Провадження № 2/679/33/2025
Справа № 679/156/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2025 року м. Нетішин

Нетішинський міський суд Хмельницької області в складі головуючого судді Томіліна О.М., при секретарі Дмітрієвій О.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Нетішині в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виселення без надання іншого жилого приміщення,

ВСТАНОВИВ:

До суду звернулася ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2 про виселення останнього із квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

В обґрунтування позовних вимог позивачка вказала, що вона є власником вищевказаної квартири з 2007 р. та разом з дітьми ОСОБА_3 , 2015 р.н., ОСОБА_4 , 2017 р.н., у ній зареєстрована. 10.02.2015 між сторонами було укладено договір найму жилого приміщення, згідно з яким відповідач отримав у тимчасове безоплатне користування 1 жилу кімнату, площею 11,9 кв.м., у квартирі АДРЕСА_1 . Згідно з п.4 договору його укладено на невизначений термін, а наймач по вимозі наймодавця має звільнити квартиру не пізніше 3 місяців після вимоги. Оскільки відповідач всупереч договору почав використовувати усю квартиру, а позивачка була вимушена разом з дітьми винаймати собі інше житло, 10.10.2023 позивачкою на ім*я ОСОБА_2 було направлено попередження про виселення, оскільки ОСОБА_1 має намір використовувати квартиру для власного проживання та проживання дітей. Відповідач попередження про виселення з квартири проігнорував та у визначений в договорі строк приміщення не звільнив. Тому позивачка вимушена звертатися до суду та з посиланням на ст.ст.383, 759, 810, 821, 822, 825, 826 ЦК України, ст.ст.150, 168, 169 ЖК України просить суд про виселення ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Позивачка ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила позов задовольнити та пояснила суду, що є власницею квартири АДРЕСА_1 з 2007 р., яку придбала в кредит, який був погашений нею у 2020 р. Сторони проживали разом у вказаній квартирі з 2015 по 2023 р.р. У 2015 р. між сторонами було укладено договір найму жилого приміщення, згідно з яким відповідач отримав у тимчасове безоплатне користування 1 жилу кімнату. На підставі договору у квартирі був зареєстрований і відповідач. Договір було укладено на невизначений термін, а наймач по вимозі наймодавця мав звільнити квартиру не пізніше 3 місяців після вимоги. Хоча сторони і мають спільних дітей, позивачка заперечує спільне сімейне життя, шлюб вони не укладали та наполягає на тому, що відповідач спричиняв тиск на неї та дітей, в результаті чого вона була вимушена з*їхати з власної квартири та винаймати житло разом з дітьми. ОСОБА_1 усно та письмово прохала ОСОБА_2 звільнити квартиру, проте він категорично відмовився. Враховуючи викладене, просила позов задовольнити.

В подальшому позивачка надала заяву про розгляд справи в її відсутність та підтримання позовних вимог, в судові засідання не з*являлася.

Представник позивачки - адвокат Плакса В.А. в судовому засіданні підтримав твердження позивачки та позовні вимоги в повному обсязі. Суду пояснив, що ОСОБА_2 порушує право позивачки на «мирне володіння майном» - належної їй на праві власності квартирою АДРЕСА_1 , в якій вона зареєстрована разом з дітьми. 10.02.2015 між сторонами було укладено договір найму жилого приміщення, згідно з яким відповідач отримав у тимчасове безоплатне користування 1 жилу кімнату, площею 11,9 кв.м., у квартирі АДРЕСА_1 . Представник звертає увагу суду, що відповідач тривалий час не визнав підписання даного договору і лише під тягарем доказів, оскільки він особисто його подавав під час розгляду іншої цивільної справи за його позовом про зобов`язання військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України поновити прапорщика запасу ОСОБА_2 , складом родини один чоловік на квартирному обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов при військовій частині НОМЕР_1 та включити до списку осіб, які користуються правом позачергового отримання житлових приміщень, це визнав. Вказаний позов було задоволено завдяки існуванню договору найму, внаслідок чого відповідач отримав від Держави грошову компенсацію на житло. Згідно з п.4 договору, укладеного між сторонами, його укладено на невизначений термін, а наймач по вимозі наймодавця має звільнити квартиру не пізніше 3 місяців після вимоги. Оскільки відповідач всупереч договору почав використовувати усю квартиру, а позивачка була вимушена разом з дітьми винаймати собі інше житло, 10.10.2023 позивачкою на ім*я ОСОБА_2 було направлено попередження про виселення з квартири, оскільки ОСОБА_1 має намір використовувати квартиру для власного проживання та проживання дітей. Відповідач попередження про виселення з квартири проігнорував та у визначений в договорі строк приміщення не звільнив, а тому підлягає примусовому виселенню. Твердження відповідача про часткову оплату вартості квартири не підтверджено та не стосується суті даної справи. Враховуючи викладене, просив позовні вимоги задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та суду пояснив, що з позивачкою вони почали проживати як одна сім*я без укладення шлюбу з 2014 р. В них народилися діти. Дійсно, у 2015 р. між сторонами було укладено договір найму жилого приміщення, згідно з яким відповідач отримав у тимчасове безоплатне користування 1 жилу кімнату у квартирі АДРЕСА_1 , яка належить ОСОБА_1 . Вказаний договір було укладено з метою реєстрації відповідача в квартирі. ОСОБА_2 у 2020 р. після отримання коштів в сумі 13 000 доларів США від Держави на підставі рішення суду для поліпшення житлових умов (придбання житла) сплатив 8000 США в рахунок погашення боргу позивачки перед банком за квартиру та 1000 дол.США за «спрощення боргу». В подальшому він робив ремонт у вказаній квартирі. Відповідач вказує, що тиску на позивачку не оказував, вони жили однією сім*ю, в нього немає на даний час іншого житла, оскільки попередню квартиру після приватизації він подарував колишній дружині, з якою розлучився у 2014 р. ОСОБА_1 не зверталася до нього з вимогою про розірвання договору найму, а вимога про виселення в даному випадку немає правового значення, тому він її не виконав.

