ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1138/25 Справа № 212/4337/24 Суддя у 1-й інстанції - Козлов Д. О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2025 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Бондар Я.М.,

суддів Зубакової В.П., Остапенко В.О.

секретар судового засідання Лідовська А.А

сторони справи:

позивач - ОСОБА_1

відповідач- ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 вересня 2024 року, ухваленого суддею Козловим Д.О. у м. Кривому Розі Дніпропетровської області, повний текст судового рішення складено 16 вересня 2024 року,

ВСТАНОВИВ

Позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із первісним позовом, посилаючись в обґрунтування заявлених вимог на те, що 07.08.2004 року Жовтневим відділом РАЦС м. Кривого Рогу між сторонами був зареєстрований шлюб, під час якого народився син сторін, ОСОБА_3 , який наразі є повнолітнім.

18.06.2018 року рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу шлюб між сторонами був розірваний.

Під час спільного проживання сторони накопичили грошові кошти, які розмістили на депозитних рахунках в банківських установах, АТ «КБ «Правекс Банк», ПАТ «Альфа-банк», вирішивши оформити депозити на відповідача ОСОБА_2 , а саме: в АТ «Правекс Банк» № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 за договором №10560 від 28.12.2010 р. на суму 50 000 грн.; №0687, №026Т013731280 за договором №10687 від 12.03.2011 року на суму 50 000 грн.; а також в ПАТ «Альфа-Банк» №8003, №8001 за договором №ДФЛ-2332210/69 від 20.06.2011 року на суму 100 000 грн.

Вказував, що після розірвання шлюбу у сторін не було спору щодо належності коштів на депозитних вкладах. Але останнім часом ОСОБА_2 свою думку змінила, вважаючи, що кошти на таких депозитах належать їй особисто. Оскільки добровільно вирішити спір немає можливості, то вважаючи депозити спільним сумісним майном подружжя, він був вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав.

На підставі викладеного просив суд провести поділ двох депозитних вкладів, які зберігаються в АТ «Правекс Банк», відкритих на ОСОБА_2 , визнавши за кожним із подружжя право власності на один із рівнозначних депозитних вкладів, а також просив суд виділити йому грошовий вклад, який зберігається в АТ «Правекс Банк» за рахунком № НОМЕР_3 та № НОМЕР_2 на ОСОБА_2 за договором №10687 від 12.03.2011 р. на суму 50000 грн. з належними нарахуваннями, визнавши за ОСОБА_1 на нього право власності.

Також просив суд виділити ОСОБА_2 грошовий вклад, який зберігається в банківській установі АТ «Правекс Банк» на розрахунковому рахунку № НОМЕР_1 та № НОМЕР_2 на ОСОБА_2 за договором №10560 від 28.12.2010 р. на суму 50 000 грн. з належними нарахуваннями, визнавши за ОСОБА_2 на нього право власності.

Також просив суд виділити ОСОБА_1 1/2 частину та ОСОБА_2 1/2 частку депозитного вкладу, який зберігається в АТ «Сенс Банк» за договором №ДФЛ-2332210/69 від 20.06.2011 р. на суму 100 000 грн. за рахунком № НОМЕР_4 та № НОМЕР_5 з усіма належними нарахуваннями, визнавши за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на нього право власності по 1/2 частки, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 сплачений розмір судового збору в сумі 1211,20 грн.

У подальшому від ОСОБА_1 надійшла уточнена позовна заява, в якій останній вказував, що оскільки у підготовчому провадженні було з`ясовано залишок грошових коштів станом на 05.06.2024 року на рахунках ОСОБА_2 в АТ «Правекс Банк» № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 за договором №10560 від 28.12.2010 р. в сумі 50 000 грн., №687, № НОМЕР_2 за договором №10687 від 12.03.2011 р. 50 000 грн., зокрема, рахунки в АТ «Правекс Банк» № НОМЕР_1 , № НОМЕР_3 були закриті та з рештою змінені банком на рахунки № НОМЕР_6 по договору №10560 від 28.12.2010 року, № НОМЕР_7 по договору банківського вкладу №10687 від 12.03.2011 року.

