Справа № 303/7881/24
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2025 року м. Мукачево

Мукачівський міськрайонний суд Закарпатської області

у складі головуючого судді Заболотного А.М.

секретар судового засідання Желізняк К.П.,

за участі представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань в м. Мукачево в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_2 в інтересах якого діє ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виселення,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виселення. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_2 є власником 2/3 частки будинку за адресою АДРЕСА_1 . Власником 1/3 частки будинку за адресою АДРЕСА_1 , є відповідач ОСОБА_3 .

Відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 06.10.2015 року ОСОБА_2 виділено в натурі 2/3 частини домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 . Крім того, ОСОБА_4 виділено в натурі 1/3 частини домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 . Згідно з рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.11.2017 року зобов`язано ОСОБА_4 не чинити перешкод у виконанні будівельних робіт в створенні нового об`єкта, а саме квартири АДРЕСА_2 . Крім того, відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.07.2021 року усунено перешкоди ОСОБА_2 у користуванні будинком АДРЕСА_3 , шляхом його вселення до даного будинку. Також зобов`язано ОСОБА_3 передати ОСОБА_2 ключі від воріт та дверей загального користування вказаного будинку.

Позивач зазначає, що не зважаючи на судові рішення йому і надалі чиняться перешкоди відповідачами в користуванні належною йому частиною домоволодіння. Таким чином, позивач із врахуванням «уточнення до позовної заяви» від 11.12.2024 року, що прийняті судом до розгляду ухвалою суду від 18.12.2024 року (не виходячи до нарадчої кімнати), просить усунути йому перешкоди в користуванні майном шляхом виселення відповідачів з 2/3 частини будинку (а саме 47,50 кв.м) за адресою АДРЕСА_1 .

Ухвалою суду від 26.09.2024 року вищевказаний позов було залишено без руху та повідомлено позивача про необхідність виправити недоліки позову.

11.10.2024 року позивачем на виконання ухвали про залишення позову без руху було виправлено недоліки позову.

Ухвалою суду від 14.10.2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Підготовче засідання призначено на 07.11.2024 року, відкладено на 21.11.2024 року, на 04.12.2024 року, на 18.12.2024 року.

Ухвалою суду від 18.12.2024 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 22.01.2025 року.

06.11.2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідачів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в якому зазначається про те, що частина будинку за адресою АДРЕСА_1 , належить ОСОБА_3 .. Інші відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані в цьому будинку та постійно проживають в ньому. Позовні вимоги є передчасними і такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивач не вчиняє необхідних законних дій по захисту своїх матеріальних прав, ключі від будинку отримав, а вселитися в будинок відмовився. Зважаючи на це відповідачі просять відмовити в задоволенні позову.

20.11.2024 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив в якій зазначається про те, що ОСОБА_2 не має ключів від будинку, а тому не може користуватися ним. Крім того, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не мають права проживати в будинку оскільки відсутня згода ОСОБА_2 на їхнє проживання як співвласника будинку.

У судовому засіданні представник позивач просила задовольнити позов в повному обсязі з наведених у ньому підстав. При цьому пояснила, що ОСОБА_2 , як співвласник будинку, не проживає в ньому так як через дії відповідачів не має можливості ним користуватися. Крім того вважає, що 2/3 частини будинку за адресою АДРЕСА_1 , щодо належать ОСОБА_2 , є окремим нерухомим майном з якого відповідачі мають бути виселені.

Відповідачі у судове засідання з розгляду цієї справи не з`явилися, подали до суду заяву в якій просять розгляд справи провести без їх участі та відмовити у задоволенні позову.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

Судом встановлено, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 341207235 від 01.08.2023 року, власником 1/3 частки будинку за адресою АДРЕСА_1 , є один з відповідачів ОСОБА_3 , а власником 2/3 частки цього будинку є позивач ОСОБА_2 . Підставою виникнення власності у в обох вказано відповідні договори дарування. Вид спільної власності вказано спільна часткова.

