"28" січня 2025 р. Єдиний унікальний номер судової справи: 150/548/24
Номер провадження: 2/150/26/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2025 року с. Мазурівка

Чернівецький районний суд Вінницької області в складі:

головуючого судді Суперсона С.П.,

за участі секретаря Дудки А.Ю.,

відповідача ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

ВСТАНОВИВ:

На розгляд суду надійшла цивільна справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 12 листопада 2020 року між АТ «ОТП Банк» та відповідачем було укладено кредитний договір № за умовами якого банк надав позичальнику кредит на споживчі потреби з фіксованою ставкою 19,99% за користування кредитом. Загальний розмір кредиту 206 336,00 грн.

Втім, позичальник не виконав умови кредитного договору щодо повернення кредитних коштів, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість, яка станом на 21.06.2024 становить 230 909,11 грн., яка складається з заборгованості по тілу кредиту у розмірі 143 288,26 грн., заборгованості по відсотках за користування кредитом у розмірі 31,20 грн., та комісії за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 87 589,65 грн.

21 червня 2024 року між АТ «ОТП Банк» та ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» було укладено договір факторингу № 21/06/24, на підставі якого відбулося відступлення прав вимоги за кредитним договором № . На підтвердження укладення договору факторингу позивачем надано суду копію договору, витягу з реєстру боржників, акту приймання-передачі реєстру боржників та докази здійснення оплати за договором факторингу.

Тому, з метою захисту своїх прав як нового стягувача, позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у загальному розмірі 230 909,11 грн., понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 3 463,64 грн. та витрати на правничу допомогу у розмірі 9 200,00 грн.

Відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, у якому останній повністю заперечує проти позовних вимог та просить відмовити у їх задоволенні. Так, відповідач посилається на те, що у відповідності до Закону України «Про банки і банківську діяльність», постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року по справі № 363/1834/17 та по справі № 496/3134/19, зазначена у кредитному договорі комісія за обслуговування кредиту (управління кредитом) є нікчемною, а тому вимога позивача про стягнення коштів у розмірі 87 589,65 грн. є безпідставною. Тому відповідач вказує на те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості є необґрунтованим та недоведеним.

Також відповідач у відзиві заперечив щодо розміру судових витрат на правову допомогу, адже у акті приймання-передачі вказано про проведення аналізу правових позицій Верховного Суду, хоча у позовній заяві такі позиції не наведено, а навпаки обґрунтовано позов всупереч правовим позиціям Верховного Суду. Також позивачем не надано детальний опис робіт (наданих послуг) та здійснених ним витрат необхідних для надання правової допомоги.

Позивач скористався своїм правом відповіді, де зазначив, що умовами кредиту передбачено сплату комісії за розрахунково-касове обслуговування, а не комісії за управління кредитом. Вказаний вид комісії прямо передбачено Законом України «Про споживче кредитування» та правомірність нарахування такого виду комісії констатовано у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року по справі № 496/3134/19. Таким чином, на переконання позивача, посилання відповідача на несправедливість такої умови кредитного договору як комісія за обслуговування кредитної заборгованості є помилковим та таким, що суперечить статті 8 Закону України «Про споживче кредитування».

Відповідач в свою чергу скористався правом заперечення на відповідь на відзив, де додатково зауважив на безпідставність нарахування комісії за обслуговування кредиту та нікчемність такої вимоги.

Представник позивача в судове засідання не з`явився. Подав заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи у його відсутність.

Відповідач в судовому засіданні підтримав доводи, викладені у письмових заявах по суті справи. Додатково зазначив з приводу вимоги про стягнення з нього витрат на професійну правничу допомогу, а саме, що в штаті позивача мав би бути юрист, компетентний у складанні подібного роду позовних заяв, що є безпосереднім видом діяльності позивача, а тому на відповідача не може бути покладено додатковий тягар у вигляді стягнення коштів на надання позивачеві правової допомоги за звернення до суду з цим позовом.

Суд, заслухавши пояснення відповідача, дослідивши письмові матеріали справи та наявні при ній докази дійшов висновку про наступне.

Судом встановлено, що 12 листопада 2020 року між АТ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № .

Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_1 отримав споживчий кредит у розмірі 206 336,00 грн. з кінцевим терміном повернення 12 листопада 2025 року. Кредитним договором також передбачено сплату комісії за управління кредитом у розмірі 1,5% від суми кредиту щомісячно, фіксовану процентну ставку у розмірі 0,01% річних.

Сторонами складено та узгоджено орієнтовний графік платежів, графік платежів та розрахунок загальної вартості кредиту, що скріплено підписами сторін.

Позивачем надано відповідачу суму кредиту, що підтверджується заявою на видачу готівки № 19402334 від 12 листопада 2020 року (а.с. 15).

Розрахунками заборгованості наданими АТ «ОТП Банк» підтверджується факт часткового виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, а також наявність у відповідача заборгованості за невиконання взятих на себе зобов`язань, яка станом на 21 червня 2024 року становить 230 909,11 грн. та складається із заборгованості по тілу кредиту у розмірі 143 288,26 грн., заборгованості по відсотках за користування кредитом у розмірі 31,20 грн., та комісії за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 87 589,65 грн. (а.с. 29-93).