Крім того на рахунках в АТ «Сенс Банк» (раніше «Альфа-Банк») за договором №ДФЛ-2332210/69 від 20.06.2011 р. №8003, №8001 станом на 05.06.2024 року сума грошових коштів складає 446 876,45 грн. та 9,30 грн.

На підставі переліченого вважав, що ОСОБА_1 має право на 1/2 частину вказаних грошових коштів.

Відповідно до ч.3 ст.49 ЦПК на підставі викладеного, просив суд розділити два депозитних вклади, які зберігаються в банківській установі АТ «Правекс Банк», відкритих на ОСОБА_2 в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, визнавши за кожним із подружжям право власності на один із рівнозначних депозитних вкладів, виділивши ОСОБА_1 грошовий вклад, який зберігається в банківській установі АТ «Правекс Банк» на розрахунковому рахунку № НОМЕР_7 за договором банківського вкладу №10687 від 12.03.2011 р. на ОСОБА_2 , визнавши за ОСОБА_1 право власності на вказаний грошовий вклад, сума якого станом на 05.06.2024 року складає 50 000 грн., а також на нараховані відсотки по ньому.

Відповідно до викладеного просив суд виділити ОСОБА_2 грошовий вклад, який зберігається в АТ «Правекс Банк» на розрахунковому рахунку № НОМЕР_6 за договором банківського вкладу №10560 від 28.12.2010 р. на ОСОБА_2 , визнавши за ОСОБА_2 право власності на вказаний грошовий вклад, сума якого станом на 05.06.2024 року складає 50 000 грн., а також на нараховані відсотки по ньому.

Також просив суд визнати спільною сумісною власністю подружжя грошові кошти, що знаходяться на банківських рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_2 в АТ «Сенс Банк» за договором №ДФЛ-2332210/69 від 20.06.2011 р. №8003, №8001, станом на 05.06.2024 року розмір яких складає 446 876,45 грн. та 9,30 грн., розділивши їх, виділивши ОСОБА_1 1/2 частину грошових коштів на таких рахунках, визнавши за ним право власності на грошові кошти з усіма належними нарахованими відсотками у сумі 223 876,22 грн. та 4,65 грн. станом на 05.06.2024 року, а також виділити ОСОБА_2 1/2 частину грошових коштів на зазначених рахунках, визнавши за нею право власності на грошові кошти з усіма належними нарахованими відсотками у сумі 223 876,23 грн. та 4,65 грн. станом на 05.06.2024 року, стягнувши з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 1211,20 грн.

У зустрічному позові представник відповідача, адвокат Макарова А. Ф., вказувала, що у період перебування у шлюбі із відповідачкою позивач за первісним позовом також відкрив на себе рахунки в АТ «Правекс Банк» № НОМЕР_8 , № НОМЕР_9 ; № НОМЕР_10 ; а також в ПАТ «Альфа-Банк» рахунки №7003, № НОМЕР_11 . Таким чином у період перебування у шлюбі позивачем та відповідачем були розміщені грошові кошти на рахунках у банківських установах, частина з яких були відкриті на позивача, а частина відкрита на відповідача.

У зв`язку із викладеним виникла необхідність у зверненні із зустрічним позовом до позивача про поділ спільного майна подружжя.

Також вказувала, що грошові кошти, розміщені на банківських рахунках ОСОБА_1 перебували під арештом, накладеним постановою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 29.08.2011 року.

Однак ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 13.02.2024 року по справі №1-156/11 арешт, накладений постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29.08.2011 року на грошові кошти, розміщені в АТ «КБ «Правекс Банк» на рахунках № НОМЕР_8 , № НОМЕР_9 ; № НОМЕР_10 ; а також в ПАТ «Альфа-Банк» на рахунках № НОМЕР_12 , № НОМЕР_11 було скасовано, про що відповідачці стало відомо нещодавно, оскільки позивач використовував на власний розсуд такі кошти.