Таким чином, позивач ОСОБА_2 та співвідповідач ОСОБА_3 є співвласниками за будинку за адресою АДРЕСА_1 , та який належить їм на праві спільної часткової власності.

Також судом встановлено, що відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 06.10.2015 року ОСОБА_2 виділено в натурі 2/3 частини домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 . Крім того, ОСОБА_4 виділено в натурі 1/3 частини домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 . В судовому рішенні також зазначено про те, що виділення відбувається шляхом утворення нових об`єктів нерухомого майна, а саме: квартири АДРЕСА_4 , що належить ОСОБА_2 , (2-3 частини від літ. А-А1) загальна площа 47,50 м.кв., житлова площа 28,50 м. кв. в т.ч. підвал 4.90 м.кв. Вихід на прибудинкову територію зробити в приміщенні 2-1- коридор. В приміщенні 2-2 - кухня закласти дверний і віконний пройом. До кв. АДРЕСА_4 відносяться: 2/3 частини сараю літ Г, 2/3 частин вбиральні літ. Б, 2/3 частини мощення літ. І, 2/3 частини насосу літ. Н, 2/3 частини споруд літ. N1-N3; квартири АДРЕСА_5 (1/3 ч. від літ. А-А1) загальна площа 23,80 м.кв., житлова площа 23,80 м. кв. (перепланування кімнати житл. - 1-1 здійснити внаслідок демонтажу перегородки між житловим кімнатами 1-1 і 1-2 і монтажем нової перегородки з переміщенням вліво на 0,54 м. з організацією входу на прибудинкову територію через самовільно побудовану прибудову літ. А». До кв. АДРЕСА_5 відноситься: 1/3 частина сараю літ Г, 1/3 частина вбиральні літ. Б, 1/3 частина мощення літ. І, 1/3 частина насосу літ. Н, 1/3 частина споруд літ. N1-N3). Крім того ОСОБА_2 вселений в квартиру АДРЕСА_4 в спірному будинку.

Згідно з рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.11.2017 року ОСОБА_4 зобов`язано не чинити перешкод у виконанні будівельних робіт в створенні нового об`єкта, а саме квартири АДРЕСА_2 .

Крім того, відповідно до рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 30.07.2021 року усунено перешкоди ОСОБА_2 у користуванні будинком АДРЕСА_3 , шляхом його вселення до даного будинку. Також зобов`язано ОСОБА_3 передати ОСОБА_2 ключі від воріт та дверей загального користування вказаного будинку.

Предметом позову у цій справі, є вимоги ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком, що знаходиться на АДРЕСА_1 , шляхом виселення відповідачів з 2/3 частини будинку, що належить позивачу. При цьому, як встановлено вище, 1/3 частки спірного будинку належить на праві спільної часткової власності співвідповідачу ОСОБА_3 . Решта співвідповідачів ОСОБА_4 та ОСОБА_5 мають зареєстроване місце проживання в цьому будинку з 08.08.1979 року та 12.10.2000 року, що стверджується відповідями з ЄДДР.

Суд, нагадуючи позицію сторони позивача зазначає, що така зводиться до існування окремого об`єкту нерухомого, а саме 2/3 частини будинку на АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 та право якого щодо користування цією частиною будинку порушується відповідачами.

Статтею 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав. Це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом захисту певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (п. 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 року у справі № 925/1265/16, провадження № 12-158гс18).

Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Тлумачення вказаних норм права свідчить, що цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Загальний перелік способів захисту цивільного права та інтересів визначені у ст. 16 ЦК України, в якій зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 05.06.2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18; від 11.09.2018 року у справі № 905/1926/16, провадження № 12-187гс18; від 30.01.2019 року у справі № 569/17272/15-ц, провадження № 14-338цс18; від 11.09.2019 року у справі № 487/10132/14-ц, провадження № 14-364цс19; від 06.04.2021 року у справі № 925/642/19, провадження № 12-84гс20 та інших).

Ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів позивача у цивільному процесі можливий за умови, що такі права, свободи чи інтереси справді порушені, а позивач використовує цивільне судочинство саме для такого захисту, а не з іншою метою.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача.

