Провадження № 2/522/1299/25
21 січня 2025 року м. Одеса
Приморський районний суд м. Одеси у складі :
головуючого судді Павлик І.А.,
секретаря судового засідання Запольської А.М.,
сторони в судове засідання не з`явилися,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів,
24.07.2024 позивач звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення аліментів.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач та відповідач перебувають у зареєстрованому шлюбі, який було зареєстровано 17.06.2017 Київським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, про що зроблено відповідний актовий запис № 1280. За час перебування у шлюбі у подружжя народилась дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданим Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 22.11.2017, який проживає разом із матір`ю та перебуває на її утриманні. При цьому відповідач є здоровим та працездатним, який може сплачувати аліменти у розмірі 20 000,00 грн.
07.11.2024 ухвалою суду відкрито провадження у справі в порядку в порядку спрощеного позовного провадження.
Відповідач повідомлявся про розгляд справи шляхом розміщення оголошення на сайті Приморського районного суду м. Одеси (двічі) про виклик особи, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме у судове засідання 10.12.2024 та 21.01.2025.
Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось.
Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення).
Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Розглянувши матеріали справи та надавши належну правову оцінку всім наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, з огляду на наступне.
Судом встановлено, що 17.06.2017 Київським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 1280.
За час шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_1 у сторін народився син ОСОБА_3 (свідоцтво про народження від 22.11.2017, Серія НОМЕР_1 , видане Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області).
Дитина станом на дату звернення до суду проживає разом з позивачем, що підтверджується актом від 12.07.2024 про фактичне проживання осіб на території Таїровської територіальної громади Одеського району Одеської області.
Звертаючись до суду з позовом, позивач як на підтвердження платоспроможності відповідача зазначила, що стан здоров`я та матеріальне становище відповідача дозволяє йому утримувати свого неповнолітнього сина, інших дітей у нього немає. Крім того, відповідач працює в фонді лікарів під європейськими організаціями, де зарплата нараховується від інших країн світу. Зазначає, що відповідач має у своїй власності рухоме майно автомобіль, нерухоме майно будинок (квартиру).
Разом з тим, доказів про наявність у ОСОБА_2 на праві приватної власності будь-якого нерухомого чи рухомого майна, позивачем не надано та клопотання про витребування судом відповідних доказів, як і доказів про доходи відповідача, позивачем не заявлялось.
Положеннями ч. 2 ст. 51 Конституції України закріплений обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття.
Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 цієї Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Норми національного та міжнародного права вказують на те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, їхні найкращі інтереси повинні стояти понад усе, дитині має забезпечується такий захист, який є необхідним для її благополуччя.
Згідно з ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
За змістом ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
За змістом ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2024 рік» прожитковий мінімум для дитини віком від 6 до 18 років - з 01.01.2024 становить 3 196,00 грн.
Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України).
Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у СК України.
Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності.
Суд не визначає мінімальний розмір аліментів на одну дитину, оскільки такий встановлюється законом, а не судовим рішенням. При присудженні аліментів, суд враховує, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж визначений законом, зокрема, частиною другою статті 182 СК України.
При цьому суд враховує, що положення ст. 180 СК України зобов`язують обох батьків утримувати дітей до досягнення ними повноліття.
Тобто, встановлений Законом прожитковий мінімум для дитини віком з 6 до 18 років є таким, який відповідно до ст. 180 СК України підлягає розподілу між обома батьками.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просила стягнути з відповідача аліменти на дитину у розмірі 20 000,00 грн. Обґрунтовуючи їх розмір ОСОБА_1 зазначила, що аліменти необхідні, щоб забезпечити матеріальні умови для життя дитини: оплату харчування, одягу, предметів гігієни, шкільного приладдя, спожитих дитиною комунальних послуг, лікування нескладних захворювань. Розрахунок витрат, які позивач несе на утримання дитини складають більше 30 000,00 грн. Крім того, позивач зазначає, що вона є особою з інвалідністю з 01.01.2019 безстроково (довідка до акту огляду медико-соціальної експертної комісії від 08.01.2019).
Разом з тим, будь-яких доказів щодо розміру понесення позивачем щомісячних витрат на дитину, позивачем суду не надано.
Надавши належну оцінку зазначеним доводам позивача та поданим нею доказам, суд вважає їх необґрунтованими та неналежними, оскільки купівля одягу, іграшок, придбання їжі, медичний огляд дитини, відвідування гуртків та забезпечення дозвілля дитини є складовою частиною аліментів. Позивачем не надано доказів наявності у дитини особливих здібностей чи необхідності в особливому харчуванні чи лікуванні дитини.
При цьому суд критично ставиться до арґументацією розміру аліментів сплатою комунальних послуг, оскільки з них не вбачається використання цих коштів лише для потреб дитини.
Позивачем не доведено, що для забезпечення гармонійного розвитку дитини необхідною сумою аліментів є саме 20 000,00 грн.
Водночас судом враховано, що ОСОБА_1 не надано до суду доказів про стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, батьків; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав, купівлю цінного рухомого чи нерухомого майна, тощо.
Визначаючи розмір аліментів на дитину, ураховуючи принцип розумності і справедливості, зважаючи на те, що відповідач за віком є працездатним та має стабільний заробіток, зважаючи на те, що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері так і батька, суд вважає за можливе частково задовольнити позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на дитину у розмірі 5 000,00 грн.
При цьому суд враховує, що відповідачем не надано суду доказів, які б підтверджували його неспроможність сплачувати позивачу аліменти на утримання їх спільної дитини у розмірі 5 000,00 грн.
Суд зазначає, що сторони не позбавлені можливості згодом, у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України, звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів (ч. 1 ст. 192 СК України).
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.
Згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір, від сплати якого позивач була звільнена відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».
Керуючись ст.ст. 81, 141, 223, 259, 263-265, 268, 284, 352, 354 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНКОПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНКОПП: НОМЕР_3 , АДРЕСА_2 ) аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 ) у сумі 5 000,00 грн щомісячно, починаючи стягнення з 22 липня 2024 року і до досягнення дитиною повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 .
В решті позовних вимог відмовити.
Рішення підлягає негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНКОПП: НОМЕР_2 , АДРЕСА_1 ) 1 211,20 грн судового збору в дохід держави.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Апеляційну скаргу на рішення суду може бути подано протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення до Одеського апеляційного суду.

Повний текст судового рішення складено 27.01.2025.

Суддя І.А. Павлик