Представник відповідача адвокат Мукомел Л.А. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, підтримала думку ОСОБА_2 та пояснила, що сторони проживали однією сім*єю, а відповідач вселився у квартиру АДРЕСА_1 як член сім*ї позивачки, у нього немає іншого житла, тому підстав для його виселення з жилого приміщення немає. Договір найму жилого приміщення був укладений на невизначений термін та на даний час зберігає свою чинність, тому позивачка має спершу розірвати договір найму (звернутися до відповідача з такою вимогою), а її звернення про виселення за умов договору не мають правового значення.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_5 суду пояснив, що йому відомо, що сторони почали проживати разом приблизно з 2014-2015 р.р. Старша дитина в них народилася у 2015 р. У відповідача у власності перебувала кімната в гуртожитку, яку він залишив колишній дружині. Квартира позивачки перебувала в «залогу» у банку, тому сторони спільно сплатили борг за кредитом. В 2020 році до свідка звернувся відповідач з проханням відвезти до м.Рівне до банку для сплати 9000 дол.США. Він погодився та до банку вони їздили втрьох свідок, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Хто саме сплачував борг, свідку невідомо, проте він вважає, що вказані кошти сплатив ОСОБА_2 за рахунок коштів, отриманих від військової частини для придбання житла. Також свідку відомо що договір найму житла у 2015 р. сторони уклали для подачі позову до суду до військової частини та отримання коштів від військової частини для придбання житла. У випадку недоведення того, що ОСОБА_2 винаймає житло та потребує поліпшення житлових умов, грошову компенсацію б він, на переконання свідка, не отримав.

Допитана в якості свідка ОСОБА_6 (дружина брата відповідача) суду пояснила, що їй відомо, що сторони почали проживати разом з 2014 р. В них народилося двоє дітей, проте приблизно 1,5 р. тому вони розійшлися. ОСОБА_2 проживав у квартирі на підставі договору найму житла, але однією родиною з позивачкою. Свідку також відомо, що ОСОБА_2 отримав грошову компенсацію від військової частини на придбання житла та робив ремонт в квартирі, де проживав разом з ОСОБА_1 . У ОСОБА_2 раніше була приватизована кімната у гуртожитку, проте він її продав, іншого житла в нього немає.

Заслухавши сторони та свідків, повно, всебічно та об`єктивно дослідивши та оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані докази як окремо, так і в їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Так, за вимогами ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідне для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

На підставі ст.ст. 76-81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 належить позивачці ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу від 27.10.2007 (а.с.14-15).

Станом на 29.08.2023 у вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_1 та її діти ОСОБА_7 , 2015 р.н., ОСОБА_8 , 2017 р.н. (а.с.16). Відповідач ОСОБА_2 знятий з реєстрації за вказаною адресою з 28.08.2023 (а.с.26). Як вбачається з даних його паспорта, він був зареєстрований за вказаною адресою з 13.02.2015 (а.с.171).

10.02.2015 між сторонами було укладено договір найму житлового приміщення, що визнається та не заперечується сторонами (а.с.17). За умовами вказаного договору відповідач ОСОБА_2 отримав у тимчасове безоплатне користування 1 жилу кімнату, площею 11,9 кв.м., у квартирі АДРЕСА_1 , загальною площею 49,9 кв.м., яка належить позивачці ОСОБА_1 . Згідно з п.4 договору його укладено на невизначений термін, а наймач по вимозі наймодавця має звільнити квартиру не пізніше 3-місячного терміну після вимоги, провівши ремонт за свій рахунок або компенсує затрати на ремонт по ціні, погодженій наймодавцем.

