного суду № 7/0/9-22 від 14.03.2022 "Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану" у зв`язку із запровадженням воєнного стану на території України територіальну підсудність судових справ Ленінського районного суду м. Харкова та Орджонікідзевського районного суду м. Харкова змінено на Київський районний суд м. Полтави.

Згідно до розпорядження Голови Верховного Суду №65 від 17.11.2022 року, із 23.11.2022 відновлено територіальну підсудність судових справ районних судів м. Харкова, зокрема Ленінського районного суду м. Харкова та Орджонікідзевського районного суду м. Харкова.

Ухвалою судді Київського районного суду м. Полтави від 10 березня 2023 року Цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про розірвання договору довічного утримання направлено за підсудністю до Ленінського районного суду м. Харкова (а.с. 227 т.2).

28.04.2023 до Ленінського районного суду м. Харкова з Київського районного суду м. Полтави надійшла позовна заява ОСОБА_1 , до ОСОБА_4 , ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус ХМНО Сергієнко Наталя Вікторівна, про визнання заповіту недійсним, для розгляду по суті за територіальною підсудністю (а.с. 1 т.3).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 12.05.2023 справу прийнято до свого провадження в порядку загального позовного провадження (а.с. 3 т.3).

28.08.2023 представником позивача за первісним позовом адвокатом Рябініним С.В. подано уточнену позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання від 21.11.1996, укладеного між ОСОБА_3 , померлою ІНФОРМАЦІЯ_2 , та її сином - ОСОБА_6 , померлим ІНФОРМАЦІЯ_4 , завірений державним нотаріусом Другої ХДНК Алтуніною Л.А. за №1-6570.

В уточненій позовній заяві виключено з числа відповідачів ОСОБА_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , згідно копії свідоцтва про смерть НОМЕР_1 . Крім того, зазначено, що в провадженні Ленінського районного суду м. Харкова перебувала вказана позовна заява № 642/5524/17 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , ОСОБА_8 про розірвання договору довічного утримання. Під час перебування справи в суді ІНФОРМАЦІЯ_2 померла позивач ОСОБА_3 , тому ОСОБА_1 як її спадкоємець за заповітом №2980 від 31.07.2017 вступила у дану справу як правонаступник позивача з вимогами до ОСОБА_8 про розірвання договору довічного утримання від 21.11.1996. Інші підстави позову залишились без змін (а.с. 36-37 т.3).

31.08.2023 відповідачем ОСОБА_2 було подано до суду уточнений зустрічний позов до ОСОБА_1 про визнання заповіту ОСОБА_3 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Сергієнко Н.В. 31.07.2017 за №2980 недійсним.

В обґрунтування уточненого зустрічного позову зазначено, що вона, ОСОБА_2 , є онукою померлої ОСОБА_3 по лінії батька, ОСОБА_6 , набувача за спірним Договором довічного утримання. ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_6 . ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 . Після смерті ОСОБА_3 позивачу за зустрічним позовом стало відомо, що ОСОБА_3 під час перебування в медичній установі було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Сергієнко Н.В. за №2980, яким вона все своє майно заповіла ОСОБА_1 . На думку позивача за зустрічним позовом, вказаний заповіт було підписано ОСОБА_3 у стані, який унеможливлював розуміння та значення нею своїх дій. Також ОСОБА_2 вказала, що в неї та її батька, ОСОБА_6 , все життя були добрі родинні відносини з бабусею ОСОБА_3 , саме тому остання уклала Договір довічного утримання саме з ним, своїм сином, який добросовісно виконувався більше 20 років.