При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Проте, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, але є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом.

Неправильно обраний спосіб захисту зумовлює прийняття рішення про відмову в задоволенні позову незалежно від інших встановлених судом обставин (постанови Великої Палати Верховного Суду: від 29.09.2020 року у справі № 378/596/16-ц, провадження № 14-545цс19, від 15.09.2022 року у справі № 910/12525/20, провадження № 12-61гс21 (п. 148)).

Реалізуючи передбачене ст. 55 Конституції України, ст. 4 ЦПК України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Велика Палата Верховного Суду зазначала, що кожна особа, чиї права чи інтереси було порушено, має право звернення до суду для їх захисту. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Водночас зазначені норми не означають, що кожний позов, поданий до суду, має бути задоволений. Якщо позивач не довів порушення його права чи безпосереднього інтересу, в позові слід відмовити (постанова від 28.09.2021 року у справа № 761/45721/16-ц, провадження № 14-122цс20).

Отже, підставою для звернення особи до суду є наявність у неї порушеного права та/або законного інтересу. Таке звернення здійснюється особою, якій це право належить, і саме з метою його захисту. Відсутність обставин, які підтверджували б наявність порушення права та/або законного інтересу особи, за захистом якого вона звернулася, є підставою для відмови в позові.

Особа, яка звертається до суду з позовом вказує у позові власне суб`єктивне уявлення про її порушене право та/або охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються заявлені вимоги зокрема щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах.

Оцінка предмета заявленого позову, наявності підстав для захисту порушеного права та/або інтересу позивача, про яке ним зазначається в позовній заяві, здійснюється судом, на розгляд якого передано спір, крізь призму оцінки спірних правовідносин та обставин (юридичних фактів), якими позивач обґрунтовує заявлені вимоги.

Подібні правові висновки викладено у постанові Верховного Суду від 24.04.2024 року у справі № 450/2875/19, провадження № 61-5051св22.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30.06.2021 року у справі № 522/13307/16-ц (провадження № 61-1831св21) зазначено, що підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. При цьому для задоволення вимог власника достатньо встановити факт об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні власником свого права. Таким чином, право власності має захищатися лише при доведенні самого факту порушення.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно з ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Вирішуючи спір, суд виходить з того, що гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав.

Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Частиною 1 ст. 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Положеннями ст. 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Зазначені норми матеріального права визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав.

Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (ч. 1). Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч. 2).

У ч.ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності.

Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України).

Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна. Причому право спільної часткової власності може стосуватися як подільних/неподільних речей, так і майнових прав та обов`язків. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна (див., зокрема постанову Верховного Суду від 12.12.2018 року у справі № 442/7505/14-ц (провадження № 61-4536св18)).

Відповідно до норм ст. 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній частковій власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Право власності та інші речові права на нерухоме майно, яке утворилося внаслідок поділу або виділу частки з об`єкта нерухомого майна або об`єднання об`єктів нерухомого майна, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ч. 1 ст. 182 ЦК України).

При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва, майбутній об`єкт нерухомості та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають, змінюються та припиняються з моменту такої реєстрації.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягають право власності та право довірчої власності як спосіб забезпечення виконання зобов`язання на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва.

Так, відповідно до п. 20 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127, у разі проведення державної реєстрації права власності, права довірчої власності як способу забезпечення виконання зобов`язань, спеціального майнового права на майно вперше, у тому числі у разі поділу, виділу частки або об`єднання майна, державний реєстратор за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав відкриває розділ у зазначеному Реєстрі з присвоєнням реєстраційного номера об`єкту нерухомого майна.

Для державної реєстрації права власності у зв`язку з поділом, виділом частки або об`єднанням земельної ділянки, закінченого будівництвом об`єкта подається, зокрема, відповідне рішення суду (п. 54 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1127).

Таким чином суд зазначає про те, що право власності та інші речові права на нерухоме майно виникають з моменту державної реєстрації таких прав.

