Номер провадження: 22-ц/813/1050/25
Справа № 522/2309/24
Головуючий у першій інстанції Абухін Р.Д.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.01.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

переглянув у спрощеному провадженні без виклику учасників цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2024 року передачу справи на розгляд іншого суду по справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» про стягнення заборгованості за договором, -

В С Т А Н О В И В:

19 лютого 2024 року ОСОБА_1 звернулась до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Одеська обласна енергопостачальна компанія» (- далі ТОВ «ООЕК») про стягнення заборгованості за електричну енергію вироблену за «зеленим» тарифом в сумі 109 138,89 гривень.

В обґрунтування позовних вимог вказано, що станом на 31 грудня 2023 року відповідач не сплатив на користь позивачки ОСОБА_1 плату за електричну енергію, вироблену з енергії сонячного випромінювання об`єктом електроенергетики приватного господарства, що належить позивачці та розташоване за адресою: АДРЕСА_1 .

Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2024 року справу за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «ООЕК» про стягнення заборгованості за договором передано на розгляд до Котовського міськрайонного суду Одеської області.

Суд вказав, що даний спір пов`язаний з грошовим зобов`язанням за договором про купівлю-продаж електричної енергії за «зеленим» тарифом приватного домогосподарства розташованого за адресою: є місце знаходження приватного домогосподарства, яке здійснює вироблення електричної енергії та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що виробляє енергію сонячного випромінювання, яка придбається ТОВ «Одеська обласна енергопостачальна компанія», а тому має вирішуватись судом за місцезнаходженням об`єктів нерухомого майна за правилами виключної підсудності, визначеними в ч. 1 ст. 30 ЦПК України.

Не погодившись із зазначеною ухвалою суду, ОСОБА_1 звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2024 року та направити справу для вирішення питання про відкриття провадження у справі Приморським районним судом м. Одеси, посилаючись на порушення судом норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Вказані особливості встановлюються у ст. 369 ЦПК України, а саме відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37- 40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Предметом оскарження є ухвала суду про передачу справи на розгляд іншого суду (п. 9 ст. 353 ЦПК України).

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

З урахуванням вищевикладеного та положень ч. 1 ст. 368, ч. 2 ст. 369 ЦПК України, розгляд апеляційної скарги здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та відзиві на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, за наступних підстав.

У статті 2 ЦПК України вказано, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. і саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до частини другої статті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції України право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану.

Конституція України гарантує кожному судовий захист його прав у межах конституційного, цивільного, господарського, адміністративного і кримінального судочинства України. Норми, що передбачають вирішення спорів, зокрема про поновлення порушеного права, не можуть суперечити принципу рівності усіх перед законом та судом і у зв`язку з цим обмежувати право на судовий захист.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах.

Право на доступ до суду, передбачено пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка передбачає таке: «Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру».

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Жоффер де ля Прадель проти Франції» від 16 грудня 1992 року зазначено, що не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним.

Згідно ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до ст. 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

Ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом (ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Підсудність - це розподіл підвідомчих загальним судам цивільних справ між різними судами першої інстанції залежно від роду (характеру) справ, що підлягають розгляду, і від території, на яку поширюється юрисдикція того чи іншого суду.

Територіальна підсудність - це підсудність цивільної справи загальному суду в залежності від території, на яку поширюється юрисдикція даного суду. За її допомогою вирішується питання, яким з однорідних судів підсудна для розгляду відповідна справа.

Відповідно до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, інститут підсудності безпосередньо пов`язаний із забезпеченням права на справедливий судовий розгляд, закріпленого у п. 1 ст. 6 Конвенції, оскільки за його допомогою визначається «належний суд», тобто суд, уповноважений розглядати конкретну справу.

Передаючи дану справу на розгляд до Котовського міськрайонного суду Одеської області, суд першої інстанції вказав, що як вбачається зі змісту позовної заяви предметом спору є грошове зобов`язання за договором про купівлю-продаж електричної енергії за «зеленим» тарифом приватного домогосподарства №1431 від 03.06.2021.

Місцезнаходженням об`єктів нерухомого майна - приватного домогосподарства щодо якого укладені договори є: АДРЕСА_1 .

Таким чином, даний спір пов`язаний з грошовим зобов`язанням за договором про купівлю-продаж електричної енергії за «зеленим» тарифом приватного домогосподарства розташованого за адресою: є місце знаходження приватного домогосподарства, яке здійснює вироблення електричної енергії та знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , що виробляє енергію сонячного випромінювання, яка придбається відповідачем, а тому має вирішуватись судом за місцезнаходженням об`єктів нерухомого майна за правилами виключної підсудності, визначеними в ч. 1 ст. 30 ЦПК України.

Вказані обставини в сукупності дають підстави вважати, що фактично місцем виконання договору про купівлю-продаж електричної енергії за «зеленим» тарифом приватним домогосподарством.

Однак, колегія судів апеляційного суду не може погодитись із таким висновком суду першої інстанції, оскільки при постановленні ухвали було неправильно та не в повному обсязі встановлено обставини, які мають значення для справи, неправильно визначено правовідносини, які регулюються, що призвело до неправильного застосування норм процесуального права, та зазначає наступне.

За загальним правилом ч. 1 ст. 27 ЦПК позови до юридичних осіб пред`являються в суд за їхнім місце знаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 30 ЦПК, позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місце знаходженням майна або основної його частини.

Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі №910/10647/18, правила ст. 30 ЦПК України про виключну підсудність застосовуються до тих позовів, вимоги за якими стосуються нерухомого майна як безпосередньо, так і опосередковано, тобто спір може стосуватися, як правового статусу нерухомого майна, так і інших прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 , вбачається, що заявлені нею вимоги не пов`язані із вирішенням спору щодо правового статусу саме нерухомого майна, чи будь-яких прав та обов`язків, що пов`язані із нерухомим майном.

Відповідно до інформації Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань місце знаходження юридичної особи ТОВ «ООЕК»: Україна, 65007, Одеська обл., м. Одеса, вул. Мала Арнаутська, 88, що відноситься до територіальної юрисдикції Приморського районного суду м. Одеси.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для передачі справи за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «ООЕК» про стягнення заборгованості за електричну енергію вироблену за «зеленим» тарифом на розгляд до Котовського міськрайонного суду Одеської області, пославшись на ч. 1 ст. 30 ЦПК України.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Згідно ст. 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

На підставі вищевикладеного, враховуючи, що висновок суду першої інстанції зроблений з неправильним застосуванням норм процесуального права, апеляційну скаргу слід задовольнити, ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2024 року про передачу справи на розгляд до іншого суду скасувати та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 27, 367, 368, 374 ч. 6 п. 1, 379, 382384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 21 лютого 2024 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено: 24 січня 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

А.І. Дришлюк