Таким чином, враховуючи, що позивачем на власний розсуд проти волі іншого з подружжя було використано майно, то належним способом захисту прав буде стягнення з ОСОБА_1 1/2 частки суми коштів, які знаходились на його банківських рахунках на момент зняття арешту з цих коштів.

Враховуючи викладене, просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , грошові кошти, що знаходились на банківських рахунках ОСОБА_1 станом на 13.02.2024р.: в АТ «Правекс Банк» рахунки № НОМЕР_8 , № НОМЕР_9 ; № НОМЕР_10 ; а також в ПАТ «Альфа-Банк» рахунки № НОМЕР_12 , № НОМЕР_11 .

Також просила суд визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину таких грошових коштів, що знаходились на вказаних банківських рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_1 , станом на 13.02.2024 року, стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 1/2 частку грошових коштів, що знаходились на таких банківських рахунках, а також з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі 1211,20 грн.

Відповідно до уточненої зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 , поданої її представником, адвокатом Макаровою А. Ф., остання вказувала, що внаслідок витребуваних доказів судом було встановлено, що залишок грошових коштів станом на 13.02.2024 року на рахунках ОСОБА_1 в АТ «Правекс Банк» № НОМЕР_8 , № НОМЕР_9 , № НОМЕР_10 , а також в АТ «Сенс-Банк» на рахунках № НОМЕР_12 , № НОМЕР_11 , станом на 13.02.2024 року становив у сумі 109915,86 грн. Таким чином просила суд визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 грошові кошти на рахунках, відкритих на ОСОБА_1 в AT «Правекс Банк» № НОМЕР_8 , № НОМЕР_9 , № НОМЕР_10 , а також в АТ «Сенс-Банк» на рахунках № НОМЕР_12 , № НОМЕР_11 станом на 13.02.2024 року в сумі 109915,86 грн., визнавши за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину цих грошових коштів, що становить 54957,93 грн., які просила суд стягнути у вказаному розмірі з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , стягнувши з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 також судові витрати у сумі 1211,20 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 вересня 2024 року у задоволенні первісного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ депозитних вкладів відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділ спільного майна подружжя задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 внаслідок поділу спільного сумісного майна подружжя грошові кошти в сумі 54 929 (п`ятдесят чотири тисячі дев`ятсот двадцять девять) грн. 74 коп.

У задоволенні решти вимог зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати зі сплати судового збору в сумі 605,60 грн.

Позивач ОСОБА_1 , будучи незгодним з ухваленим судовим рішенням подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на незаконність оскаржуваного судового рішення, ухваленого з порушенням норм процесуального права, неправильним застосуванням норм матеріального права, невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, просить його скасувати, прийняти нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 про поділ депозитних вкладів в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та про визнання права власності на 1/2 частку у спільній сумісній власності подружжя задовольнити в повному обсязі.

Скаржник вважає, що наявність арешту на грошових коштах, які знаходяться на рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_2 не є перешкодою для визнання за кожним з подружжя права власності на 1/2 частину грошових коштів та не є перешкодою для їх поділу між колишнім подружжям, оскільки таке визнання та поділ не є відчуженням майна, а є визнанням в судовому порядку відповідно до приписів СК України та ЦК України за кожним з подружжя права власності на частку в спільному сумісному майні подружжя.

На думку позивача, суд першої інстанції неправомірно відмовив у задоволенні його позову про поділ майна подружжя у вигляді визнання права власності за кожним з подружжя на 1/2 частку грошових коштів, які знаходяться на вказаних у позові банківських рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_2 , та їх поділі.

Зазначає, що право власності ОСОБА_1 на частку в спільному сумісному майні подружжя безпідставно обмежено, і оскаржуваним судовим рішенням Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16.09.2024 року, вказуючи на передчастність позовних вимог ОСОБА_1 , безпідставно відмовив у захисті права власності позивача за первісним позовом.