10.10.2023 позивачкою на ім*я ОСОБА_2 було направлено попередження про виселення з квартири до 10.12.2023, оскільки ОСОБА_1 має намір використовувати квартиру для власного проживання та проживання дітей (а.с.18).

Судом встановлено, що відповідач жиле приміщення не звільнив та продовжує проживати у вищевказаній квартирі.

Також судом встановлено та не заперечується сторонами, що відповідач під час проживання сплачував комунальні послуги за користування квартирою (а.с.41-67).

Також встановлено, що ОСОБА_2 у 2019 році була виплачена грошова компенсація за належне йому для отримання житло в сумі 311899 грн., які він, як він це сам пояснює, поклав на депозит у банку та 02.03.2020 отримав готівкою 13326 дол.США (а.с.72-73, 75).

29.06.2021 ОСОБА_2 за ОСОБА_1 було сплачено військовий збір та податок на доходу за результатами річного декларування в загальній сумі 24 267, 57 грн. (а.с.74).

Згідно з довідкою АТ «Правекс банк» від 03.11.2020 між ОСОБА_1 та банком було укладено договір кредиту 27.10.2007 терміном до 27.10.2027 з лімітом кредитування 15 000 дол.США. станом на 03.11.2020 зобов*язання виконані в повному обсязі (а.с.101). На виконання вказаного договору було укладено договір іпотеки (предмет іпотеки - квартира АДРЕСА_1 ) (а.с.68-71). З квитанції від 03.11.2020 вбачається, що ОСОБА_1 було сплачено на користь банку 8000 дол.США та 50 грн. (а.с.102).

Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.

Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з частиною першої статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Договір найму житла укладається у письмовій формі (частина перша статті 811 ЦК України).

Частиною першою статті 821, частиною першою статті 822 ЦК України передбачено, що договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п`ять років. У разі спливу строку договору найму житла наймач має переважне право на укладення договору найму житла на новий строк. Не пізніше ніж за три місяці до спливу строку договору найму житла наймодавець може запропонувати наймачеві укласти договір на таких самих або інших умовах чи попередити наймача про відмову від укладення договору на новий строк. Якщо наймодавець не попередив наймача, а наймач не звільнив помешкання, договір вважається укладеним на таких самих умовах і на такий самий строк.

Відповідно до частин другої, третьої статті 825 ЦК України договір найму житла може бути розірваний за рішенням суду на вимогу наймодавця у разі невнесення наймачем плати за житло за шість місяців, якщо договором не встановлений більш тривалий строк, а при короткостроковому наймі понад два рази; руйнування або псування житла наймачем або іншими особами, за дії яких він відповідає. Договір найму частини будинку, квартири, кімнати (частини кімнати) може бути розірваний на вимогу наймодавця у разі необхідності використання житла для проживання самого наймодавця та членів його сім`ї. Наймодавець повинен попередити наймача про розірвання договору не пізніше ніж за два місяці.

Згідно з частиною третьою статті 168 ЖК України договір найму житлового приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо житлове приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім`ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці.

За приписами статті 826 ЦК України у разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду без надання їм іншого житла.

Відповідно до статті 169 ЖК України у разі припинення договору найму житлового приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов`язані звільнити житлове приміщення, а в разі відмовлення підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого житлового приміщення.

У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій.

Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватися в судовому порядку.

У постанові Верховного Суду від 10 серпня 2023 року у справі

№ 461/2151/20 зазначено: «оскільки між сторонами існували договірні відносини, то позивач мав порушити питання про розірвання цього договору найму житла в досудовому порядку, письмово попередивши відповідачів про це за три місяці, що узгоджується з приписами статті 825 ЦК України та статті 168 ЖК України. Лише в разі дотримання цього порядку та строків наймачі були б зобов`язані звільнити житлове приміщення, і виключно в разі їх відмови в цьому підлягали б виселенню в судовому порядку, що відповідає приписам статті 169 ЖК України. Отже, головною умовою для звернення наймодавця до суду з позовом про виселення (без вимоги про розірвання договору) є попередження наймачів про наступне розірвання договору за три місяці, що дає їм можливість звільнити житлове приміщення добровільно в позасудовому порядку. Чинний закон безпосередньо передбачає обов`язковий досудовий порядок врегулювання спірного питання між сторонами договору найму житла».

У постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі

№ 487/7049/18 вказано, що «якщо після припинення договору користувач не повертає річ, позичкодавець має право вимагати її примусового повернення, а також відшкодування завданих збитків (стаття 836 ЦК України). Таке втручання у право на житло є пропорційним, оскільки виселення ґрунтується на наведених нормах закону і укладеного сторонами договору, є проявою принципу свободи договору, не суперечить цілям, визначеним у частині другій статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є передбачуваним для відповідача, та є необхідним у демократичному суспільстві. […] За викладених обставин, колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про задоволення позову в частині виселити ОСОБА_1 зі спірної квартири».

Як вказано вище, судом встановлено та не заперечується відповідачем, що 10.10.2023 позивачкою на ім*я ОСОБА_2 було направлено попередження про виселення з квартири до 10.12.2023, оскільки ОСОБА_1 має намір використовувати квартиру для власного проживання та проживання дітей, що також відповідає вимогам п.4 договору найму (а.с.17-18). Відповідач жиле приміщення не звільнив та продовжує проживати у вищевказаній квартирі.

Вирішуючи спір, суд враховує, що позивачка, яка має необхідність у використанні належного їй житла для власного проживання та проживання її дітей, на виконання вимог статті 825 ЦК України, статті 168 ЖК України, завчасно попередила відповідача про необхідність звільнення квартири АДРЕСА_1 . Оскільки матеріали справи не містять відомостей про наявність у ОСОБА_1 іншого житла, належного їй на праві власності, за умови виникнення у останньої необхідності у власному використанні належного їй житла, та завчасного попередження відповідача про необхідність звільнення квартири, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. При цьому неможливість позивачки повноцінно здійснювати свої правомочності щодо володіння, користування та розпорядження спірним нерухомим житлом, в даному випадку, необхідно розцінювати як порушення її прав власника у контексті статті 1 Першого протоколу до Конвенції. ОСОБА_1 не має обов`язку забезпечувати відповідача житлом, а тому останній підлягає виселенню без наданні іншого жилого приміщення.

Суд відхиляє доводи відповідача про те, що він частково оплатив на користь банку зобов*язання позивачки, а тому має право користування квартирою, оскільки вказане належним чином не зафіксовано (оплата банку проведена від імені позивачки), відповідач не отримав право власності на квартиру, і не стосується предмету позову у даній справі, а позовних вимог щодо визнання права власності, права користування, витребування неналежно отриманого майна тощо відповідачем не заявлено.

Суд також відхиляє доводи відповідача про те, що він як колишній член сім*ї позивачки має право користуватися спірною квартирою, оскільки сторони шлюб не укладали та, як встановлено судом під час дослідження матеріалів цивільної справи № 679/1715/18 за позовом ОСОБА_2 до військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання недійсним рішення житлово-побутової комісії та зобов`язання поновити на квартирному обліку, за результатом розгляду якої позов ОСОБА_2 було задоволено, визнано недійсним рішення житлово-побутової комісії військової частини № НОМЕР_1 Національної гвардії України, оформлене протоколом №18 від 27.09.2018 року, про зняття з квартирного обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов при військовій частині НОМЕР_1 та виключення із списку осіб, які користуються правом позачергового отримання житлових приміщень (у списку військовослужбовців які користуються правом позачергового отримання житлового приміщення за №12) прапорщика запасу ОСОБА_2 , складом родини один чоловік, зобов`язано військову частину № НОМЕР_1 Національної гвардії України поновити прапорщика запасу ОСОБА_2 , складом родини один чоловік на квартирному обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов при військовій частині НОМЕР_1 та включити до списку осіб, які користуються правом позачергового отримання житлових приміщень (у списку військовослужбовців які користуються правом позачергового отримання житлового приміщення за №12), з 27 вересня 2018 року, ОСОБА_2 тривалий час доводив, у тому числі, і органам державної влади, іншим особам, що в нього немає сім*ї, він проживає у квартирі за договором найму зі сторонньою особою, в результаті чого і отримав від Держави грошову компенсацію на придбання житла в загальному розмірі близько 13 тис.дол.США.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

У зв`язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено, сплачений нею при подачі позову судовий збір підлягає стягненню з відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 5, 10-13, 76-82, 89, 158, 258, 259, 263-265 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Виселити ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , із квартири АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у виді судового збору в розмірі 1211,20 грн.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Хмельницького апеляційного суду або через Нетішинський міський суд Хмельницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Відомості про сторін у справі:

Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 .

Представник позивача: адвокат Плакса Вячеслав Анатолійович, РНОКПП НОМЕР_4 , місцезнаходження: АДРЕСА_3 .

Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_2 .

Представник відповідача: адвокат Мукомел Людмила Андріївна, РНОКПП НОМЕР_5 , місцезнаходження: Хмельницька область, Шепетівський район, м. Славута, пл. Шевченка, буд. 8А.

Повний текст рішення суду виготовлений 28.01.2025.

Суддя О.М. Томілін