На час відкриття судом провадження у справі № 642/5524/17 ухвалою від 05.12.2017 та по день своєї смерті ОСОБА_3 проживала разом з нею, ОСОБА_2 , онукою, та її матір`ю ОСОБА_4 за адресою АДРЕСА_3 . Після отримання ухвали про відкриття провадження ОСОБА_2 вирішила з`ясувати у бабусі, ОСОБА_3 , мотиви подання такої позовної заяви, на що остання здивувалась та повідомила, що нікого не уповноважувала не подання такого позову до суду. Тому позивач за зустрічним позовом вважає, що недобросовісні родичі ОСОБА_3 , скориставшись її безпорадним станом через стан здоров`я та вік, намагались заволодіти її майном, оспорюючи договір довічного утримання, укладений 20 років тому. Тому ОСОБА_2 вважає, що заповіт від 31.07.2017 складений ОСОБА_3 у стані, у якому вона не усвідомлювала своїх дій, враховуючи систематичне лікування, наявність гострих важких захворювань невропатологічного та психіатричного характеру. З травня 2016 року стан здоров`я ОСОБА_3 різко погіршився, внаслідок чого вона не могла говорити і рухатись, у зв`язку з чим син, набувач, ОСОБА_6 разом з донькою, ОСОБА_2 , забрали ОСОБА_3 до місця свого мешкання за адресою АДРЕСА_3 . Після такого стану ОСОБА_3 , у неї погіршилось сприйняття оточуючих, вона почала плутати імена та забувала події. Після ретельного догляду за ОСОБА_3 , її стан почав покращуватись і коли вона в доброму стані, ОСОБА_6 перевіз її проживати до звичного їй місця мешкання за адресою АДРЕСА_4 . ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_6 , внаслідок чого психологічний стан ОСОБА_3 суттєво погіршився, вона втратила нормальний контакт з людьми. 22.06.2017 ОСОБА_3 впала та зламала головку правої бедрової кістки, у зв`язку з чим її було госпіталізовано до Обласного госпіталю ветеранів війни, де вона перестала впізнавати людей та говорити з померлими. Враховуючи вищевикладене, позивач за зустрічним позовом вважає, що спірний заповіт було підписано ОСОБА_3 у стані, який унеможливлював розуміння та значення нею своїх дій, а тому він підлягає визнанню недійсним. (а.с. 42-48 том 3)

Рішенням Ленінського районного суд м. Харкова від 16 квітня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус ХМНО Сергієнко Наталя Вікторівна, про визнання заповіту недійсним також відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Рябінін С.В. посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору довічного утримання від 21.11.1996 року та в цій частині позов задовольнити в повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що відповідачем грубо порушені обов`язки по спірному договору, а саме відповідач не сплачує щомісячне грошове забезпечення та не оплачує житлово-комунальні послуги, що є підставою саме для розірвання договору довічного утримання, а не пред`явлення вимоги про збільшення грошового забезпечення та здійснення догляду.

Вказує, що відповідачка не надала жодного доказу щомісячної оплати грошового забезпечення передбаченого договором про довічне утримання та сплати комунальних послуг за утримання квартири.

Саме невиконання відповідачем умов договору довічного утримання було зазначено як основна підстава для його розірвання. Посилання суду, що єдиною підставою про розірвання договору, зазначеною з боку позивача є безпідставним перекручуванням доводів позовної заяви.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Колегія суддів, заслухала доповідь судді-доповідача, розглянула скаргу за відсутності сторін, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, які не з`явилися у судове засідання, що відповідно до ст. 372 ЦПК України не перешкоджає її розгляду.

Відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України колегія суддів перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

У статті 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 суд зазначив, що підстави, на які посилалась позивач ОСОБА_3 при зверненні до суду з позовом про визнання договору довічного утримання недійсним, які наразі як її правонаступник заявляє ОСОБА_1 , є те, що ОСОБА_3 не укладала такий договір зі спадкоємцем ОСОБА_6 ОСОБА_2 , а тому вона не бажає, аби остання виконувала обов`язки набувача.

Зазначені первісним позивачем, ОСОБА_3 , та її правонаступником позивачем ОСОБА_1 , підстави розірвання договору довічного утримання, а саме небажання, аби набувачем стала спадкоємець ОСОБА_6 його донька ОСОБА_2 , не ґрунтуються на вимогах закону та умовах укладеного спірного договору.

Незгода відчужувача з переходом зобов`язань набувача до спадкоємців останнього не може свідчити про істотне порушення умов такого договору.

Також судом було враховано сумлінне виконання первісним набувачем, ОСОБА_6 , взятих на себе зобов`язань за Договором довічного утримання від ІНФОРМАЦІЯ_6 близько 20 років, аж до його смерті, що не спростовано відповідачем.

Враховуючи, що доводи позивача щодо підстав розірвання Договору довічного утримання не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, а також те, що позиція позивача зводиться лише до її відмови від Договору, у зв`язку з переходом прав набувача до спадкоємця, що не може бути підставами для розірвання Договору, у зв`язку з його невиконанням, тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 про розірвання Договору довічного утримання від 21.11.1996.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції.

Рішення оскаржено в частині розірвання договору довічного утримання, тому в іншій частині відповідно до ст. 367 ЦПК України не переглядається.