На думку апелянта, судом першої інстанції не були враховані доводи позивача за первісним позовом щодо відсутності законодавчих перешкод для визнання та поділу сумісного майна подружжя грошових коштів, що знаходяться на рахунках, відкритих в банківських установах на ім`я ОСОБА_2 , що в свою чергу призвело до помилкового висновку суду про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та як наслідок винесення незаконного рішення щодо відмови в задоволенні первісного позову.

08 листопада 2024 року від відповідача ОСОБА_2 на електронну адресу суду апеляційної інстанції надійшло клопотання про задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 в частині скасування рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні первісного позову, просить його задовольнити в повному обсязі та відмовляється від свого зустрічного позову та просить відмовити в його задоволенні. Просила апеляційний розгляд справи провести за її відсутності. Клопотання не підписано ЕЦП.

14 листопада 2024 року на адресу суду апеляційної інстанції засобами поштового зв`язку надійшло вищенаведене клопотання позивача ОСОБА_2 .

Відповідно до положень ч.1 та ч. 2 ст. 373 ЦПК України в суді апеляційної інстанції позивач має право відмовитися від позову, а сторони - укласти мирову угоду відповідно до загальних правил про ці процесуальні дії незалежно від того, хто подав апеляційну скаргу. Якщо заява про відмову від позову чи мирова угода сторін відповідають вимогам статей 206, 207 цього Кодексу, суд постановляє ухвалу про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін, якою одночасно визнає нечинним судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, та закриває провадження у справі.

Згідно вимог ч.ч.1-3 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі.

Нормами п.4 ч.1 ст.255 ЦПК України встановлено, що суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмова прийнята судом.

Відповідно до положень ч.2 ст.256 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав не допускається. Наявність ухвали про закриття провадження у зв`язку з прийняттям відмови позивача від позову не позбавляє відповідача в цій справі права на звернення до суду за вирішенням цього спору.

Нормами ст.183 ЦПК України визначені загальні вимоги до форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення, зокрема, будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити: зміст питання, яке має бути розглянуто судом, та прохання заявника (п.4 ч. ст.183); підстави заяви (клопотання, заперечення) (п.5 ч.1 ст.183).

Зі змісту поданого позивачем клопотання, яке не названо відмовою від позову, слідує, що позивач визнає апеляційну скаргу позивача та просить її задовольнити, скасувавши оскаржуване судове рішення з ухваленням нового про задоволення первісних позовних вимог ОСОБА_1 . Крім того у клопотанні зазначено про відмову заявниці від свого зустрічного позову, тому просить суд у цій частині відмовити. Далі у клопотанні заявниця просить подану апеляційну скаргу позивача розглянути за її відсутності.

При цьому, в порушення норм ст.183 ЦПК України відмова позивача від позову ніяким чином не обґрунтована.

Нормами ч.4 ст.183 ЦПК України встановлено, суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду

Проаналізувавши подане ОСОБА_2 клопотання, яке містить декілька вимог, беручи до уваги неналежне оформлення процесуального документу, неявку заявниці в судове засідання суду апеляційної інстанції для підтримання або спростування заявленого клопотання щодо відмови у позові, що позбавляє суд роз`яснити позивачу наслідки відмови від позову, враховуючи часткове задоволення зустрічних позовних вимог, а саме в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 внаслідок поділу спільного сумісного майна подружжя грошові кошти в сумі 54 929 (п`ятдесят чотири тисячі дев`ятсот двадцять девять) грн. 74 коп., колегія суддів з наведених вище підстав та норм процесуального права, не приймає відмову позивача від позову.

Заслухавши суддю доповідача, думку позивача ОСОБА_1 , який підтримав доводи і вимоги своєї апеляційної скарги з викладених у ній підстав, просив рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні первісного позову скасувати, ухвалити у цій частині нове судове рішення про повне задоволення первісних позовних вимог, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Судом було встановлено, що з 7 серпня 2004 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (дошлюбне прізвище - ОСОБА_4 ) перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу від 18 червня 2018 року, яке набуло чинності 18 липня 2018 року, що підтверджується копією свідоцтва про одруження сторін, актовий запис №512 від 7 серпня 2004 року, та рішенням суду по справі №212/2796/18.