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України).

Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно з статтею 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються у договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі №393/126/20 зроблено висновок про те, що під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація. Правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами. Першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін. Зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину.

Положеннями статті 81 ЦПК України регламентовано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків (стаття 76 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин, які входять до предмета доказування у справі. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідач факт одержання кредитних коштів не заперечує, а тому суд вважає зазначену обставину такою, що не підлягає доказуванню.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини першої статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

За змістом частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування позикодавцеві грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок або реального повернення коштів.

У матеріалах справи наявні належним чином засвідчені копії кредитного договору, детальний розпис складових загальної вартості кредиту та графік платежів.

Отже, АТ «ОТП БАНК» та ОСОБА_1 погодили умови кредитного договору щодо розміру кредиту, мети та строку кредитування, про сплату процентів за користування кредитними коштами, їх розмір та порядок сплати таких процентів.

Судом також встановлено, що сторонами було визначено кінцевий строк кредитування до 12 листопада 2025 року.

За загальним правилом, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом; припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом; зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.ст. 598, 599 ЦК України).

Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (ст.631 ч.ч. 1, 4 ЦК України).

Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України).

Якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін).

Судом встановлено, що ОСОБА_1 не виконав взятих на себе зобов`язань та з лютого 2022 року не виконує умов договору.

Судом також встановлено, що між АТ «ОТП БАНК» та ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» було укладено договір факторингу від 21 червня 2024 року № 21/06/24, за яким банк відступив позивачеві право грошової вимоги за кредитною заборгованістю ОСОБА_1 . На підтвердження виконання умов договору факторингу судом було досліджено договір факторингу, реєстр боржників № 1 до договору факторингу № 21/06/24 від 21 червня 2024 року, акт приймання-передачі реєстру боржників № 1 до договору факторингу № 21/06/24 від 21 червня 2024 року, платіжні інструкції № 3073 та № 3074 від 21 червня 2024 року.

На підставі вказаних документів встановлено, що ТОВ «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» набуло право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № .

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідач у поданій до суду зустрічній позовній заяві заперечує проти вимог позивача про стягнення комісії, вважаючи вказані умови договору нікчемними.

Розглядаючи наведені аргументи, суд виходить із наступного.

Так, відповідно до пункту 4 частини першої статті 1 Закону України «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.

Згідно з частиною другою статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

Отже, Закон України «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту.

На виконання вимог, у тому числі, пункту 4 частини першої статті 1 та частини другої статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» Правління Національного банку України постановою від 08 червня 2017 року № 49 затвердило Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила про споживчий кредит). Цією ж постановою визнано такою, що втратила чинність, постанову Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту».

Відповідно до пункту 5 Правил про споживчий кредит банк надає споживачу детальний розпис складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та супутніх послуг банку та кредитного посередника (за наявності) за кожним платіжним періодом, за формою, наведеною в додатку 2 до цих Правил.

Банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки (пункт 8 Правил про споживчий кредит).

Згідно з додатком 1 до Правил про споживчий кредит, загальні витрати за споживчим кредитом, тобто витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги банку (у тому числі за ведення рахунків) та кредитного посередника (за наявності), які сплачуються споживачем і пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту.

Правила про споживчий кредит розроблені й затверджені на виконання вимог Закону України «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій банку щодо встановлення у договорі споживчого кредиту комісії за обслуговування кредитної заборгованості.

Закон України «Про споживче кредитування» розмежовує оплатність та безоплатність надання інформації про кредит залежно від періодичності звернення споживача із запитом щодо надання такої інформації.

Відповідно до частини першої статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» після укладення договору про споживчий кредит кредитодавець на вимогу споживача, але не частіше одного разу на місяць, у порядку та на умовах, передбачених договором про споживчий кредит, безоплатно повідомляє йому інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої кредитодавцю, надає виписку з рахунку/рахунків (за їх наявності) щодо погашення заборгованості, зокрема інформацію про платежі за цим договором, які сплачені, які належить сплатити, дати сплати або періоди у часі та умови сплати таких сум (за можливості зазначення таких умов у виписці), а також іншу інформацію, надання якої передбачено цим Законом, іншими актами законодавства, а також договором про споживчий кредит.

Згідно з частиною п`ятою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними.

З урахуванням викладеного, комісія за обслуговування кредитної заборгованості може включати плату за надання інформації про стан кредиту, яку споживач вимагає частіше одного разу на місяць. Умова договору про споживчий кредит, укладеного після набуття чинності Законом України «Про споживче кредитування» (10 червня 2017 року), щодо оплатності інформації про стан кредитної заборгованості, яку споживач вимагає один раз на місяць, є нікчемною відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 липня 2022 року у справі № 496/3134/19.