Судом встановлено, що 21.11.1996 між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 укладеного Договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом Другої ХДНК Алтуніною Л.А. за №1-6570. (а.с. 4 том 1)

Згідно вказаного договору, набувач, ОСОБА_6 , взяв на себе зобов`язання довічно утримувати ОСОБА_3 , забезпечувати її харчуванням, одягом, доглядом, всім необхідним та залишивши їй безкоштовне проживання в квартирі за адресою АДРЕСА_4 . Вартість щомісячного забезпечення становить 17 грн. В свою чергу, ОСОБА_3 передала набувачу у власність квартиру АДРЕСА_1 . Згідно з п.7 Договору, цей договір може бути розірваний за згодою сторін, а у випадку його невиконання та відмовлення від добровільного розірвання в судовому порядку (а.с. 4 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_6 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 . (а.с. 28, 114 том 2)

Після смерті ОСОБА_6 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_4 , 21.07.2017 Шостою ХДНК відкрито спадкову справу №462/2017. (а.с. 2 том 2)

21.07.2017 ОСОБА_2 звернулась до Шостої ХДНК із заявою про прийняття спадщини після батька, ОСОБА_6 (а.с. 112 том 2)

ОСОБА_4 (дружина ОСОБА_6 ) 21.07.2017 звернулась до Шостої ХДНК із заявою про відмову від прийняття спадщини після ОСОБА_6 , на користь ОСОБА_2 (а.с. 113 том 2)

31.07.2017 ОСОБА_3 склала заповіт, яким все своє майно заповіла ОСОБА_1 , вказаний заповіт посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Сергієнко Н.В. за №2980. (а.с. 7 том 2)

31.10.2017 ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_9 , звернулась до Ленінського районного суду м. Харкова із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 із позовом про розірвання договору довічного утримання.

30.12.2011 між ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (дошлюбне прізвище « ОСОБА_12 » згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану) зареєстровано шлюбу, внаслідок чого дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_13 ». (а.с. 106-107 том. 1)

ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть НОМЕР_3 (а.с. 130 том 1).

Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 01.02.2021 залучено до участі у справі в якості позивача ОСОБА_1 , яка є правонаступником ОСОБА_3 ; об`єднано в одне провадження позов ОСОБА_1 до ОСОБА_14 , ОСОБА_5 про розірвання договору довічного утримання із зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: приватний нотаріус ХМНО Сергієнко Наталя Вікторівна, про визнання заповіту недійсним. (а.с. 95-96 том 2)

Згідно копії свідоцтва про смерть НОМЕР_1 , ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 (а.с. 93 том 2)

Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частин першої та другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статей 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається.

Статтею 744 ЦК України встановлено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або її частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Договір довічного утримання є однією із правових форм забезпечення непрацездатних за віком або за станом здоров`я фізичних осіб. Недієздатна особа, відчужуючи квартиру (домоволодіння) передусім має на меті отримання утримання, догляду і інших послуг, яких вона потребує в наслідок недієздатності.

Закон чи договір не ставить в залежність факт належності здійсненого забезпечення утриманням чи доглядом від прийняття виконання таких дій відчужувачем. Відтак зобов`язання за договором довічного утримання вважається належно виконаним з моменту вчинення передбаченої договором дії набувачем. Мотиви неприйняття виконання, як і сам факт такого неприйняття не мають правового значення до вирішення питання про належність виконання набувачем своїх обов`язків.

Згідно з частиною першою статті 749 ЦК України у договорі довічного утримання (догляду) можуть бути визначені всі види матеріального забезпечення, а також усі види догляду (опікування), якими набувач має забезпечувати відчужувача.

Матеріальне забезпечення, яке щомісячно має надаватися відчужувачу, підлягає грошовій оцінці. Така оцінка підлягає індексації у порядку, встановленому законом (стаття 751 ЦК України).

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини.

Згідно з вимогами статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Порушення є істотним, якщо тягне за собою для іншої сторони неможливість досягнення мети договору, тобто, вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, слід встановити: наявність істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може полягати у реальних збитках і (або) упущеної вигоди; її розмір, а також чи є істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що вона змогла отримати.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття «значної міри» позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу повноважень суду. Істотність порушення визначається виключно за об`єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб`єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору.

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України

від 18 вересня 2013 року у справі № 6-75цс13 та у постанові Верховного Суду

від 09 грудня 2020 року у справі № 199/3846/19 (провадження № 61-11407св20).