Також судом встановлено, що в АТ «Правекс Банк» за договором банківського вкладу №10560 від 28.12.2010 року від імені ОСОБА_2 було розміщено вклад на суму 50 000 грн. з рахунком № НОМЕР_1 з нарахуванням відсотків, який було змінено з рештою на рахунок № НОМЕР_6 , залишок на якому станом на 5 червня 2024 року грошових коштів становив 50 000 грн., що підтверджується наданою суду за клопотанням сторін інформацією такої банківської установи.

Окрім того, судом встановлено, що в АТ «Правекс Банк» за договором банківського вкладу №105687 від 12.03.2011 року від імені ОСОБА_2 було розміщено вклад на суму 50 000 грн. з рахунком № НОМЕР_3 з нарахуванням відсотків, який було змінено з рештою на рахунок № НОМЕР_7 , залишок на якому станом на 5 червня 2024 року грошових коштів становив 50 000 грн., що підтверджується наданою суду за клопотанням сторін інформацією такої банківської установи.

Крім того встановлено, що в АТ «Правекс Банк» на рахунку, відкритому на ОСОБА_2 , № НОМЕР_2 (зараз № НОМЕР_13 ) залишок грошових коштів станом на 5 червня 2024 року нарахованих відсотків складав 9 861,83 грн.

Суд встановив, що в АТ «Сенс Банк» (раніше АТ «Альфа-Банк») за договором розміщення вкладу №ДФЛ-2332210/69 від 20.06.2011 року від імені ОСОБА_2 було розміщено вклад на суму 100 000 грн. з нарахуванням відсотків, за яким на рахунку № НОМЕР_4 станом на 5 червня 2024 року залишок грошових коштів складає 446 876,45 грн. та на рахунку № НОМЕР_5 станом на 5 червня 2024 року залишок грошових коштів складає 9,30 грн, що підтверджується наданою суду за клопотанням сторін інформацією такої банківської установи.

Відповідно ж до інформації АТ «Правекс Банк», наданої суду за клопотанням сторін, з іншого боку вбачається, що за договором банківського вкладу №10561 від 28.12.2010 року, укладеним із ОСОБА_1 за рахунком № НОМЕР_8 , який було змінено з рештою на рахунок № НОМЕР_14 , залишок станом на 13 лютого 2024 року грошових коштів на ньому становив 50 000 грн.

Також за відомостями АТ «Правекс Банк», наданими суду за клопотанням сторін, вбачається, що за договором банківського вкладу №10688 від 12.03.2011 року, укладеним із ОСОБА_1 за рахунком № НОМЕР_10 , який було змінено з рештою на рахунок № НОМЕР_15 , залишок станом на 13 лютого 2024 року грошових коштів становив на ньому 50 000 грн.

Крім того в АТ «Правекс Банк» на рахунку № НОМЕР_9 (зараз № НОМЕР_16 ), відкритому на ОСОБА_1 , залишок грошових коштів станом на 13 лютого 2024 року нарахованих відсотків складав 9859,49 грн.

Відповідно до інформації АТ «Сенс Банк» вбачається, що залишок грошових коштів на рахунку, відкритому на ОСОБА_1 , № НОМЕР_11 , який було змінено на № НОМЕР_17 , станом на 13 лютого 2024 року становить 0 грн., оскільки сума в розмірі 56,37 грн. була фактично списана з такого рахунку як комісія за обслуговування банком неактивного карткового рахунку, а рахунок № НОМЕР_12 був закритий банком ще 29.08.2011 року, з якого кошти в сумі 100 000 грн. разом із нарахованими відсотками 17 452,05 грн. були перераховані на рахунок ОСОБА_1 , який був закритий 29.11.2018 року, а кошти були списанні з такого рахунку 29.08.2011 року в сумі 117 452,05 грн. шляхом їх видачі через касу банку ОСОБА_1 , що підтверджується інформацією, наявною у матеріалах справи, яка була надана вказаною банківською установою суду.