В той же час судом встановлено, що відповідно до наявної в матеріалах справи інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного державного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, спірний будинок належить як позивачу ОСОБА_2 так і відповідачу ОСОБА_3 на праві спільної часткової власності. Вказану обставину також і не спростувала представник позивача в судовому засіданні.

Таким чином режим спільної часткової власності поширюється на весь будинок АДРЕСА_3 , а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна.

За наведених обставин у суду відсутні правові підстави вказувати на приналежність якоїсь частини спірного будинку одному із співвласників.

Відтак встановлено, що ОСОБА_3 є співвласником спірного будинку, а тому має право на власний розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю згідно з положеннями ст. 319 ЦК України.

При цьому суд зауважує, що не піддає сумніву обов`язковості судових рішень, в тому числі і рішення про поділ спірного будинку в натурі. Разом з тим питання виконання та реалізації цих судових рішень, а також державної реєстрації відповідних прав, визначених вказаними судовими рішеннями, не входить до предмету цього спору.

Більше того, рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 06.10.2015 року, яким здійснено поділ спірного будинку, передбачено здійснення перепланування для утворення двох окремих об`єктів нерухомого майно, чого на цей час не відбулося.

Одночасно суд враховує і таке.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків (ст. 76 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України).

Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

У ст. 80 ЦПК України зазначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 року у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

З метою суд встановлення, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспоренні права, свободи чи інтереси позивача в контексті заявлених позовних вимог в цій частині позову судом досліджено представлені стороною позивача докази.

Так, актом державного виконавця від 30.07.2019 року встановлено, що квартира АДРЕСА_6 , створена згідно з рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 06.10.2015 року.

Разом з тим, акт державного виконавця не є тим документом, яким стверджується створення об`єкту нерухомого майна.

Щодо акту від 15.11.2024 року зі змісту якого встановлено, що ОСОБА_2 не зміг відкрити хвіртку до домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , суд зауважує, що цей акт міг би підтверджувати факт вчинення перешкод позивачу в користуванні спірним будинком та, як наслідок, заявленням відповідних вимог про усунення перешкод шляхом його вселення в будинок, позаяк жодним чином не підтверджує наявність обставин, що необхідні при з`ясуванні підстав для виселення відповідачів із спірної частини будинку.

Таким чином судом не встановлено на підставі наявних у справі доказів захоплення, як про це вказує позивач, відповідачами частини спірного будинку.

Підсумовуючи, суд зазначає, що відповідач ОСОБА_3 є співвласником домоволодіння за адресою АДРЕСА_1 , якому належить 1/3 частки у спільному майні, а тому в повній мірі має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Доводи про те, що позивачу належить частина будинку як окремий об`єкт нерухомого майна не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду. Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 мають право на користування домоволодінням за адресою АДРЕСА_1 , в силу реєстрації місця їхнього проживання в ньому за довго до набуття у власність позивачем цього будинку. Також не встановлено достатніх доказів на підтвердження захоплення відповідачами частини спірного будинку.

Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.

З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, в розрізі заявлених позивачем позовних вимог, судом не встановлено підстав для захисту прав позивача та, відповідно виселення відповідачів з 2/3 частини будинку (а саме 47,50 кв.м) за адресою АДРЕСА_1 , а тому приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 10, 12, 13, 18, 76-81, 141, 263-265, 354, 355 ЦПК України, ст.ст. 317, 319, 321, 356, 358, 367, 383, 391 ЦК України, суд,-

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2 в інтересах якого діє ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про виселення відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення або ухвала суду не були вручені у день його (її) проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження.

Повне найменування (ім`я) учасників справи та їх місце проживання (місцезнаходження):

Позивач: ОСОБА_2 ( АДРЕСА_7 ).

Представник позивача: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_8 ).

Відповідач: ОСОБА_3 ( АДРЕСА_1 ).

Відповідач: ОСОБА_4 ( АДРЕСА_1 )

Відповідач: ОСОБА_5 ( АДРЕСА_1 ).

Повне рішення складено 24.01.2025 року.

Суддя А.М.Заболотний