Верховний Суд у постанові від 13 травня 2021 року (справа № 752/818/17) та від 24 червня 2021 року (справа № 644/1566/19) зазначив, що істотними умовами договору довічного утримання є: забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного проживання у відчужуваному житловому будинку, здійснення догляду та надання необхідної допомоги, надання побутових послуг. Відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину у судовому порядку у випадку невиконання набувачем його умов, при цьому саме відповідач мав би убезпечити себе від подальших претензій відчужувача шляхом ведення відповідного обліку та на виконання вимог статей 12, 81 ЦПК України повинен надати суду докази відсутності тих обставин, на які посилається позивач. Такі висновки щодо застосування положень статей 755, 756 ЦК України узгоджуються із висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 509/513/16-ц, від 29 серпня 2018 року у справі № 755/1226/17-ц та від 06 травня 2020 року у справі № 755/1750/19.

Аналогічні висновки також викладені у постановах Верховного Суду від 17 червня 2024 року у справі № 345/1359/22 (провадження № 61-1736св23), від 24 квітня 2024 року у справі № 754/11230/20 (провадження № 61-1105св24).

Разом з тим, позивач має довести підстави свого позову, а саме, що набувач та його правонаступники порушують умови договору.

Згідно з частинами першоютретьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).

Згідно ст. 755 ЦК України, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; на вимогу набувача.

Положення частини першої статті 755 ЦК України не містить визначення неналежного виконання набувачем обов`язків за договором довічного утримання, а тому, вирішуючи зазначене питання, суд має враховувати конкретні обставини справи, а також умови договору довічного утримання та положення статті 651 ЦК України, якою визначені загальні підстави для зміни або розірвання договору.

Частиною другою статті 651 ЦК України визначено, що договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане (частина перша статті 756 ЦК України).

Отже відчужувачу за договором довічного утримання законом надано право ініціювати питання розірвання такого правочину в судовому порядку лише у випадку невиконання набувачем його умов.

Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача.

У даному випадку відчужувач померла вже після звернення до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання, а тому відповідно до ст.ст. 1218, 1268 ЦК України такі вимоги допускають правонаступництво в суді першої інстанції відповідно до ст. 55 ЦПК України.

Так, судом першої інстанції було відповідно до наявних у справі доказів обґрунтовано встановлено,та апелянтом не спростовано, що згідно спірного Договору довічного утримання, ОСОБА_6 , з дня укладання такого договору, з 21.11.1996, по дату його смерті, тобто по ІНФОРМАЦІЯ_4 , сумлінно виконувались взяті на себе обов`язки за вказаним договором. Надані стороною позивача квитанції та інші документи не свідчать про те, що набувач за спірним договором довічного утримання та син позивачки ОСОБА_3 ОСОБА_6 не є належними доказами невиконання набувачем умов договору довічного утримання, оскільки за змістом вказаного договору набувач не зобов`язаний сплачувати комунальні послуги замість відчужувача квартири, він має надавати відчужувачу відповідну допомогу та матеріальне забезпечення (харчування, одягом, доглядом, необхідну допомогу) визначену сторонами у сумі 17 гривень щомісячно (а.с. 4). У справі відсутні належні та допустимі докази про те, що позивачка за своє життя скаржилася на те, що їй з боку набувача або його правонаступників (спадкоємців) не надавалась відповідна допомога. Надана стороною позивача заява ОСОБА_3 до нотаріальної контори про те, що вона заперечує проти оформлення права власності на квартиру АДРЕСА_1 на спадкоємців померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 , які прийняли спадщину, так як догляд за нею здійснює ОСОБА_1 , була подана 31 липня 2017 року, тобто в день складання нею заповіту на ім`я ОСОБА_1 , а також довіреності на ім`я ОСОБА_1 інтересів ОСОБА_3 , яка зокрема передбачає право вести від її імені справи в судах з усіма правами, які надано законом позивачу, строком на п`ять років з правом передоручення повноважень, за своїм змістом є відмовою віджувача у наданні згоди на передання обов`язків набувача за договором довічного утримання (догляду) іншим особам, що передбачено нормою ст. 732 ЦК України (а.с. 5-6 т.1).

Однак, у даній справі були заявлені вимоги та виник спір про розірвання договору довічного утримання (догляду), який унормований ст. 755 ЦК України, а тому вказана нотаріальна заява від 31 липня 2017 року перебуває поза межами позову, який розглянув суд першої інстанції і з цих підстав колегія суддів відхиляє наведені з цього приводу у скарзі доводи.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що вказана заява від 31 липня 2017 року та позов від імені ОСОБА_3 були подані протягом незначного часу після смерті набувача за договором довічного утримання, ОСОБА_6 , зі спливом відповідно чотирьох та шести місяців після відкриття спадщини, яка внаслідок його смерті відкрилася ІНФОРМАЦІЯ_1 ..