Суд першої інстанції, відмовляючи позивачу ОСОБА_1 у задоволенні його позовних вимог в повному обсязі, на підставі встановлених обставин справи, підтверджених належними та допустимими доказами, керуючись нормами СК України, виходив з того, що, враховуючи презумпцію права спільної сумісної власності спірного майна, сторонни по справі на грошові кошти у банках мають право власності по 1/2 частки кожний, тому визнання спільною сумісною власністю сторін грошових коштів на їх рахунках не є належним способом захисту порушеного права. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.

При цьому, суд першої інстанції, встановивши, що залишаються досі нескасованими арешти, накладені постановами Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29.08.2011 року на грошові кошти, розміщені в АТ «Правекс Банк» та АТ «Альфа-банк», на рахунках, відкритих саме на відповідача ОСОБА_2 , тому є передчасними та такими, що не підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про проведення судом поділу двох депозитних вкладів у АТ «Правекс Банк», відкритих на ОСОБА_2 з виділом кожній стороні по одному депозитному вкладу в АТ «Правекс Банк», із визнанням права власності на грошові кошти на таких рахунках з нарахованими відсотками, а також про виділ ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кожному по 1/2 частки грошових коштів на рахунку в АТ «Сенс Банк», тобто по 223 876,22 грн. та 4,65 грн., оскільки на вказані рахунки досі накладені арешти, які не були до теперішнього часу скасовані.

Отже, до моменту скасування арешту, накладеного судом на рахунки, відкриті в АТ «Правекс Банк» та АТ «Сенс Банк» на ім`я ОСОБА_2 , неможливо провести поділ грошових коштів на таких рахунках між колишнім подружжям сторін.

Колегія суддів повністю погоджується з такими висновкам суду першої інстанції і не може погодитись з доводами ОСОБА_5 , викладеними в апеляційній сказі, оскільки вони були предметом розгляду судом першої інстанції, що відображено в оскарженому судовому рішенні та яким судом була надана відповідна правова оцінка.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, ;що регулює подібні відносини, або керуючись загальними засадами і змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у якому повно відображені обставини, що мають значення для цієї справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов`язаний з`ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обовязково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Рішення суду першої інстанції у повній мірі відповідає зазначеним вище нормам процесуального права.

Відповідно до вимог ст.367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції оскаржується позивачем ОСОБА_1 в частині відмови у задоволенні його первісного позову, тому переглядається саме у цій частині.

Рішення суду першої інстанції в частині часткового задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 не оскаржується і у цій частині не переглядається.

Згідно із ст. 368 Цивільного кодексу України (далі - ЦК) спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до положень ч.1 ст.60 Сімейного кодексу України (далі - СК) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

За змістом ч.1 ст 61 СК об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Статтею 60 СК закріплено правило, за яким майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Конструкція ст.60 СК свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Таким чином за загальним правилом, що випливає з наведених правових норм, вбачається, що будь-яке майно набуте за час шлюбу належить до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, якщо одним із них не доведене набуття ним особистої приватної власності на майно в період перебування в шлюбі.

Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.

Отже, якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року по справі №711/2302/18.

Заінтересована особа може натомість довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована. Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.

Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом у постанові від 22 січня 2020 року по справі №711/2302/18.

Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.

Сторони справи не заперечують, що депозитні рахунки кожним з них було відкрито під час перебування у шлюбі, що вже само по собі свідчить про спільну сумісність власність подружжя на грошові кошти, які знаходяться на цих депозитних рахунках та відповідно не потребує визнання цього права судом.