У постанові Верховного Суду від 31 серпня 2022 року у справі № 202/5330/19 зазначено, що «у кредитному договорі не зазначено перелік додаткових та супутніх банківських послуг кредитодавця та/або кредитного посередника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і поверненням кредиту, які надаються позивачу та за які банком встановлена щомісячна комісія за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування). При цьому до таких послуг не може бути віднесено щомісячне надання інформації про стан кредиту, яку споживач має право отримувати безоплатно згідно з частинами першою та другою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування». Банк не зазначив та не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладення оспорюваного кредитного договору. За таких обставин положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісячно сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

Судом установлено, що умовами кредитного договору від 12 листопада 2020 року передбачено сплату позичальником щомісячної комісії за управління кредитом (комісія за обслуговування кредитної заборгованості згідно графіку платежів та комісія за розрахунково-касове обслуговування згідно розрахунку заборгованості за кредитом від 21 червня 2024 року), яка складає 19,99 % від суми кредиту.

При цьому, вказавши вказану комісію як щомісячний платіж, кредитним договором встановлено вказану плату без уточнення систематичності запиту такої інформації споживачем.

Надання інших послуг за обслуговування кредиту, не пов`язаних з інформуванням про стан кредитної заборгованості, за вказану плату умовами договору не передбачено.

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позивач не надав доказів наявності, переліку таких послуг і погодження їх зі споживачем при укладенні оспорюваного кредитного договору, а тому положення кредитного договору щодо обов`язку позичальника щомісяця сплачувати плату за обслуговування кредиту (розрахунково-касове обслуговування) є нікчемними відповідно до частин першої та другої статті 11, частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування».

З урахуванням викладеного, позовна вимога про стягнення комісії в розмірі 87 589,65 грн. є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

При цьому, сума заборгованості за тілом кредиту у розмірі 143 288,26 грн. та відсотки у розмірі 31,20 грн. підтверджуються наданими суду письмовими доказами, не спростовано контраргументами відповідача, а тому підлягає присудженню до стягнення з відповідача на користь позивача.

Вирішуючи про розподіл судових витрат суд виходить із наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Позивачем при зверненні до суду із цим позовом було сплачено судовий збір у розмірі 3 463,64 грн., що відповідає сумі пред`явленій до стягнення.

З огляду на те, що судом відмовлено в задоволенні позовних вимог в частині стягнення комісії, при цьому задоволено позовні вимоги у розмірі 143 319, 46 грн., суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути на користь позивача суму судового збору, що становить 3028,00 грн., що є мінімальною сумою судового збору за звернення до суду юридичної особи з вимогою майнового характеру.

Вирішуючи питання щодо присудження з відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з наступного.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Позивачем на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу надано суду копію договору про надання правничої допомоги № 03-07/24 від 03 липня 2024 року, копію акту приймання-передачі наданих послуг № 1 від 15 липня 2024 року з переліком наданих адвокатом послуг.

Відповідач у відзиві на позовну заяву та поясненнях, наданих в судовому засіданні заперечує щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу, вважає, що адвокатом не здійснювалося вивчення практики Верховного Суду при складанні позовної заяви, інші доводи відповідача зводяться до небажання сплачувати відповідні судові витрати на користь позивача.

Надаючи оцінку наданим доказам суд зважає, що позивачем доведено обставину отримання професійної правничої допомоги в межах даної цивільної справи та вартість послуг адвоката у заявленому розмірі 9200,00 грн.

Також суд враховує, що справа дійсно є незначної складності, в даній категорії спірних правовідносин наявна усталена судова практика, обсяг досліджених доказів є невеликим, справа розглядалася в порядку спрощеного позовного провадження, а також враховує обсяг наданих адвокатом послуг, до яких належать надання консультації, аналіз практики судів вищої інстанції, написання позовної заяви, та приходить до висновку про доведеність та співрозмірність вартості послуг адвоката складності справи та обсягу наданих адвокатських послуг, а також співрозмірність вартості послуг адвоката Литвиненко О.І. у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 9 200,00 грн. витрат на правничу допомогу.

Саме такий розмір витрат, на переконання суду, є об`єктивним, співмірним зі складністю справи та виконаною адвокатом роботою у ній, а також співрозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.

Керуючись ст.ст. 525, 526, 530, 549, 610, 611, 1049, 1050 ЦК України, ст.ст. 14, 12, 13, 76-83, 130, 131, 259, 263-265, 280-283 ЦПК України, -

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації місця проживання АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» (ІКЮО 40340222, адреса реєстрації юридичної особи пл. Солом`янська, 12, м. Київ, 03035) заборгованість за кредитним договором у розмірі 143 319 (сто сорок три тисячі триста дев`ятнадцять) гривень 46 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації місця проживання АДРЕСА_1 ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК «ЕЛІТ ФІНАНС» понесені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 3028,00 (три тисячі двадцять вісім) гривень та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9 200,00 (дев`ять тисяч двісті) гривень.

В решті вимог відмовити.

Рішення може бути оскаржено на протязі тридцяти днів з дня його проголошення шляхом подання апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду безпосередньо.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду.

Повний текст судового рішення виготовлено у відповідності до ст. 259 ЦПК України 28.01.2025.

Головуючий суддя С.П. СУПЕРСОН