З наданих стороною відповідача та витребуваних судом медичних документів та відомостей вбачається, що після смерті первинного набувача, ОСОБА_6 , відчужувач ОСОБА_3 перебувала на стаціонарному лікуванні у комунальному некомерційному підприємстві Харківської обласної ради «Обласний госпіталь ветеранів війни» (вулиця Врубеля 42-А у м. Харкові) з 04.07.2017 по 15.11.2017, та з 04.01.2018 по 06.02.2018 (а.с. 153 т.1, а.с. 195-200 т. 2).

Отже, первинний позивач ОСОБА_3 після смерті свого сина на день звернення до суду з цим позовом її представника 31 жовтня 2017 року, знаходилась під безпосереднім доглядом доньки та дружини померлого набувача, до яких був заявлений цей позов, лише протягом незначного строку - трьох місяців, що також викликає сумнів у обґрунтованості доводів скарги щодо доведеності заявлених на його обґрунтування підстав.

Крім того, колегія суддів звертає увагу, що надані стороною позивача ксерокопії квитанцій про сплату комунальних послуг та рукописних записів про отримання грошових коштів на придбання продуктів харчування у період з 04.12.2016 27.06.2017 року не надають можливість стверджувати, що ці грошові кошти або послуги були надані саме апелянтом ОСОБА_1 (а.с. 36 101). Наведені з цього приводу доводи скарги матеріалами справи належним чином не підтверджуються.

Спадкоємцем набувача за договором довічного утримання ОСОБА_6 є його донька ОСОБА_2 , яка подала заяву про прийняття спадщини після смерті батька. Таким чином, саме на ОСОБА_2 після смерті первісного набувача законом покладено обов`язок виконання належним чином договору довічного утримання

Позивач ОСОБА_3 при зверненні до суду з позовом про визнання договору довічного утримання недійсним, які наразі як її правонаступник підтримує ОСОБА_1 , є те, що ОСОБА_3 не укладала такий договір зі спадкоємцем ОСОБА_6 ОСОБА_2 , а тому вона не бажає, аби остання виконувала обов`язки набувача.

Разом з тим, договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, лише у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини (пункт 1 частини першої статті 755 ЦК України).

Відчужувач з змістом норми ст. 752 ЦК України може заявити свою незгоду на передання обов`язків набувача за договором довічного утримання (догляду) іншій особі лише у разі неможливості подальшого виконання фізичною особою обов`язків набувача за договором довічного утримання (догляду) з підстав, що мають істотне значення, обов`язки набувача можуть бути передані за згодою відчужувача члену сім`ї набувача або іншій особі за їхньою згодою.

У даному випадку передача обов`язків набувача за договором довічного утримання (догляду) іншій особі відбулася з інших підстав, у порядку спадкоємства, а тому відчужувач не вправі з таких підстав розірвати цей договір.

Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом.

За життя набувача, ОСОБА_6 , відчужувачем ОСОБА_3 , не заявлялось до суду позовних заяв з підстав неналежного виконання ним взятих на себе зобов`язань, а тому виходячи вказаної у нормі ч. 5 ст. 12 ЦК України презумпції добросовісної поведінки сторони договору, вважається, що умови договору довічного утримання до смерті набувача ним дотримувалися.

Суд першої інстанції обґрунтовано вважав, що зазначені первісним позивачем, ОСОБА_3 , та її правонаступником позивачем ОСОБА_1 , підстави розірвання договору довічного утримання, а саме небажання, аби набувачем стала спадкоємець ОСОБА_6 його донька ОСОБА_2 , не грунтуються на вимогах закону та умовах укладеного спірного договору.

Незгода відчужувача з переходом зобов`язань набувача до спадкоємців останнього не може свідчити про істотне порушення умов такого договору.

При цьому, лише істотні порушення умов договору щодо його неналежного виконання є підставами для розірвання такого договору.

Також судом правильно було враховано сумлінне виконання первісним набувачем, ОСОБА_6 , взятих на себе зобов`язань за Договором довічного утримання від 21.11.1996 близько 20 років, аж до його смерті, що не спростовано відповідачем.

Враховуючи, що доводи позивача та апелянта щодо доведеності підстав розірвання Договору довічного утримання не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, - суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у його задоволенні.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржене рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги є недоведеними та висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскарженого рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст. 259, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Рябініна Сергія Володимировича залишити без задоволення.

Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 16 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст судового рішення складений 27 січня 2025 року.

Головуючий В.Б.Яцина.

Судді колегії Ю.М.Мальований.

Н.П.Пилипчук.