Під час судового розгляду було встановлено, що ОСОБА_2 28 жовтня 2020 року вже зверталася до суду із позовом до ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя, а саме: депозитних грошових вкладів в АТ «Правекс Банк» за договорами №10560 від 28.12.2010 року, №10687 від 12.03.2011 року, відритих на ОСОБА_2 , за договорами №10561 від 28.12.2010 року, №10688 від 12.03.2011 року, відкритих на ОСОБА_1 , а також депозитного вкладу в АТ «Сенс Банк» (раніше АТ «Альфа-Банк») за договором №ДФЛ-2332210/69 від 20.06.2011 року, відкритому на ОСОБА_2 .

При цьому є рішення Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 17 травня 2021 року, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя відмовлено пвністю.

Вказаним рішенням суду було встановлено, що на наведені вище банківські рахунки, розміщені в АТ «Комерційний банк «Правекс Банк»» та ПАТ «Альфа-банк» та відкриті на ОСОБА_2 й ОСОБА_1 , було накладено арешт ухвалами Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29.08.2011 року під час проведення досудового розслідування кримінальної справи, які не були скасовані на час вирішення справи.

Постановою Дніпровського апеляційного суду від 5 жовтня 2021 року рішення Тернівського районного суду м. Кривого Рогу від 17 травня 2021 року змінено лише в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Суд апеляційної інстанції у своїй постанові зазначив, що ОСОБА_2 заявила вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя із визнанням на нього права власності, яке конфісковано у зв`язку з притягненням ОСОБА_1 до кримінальної відповідальності, тобто яке підлягає зверненню в дохід держави за вироком суду, а ОСОБА_2 не ставила питання про зняття арешту зі спірного майна, чим порушуються інтереси держави щодо конфіскації майна, що стало підставою для відмови в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 через не залучення до справи ГУ ДФС у Дніпропетровській області.

Натомість, суд під час вирішення спору у цій справі суд встановив, що ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 13 лютого 2024 року, яка набула чинності, внаслідок розгляду клопотання ОСОБА_1 , зокрема, про скасування арештів, накладених на його та ОСОБА_2 рахунки в АТ «Правекс Банк»» та АТ «Альфа-банк», було частково задоволено заявлені вимоги, а саме скасовано арешти, накладені постановою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 29.08.2011 року на грошові кошти, розміщені в АТ «Правекс Банк» на рахунках, відкритих саме на ОСОБА_1 , № НОМЕР_8 , № НОМЕР_9 , № НОМЕР_10 , а також на грошові кошти, розміщені в АТ «Альфа-банк» на рахунках, відкритих саме на ОСОБА_1 , № НОМЕР_12 , № НОМЕР_11 . Однак, даним судовим рішення було відмовлено у задоволенні вимог в частині скасування арештів, накладених постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 29.08.2011 року на грошові кошти, розміщені в АТ «Правекс Банк» та АТ «Альфа-банк», на рахунках, відкритих на ОСОБА_2 , оскільки останньою не було заявлено в передбаченому законом порядку вимоги щодо скасування таких арештів, накладених на її майно, що нею може бути реалізовано за правилами саме цивільного судочинства.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК обставини, встановлені рішенням суду, зокрема, у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Таким чином суд дійшов висновку, що при вирішенні даної справи за участі тих самих сторін ними не було спростовано обставин, встановлених постановою від 5 жовтня 2021 року Дніпровського апеляційного суду та ухвалою Казанківського районного суду Миколаївської області від 13 лютого 2024 року.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що до моменту скасування арешту, накладеного судом на рахунки, відкриті в АТ «Правекс Банк» та АТ «Сенс Банк» на ім`я ОСОБА_2 , неможливо провести поділ грошових коштів на таких рахунках між колишнім подружжям (сторонами по справі), а відтак відсутні підстави для задоволення первісного позову ОСОБА_1 .

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, якими з`ясовані обставини справи, доводи сторін перевірені, їм дана належна оцінка, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів, що не дає суду апеляційної інстанції підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVINANDOTHERSv. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothersv. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorouv. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції , без змін.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, немає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, Дніпровський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 (тридцяти) днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 22 січня 2025 року.

Головуючий:

Судді: