Провадження № 2/641/144/2025 Справа № 641/7601/19
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2025 року Комінтернівський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Маньковської О.О.,

за участю позивача відповідача ОСОБА_1 ,

представника позивача відповідача адвоката Зінов`євої А.Ю.,

представника відповідача- позивача адвоката Дідурик Л.І.,

секретаря Почерніної А.Д.,

при розгляді у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові в режимі відео конференції цивільної справи в порядку загального позовного провадження за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна приватною особистою власністю, за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати квартиру АДРЕСА_1 її особистою приватною власністю, відшкодувати судові витрати.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що відповідач та позивач перебували в зареєстрованому шлюбі з 20.10.2001 року до 26.06.2016року, коли рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 26.06.2016 року шлюб між сторонами було розірвано. Від шлюбу сторони мають сина. Перебуваючи у шлюбі, за договором купівлі-продажу від 18.08.2011 року позивачем за власні кошти придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 вартістю 516000 грн., право власності було зареєстровано за позивачем. Купівля квартири відбулася за грошові кошти, які позивач отримала від продажу належної їй квартири АДРЕСА_2 , а саме 200000 грн.; частину грошових коштів у сумі 320000 грн. передано позивачу її батьком на підставі договору позики. Крім того, позивач зазначила, що до моменту придбання квартири та на час її придбання, вона була працевлаштована, отримувала заробітну плату. Грошові кошти, які спільно набуті під час подружнього життя, на купівлю спірної квартири не використовувались, відповідач власних коштів на придбання квартири не надавав, за комунальні послуги у спірній квартирі не сплачував.

Відповідач ОСОБА_2 надав відзив на позов, зазначив, що договір купівлі-продажу спірної квартири не містить посилань на джерела походження грошових коштів позивача, сплачених за договором купівлі-продажу, як і не містить посилань на те, що ОСОБА_1 придбала нерухомість за власні кошти. Відповідач зазначив, що повинен був знати, що спірне житло придбане за власні та запозичені кошти позивача, оскільки це є істотною умовою договору купівлі-продажу. Крім того, відповідачу не було відомо про існування договору позики та умови погашення боргу. Також вказав, що в зазначеному договорі позики, на який посилається сторона позивача, в якості позикоотримувача вказана невідома особа ОСОБА_1 . Крім того, договір позики укладений 11.07.2011 року, тоді як паспорт, відомості про який містить договір позики, виданий позикодавцю ОСОБА_3 - 17.11.2011 року, тобто після дати укладання договору позики. Також, в п.1.1 договору вказано, що позичальник зобов`язується повернути суму позики в строк 15 років до 11.07.2026 року, а в п.2.2 вказано, що позичальник зобов`язується повернути суму позики протягом року після передачі суми позики позикодавцем позичальнику, тобто даний договір містить невідповідності.

ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому просить визнати за ним право власності на частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , яка є спільною сумісною власністю подружжя, шляхом поділу вказаної квартири, стягнути судові витрати.

В обґрунтування зустрічного позову зазначив, що спірна квартира набута у період шлюбу за спільні кошти подружжя, про що свідчить його нотаріально завірений дозвіл на купівлю спірної квартири, та про що зазначено в Договорі купівлі-продажу квартири, а тому спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Зауважив, що оформлення права власності на квартиру відбулось на ім`я колишньої дружини, оскільки відповідач-позивач часто перебував у відрядженнях. Вказав, що спірна квартира використовувалась для проживання подружжя, а з липня 2011 року в ній проживав відповідач -позивач, оскільки він працював у місті Харкові, а позивач-відповідач разом з їх сином мешкали у смт.Червоний Донець. Після розлучення у 2016 році колишня дружина здавала спірну квартиру в оренду. Перебуваючи у постійних відрядженнях, відповідач-позивач залишив квартиру для того, щоб в ній проживав їх син.

Позивачем-відповідачем подано відзив на зустрічну позовну заяву, в якому остання просить відмовити в задоволенні зустрічних позовних вимог, посилаючись на те, що спірна квартира була придбана за її особисті кошти для власних потреб, а саме для облаштування майстерні для пошиття одягу. Оскільки позивач-відповідач перебувала у шлюбі, законодавство вимагало отримання згоди чоловіка на купівлю квартири, про що було зазначено у договорі. Відповідачем-позивачем не надано жодних доказів того, що спірна квартира була придбана за рахунок спільних коштів подружжя або спільною працею сторін, не підтверджено користування відповідачем-позивачем квартирою для спільних потреб родини, у зв`язку із чим, зустрічні позовні вимоги щодо визнання права власності за відповідачем-позивачем на частину спірною квартири - є безпідставними та необґрунтованими. Також позивач-відповідач вказала, що законодавство не мітить положень щодо обов`язку зазначення у договорі купівлі-продажу джерел походження грошових коштів на придбання майна, а тому відповідач-позивач має довести, що кошти, отримані від продажу квартири в смт.Червоний Донець, яка належала їй на праві особистої власності, були витрачені нею на інші цілі, ніж купівля спірної квартири, однак доказів цього суду не надано. Невірне зазначення ім`я позичальника, невірна дата видачі паспорта позикодавця є опискою. Крім того, наявність згоди відповідача-позивача на купівлю спірної квартири не доводить факту придбання квартири за спільні кошти подружжя.

В судовому засіданні позивач - відповідач ОСОБА_1 , її представник адвокат Зінов`єва А.Ю. позов підтримали, просили суд позовні вимоги задовольнити. Проти вимог зустрічного позову заперечували.

Представник відповідача -позивача адвокат Дідурик Л.І. зустрічний позов в судовому засіданні підтримала, заперечувала проти задоволення вимог первісного позову.

В судове засідання відповідач -позивач ОСОБА_2 не з`явився, про місце, дату і час судового засідання повідомлений своєчасно і належним чином, повноважний представник, інші учасники судового розгляду не заперечували проти розгляду справи за відсутності відповідача -позивача.

Таким чином, суд дійшов висновку про розгляд справи за відсутності відповідача-позивача, повідомленого про місце, дату і час слухання справи, з врахуванням думки представника, та інших учасників судового розгляду, які не заперечували проти розгляду справи за відсутності відповідача-позивача, за участі повноважного представника.

Суд, заслухавши пояснення учасників справи, свідків, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та зустрічні позовні вимоги та заперечення, дослідивши матеріали справи та надані докази, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ч. 1ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 3ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до положень СК України засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92).

Главою 8 СК України регулюється право спільної сумісної власності подружжя.

Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК та ЦК України.

Так, судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 20.10.2001 року, про що свідчить свідоцтво про одруження серії НОМЕР_1 , видане 20.10.2001 року Червонодонецькою селищною радою Балаклійського району Харківської області, актовий запис (т.1, а.с.9).

Рішенням Балаклійського районного суду Харківської області від 26.06.2016 року (справа 610/2015-16-ц) шлюб між сторонами розірвано (т.1, а.с.10; т.2, а.с.125-126).

Згідно з договором купівлі-продажу від 18.08.2011 року, продавець ОСОБА_4 передав у власність, а ОСОБА_1 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_1 , вартість 516000,00 грн. В ч.7 вказаного договору вказано, що купівля квартири вчиняється за згодою чоловіка- ОСОБА_2 (т.1, а.с. 18).

Як вбачається із заяви, посвідченої приватним нотаріусом Балаклійського районного нотаріального округу Харківської області Іноземцевою Р.М., 13.08.2011 року ОСОБА_2 дав згоду на купівлю його дружиною ОСОБА_1 на умовах та на її розсуд, будь-якої квартири в місті Харкові, при цьому, стверджує, що цей договір буде укладатись на умовах, які вони попередньо обговорили і вважають вигідними для них, і укладання цього договору відповідає їхньому спільному волевиявленню (т. 1, а.с. 104).

Як вбачається із витягу про державну реєстрацію прав КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» № 31196353 від 05.09.2011 року, квартира АДРЕСА_1 , зареєстрована за ОСОБА_1 на підставі договору купівлі-продажу на праві приватної власності (т.1, а.с.20).

Згідно договору купівлі-продажу від 09.07.2011 року, продавець ОСОБА_1 продала, а покупець ОСОБА_5 придбала квартиру АДРЕСА_2 , вартість 200 000грн. (а.с.206 Т2).

Звертаючись з позовом, в якому позивач-відповідач ОСОБА_1 просить визнати квартиру АДРЕСА_1 її особистою приватною власністю, остання зазначила, що, перебуваючи у шлюбі з відповідачем, за договором купівлі-продажу від 18.08.2011 року позивач за власні кошти придбала квартиру вартістю 516000 грн. Купівля квартири відбулася за грошові кошти, які позивач отримала від продажу належної їй квартири АДРЕСА_2 , а саме 200000 грн., а частину грошових коштів у сумі 320000 грн. передано позивачу її батьком на підставі договору позики.

Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Обгрунтовуючи позов, позивач-відповідач ОСОБА_1 посилалась на договір купівлі-продажу від 09.07.2011 року квартири у смт. Червоний Донець, Балаклійського району Харківської області, згідно якого остання продала належну їй квартиру за 200000 грн., а також посилалась на договір позики від 11.07.2011 року, з якого вбачається, що позикодавцем ОСОБА_3 (паспорт серії НОМЕР_2 , виданий 17.11.2011 року) передано позичальнику ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_3 , виданий 21.01.2002 року) позику на суму 320000,00 грн. з метою купівлі квартири позичальником, яка зобов`язується повернути зазначену суму позики в строк 15 років до 11.07.2026 року. Також в п.2.2 зазначено, що позичальник зобов`язується повернути суму позики протягом року після передачі суми позики позикодавцем позичальнику (т.1, а.с.21).

ОСОБА_1 , допитана в судовому засіданні також в якості свідка, пояснила, що спірну квартиру придбала за кошти від продажу квартири в смт. Червоний Донець та за кошти, займані в батька, чоловік не приймав участь у придбанні спірної квартири, оскільки в нього не було на це коштів. Пояснила, що за продаж квартири в смт.Червоний Донець отримала 34000 доларів США та віддала на зберігання батькам. В той же день вона з батьком уклала договір позики й позичила у батька 30000 доларів США, про що був складений договір позики, проте гроші їй передані не були, оскільки їх не було де зберігати, й договір позики був складений про всяк випадок. Договір позики містить невідповідності, оскільки складався нею самостійно на прикладі типового договору позики, який вона знайшла в інтернеті, гроші їй батьки передали під час укладання договору купівлі-продажу спірної квартири. Гроші в батька позичала в доларах, борг до цього часу не повернула. Про укладення договору позики її чоловік був обізнаний. Зазначила, що в договорі купівлі-продажу спірної квартири не вказала про купівлю даного майна за власні кошти, оскільки про необхідність зазначення вказаних даних її нотаріус не повідомив. Пояснила, що вся сума вартості спірної квартири 64500 доларів США знаходилась на зберіганні в батьків. Зазначила, що спірну квартиру придбала, оскільки займається в`язанням та планувала відкрити майстерню.

Свідок ОСОБА_3 , який є батьком позивача-відповідача, в судовому засіданні зазначив, що передав гроші доньці за договором позики 320000,00 грн., проте, не пам`ятає коли це було. Вподальшому свідок стверджував, що грошові кошти 320 000 грн. доньці не передавав, й цим питанням займалась дружина. Також пояснив, що гроші донька до цього часу не повернула. Крім того, пояснив, що з продажу квартири в смт. Червоний Донець, донька отримала 30000 доларів США, проте, де вона їх зберігала йому не відомо. Зазначив, що був присутній при укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири, але хто передавав гроші за купівлю даної квартири - не бачив.

Аналізуючи покази свідка ОСОБА_1 та свідка ОСОБА_3 , суд оцінює їх критично, як такі, що є суперечливими та неузгодженими між собою. Так, ОСОБА_1 пояснила, що за договором позики отримала від батька свідка ОСОБА_3 грошові кошти в іноземній валюті, а саме в доларах, тоді як свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні зазначив, що за договором позики передав доньці грошові кошти в національній валюті - в гривнях. Також показання свідка ОСОБА_1 в зазначеній частині суперечать самому договору позики від 11.07.2011року, згідно якого ОСОБА_1 отримано від ОСОБА_3 за даним договором суму в розмірі 320 000 грн.(а.с.21 Т1). Також суд приймає до уваги, що свідок ОСОБА_3 надав суперечливі покази з приводу факту передачі та отримання грошей донькою - ОСОБА_1 . Крім того, покази вказаних свідків є різноречивими в частині суми, отриманої ОСОБА_1 з продажу квартири в смт.Червоний Донець 30000 доларів США та 34000 доларів США. Також щодо зберігання грошових коштів та передачі суми вартості спірної квартири при купівлі-продажу свідки також надали суперечливі покази. Крім того, свідок ОСОБА_1 стверджувала, що договір позики з ОСОБА_3 був укладений в день продажу квартири в смт.Червоний Донець, тоді як ці дати є різними. Так, договір позики складений 11.07.2011року, тоді як договір купівлі-продажу квартири в смт.Червоний Донець 09.07.2011року (а.с.206 Т2). Крім того, в судовому засіданні свідок ОСОБА_1 пояснила, що спірну квартиру придбала, оскільки займається в`язанням та планувала відкрити майстерню, тоді як у відзиві на зустрічний позов та в письмових поясненнях (а.с.61 Т1), ОСОБА_1 зазначила, що спірну квартиру придбала з метою розвивати свої творчі здібності та планувала відкрити майстерню з крою та шиттю одягу.

З огляду на вищевикладене, показання вказаних свідків ОСОБА_1 , ОСОБА_3 - судом оцінюються критично, як такі, що є суперечливими як між собою, так й не відповідають іншим наданим самою позивачем ОСОБА_1 письмовим доказам.

Також суд критично оцінює договір позики від 11.07.2011 року, згідно якого позикодавцем ОСОБА_3 передано позичальнику ОСОБА_1 позику на суму 320000,00 грн. (т.1, а.с.21), при цьому суд приймає до уваги, що показання свідків ОСОБА_1 та ОСОБА_3 , які є сторонами даного договору, щодо дати укладення даного договору, а також суттєвих умов договору суми позики, валюти, в якій визначена позика, факту передачі грошових коштів за договором - є такими, що є суперечливими між собою. Також суд приймає до уваги, що між відомостями, вказаними в договорі та між фактичними даними вбачаються невідповідності, а саме: позичальником за договором позики є ОСОБА_6 , тоді як позивачем відповідачем у справі є ОСОБА_7 ; договір позики укладений 11.07.2011 року, тоді як паспорт, відомості про який містить договір позики, виданий позикодавцю ОСОБА_3 - 17.11.2011 року, тобто після дати укладання договору позики. Крім того, при оцінці даного доказу, суд враховує, що даний договір не містить відомостей про обізнаність чоловіка позичальника ОСОБА_1 ОСОБА_2 про укладення даного договору.

З огляду на вищевикладене, суд оцінює даний доказ критично, як такий, що не є достовірним доказом, а тому не може бути прийнятий до уваги судом при встановленні фактичних обставин даної справи.

Разом з цим, суд приймає до уваги надані відповідачем позивачем ОСОБА_2 докази: довідка про те, що останній з 20.06.2011 року по 14.04.2015 року працював на посаді головного геолога відділу геології у ПАТ «Укргазвидобуток» та копію трудової книжки, з якої вбачається, що ОСОБА_2 був офіційно працевлаштованим з 26.07.2006 по 12.08.2008 р., з 14.08.2008 по 18.11.2009 р., з 02.03.2010 по 17.06.2011р., з 20.06.2011 по 14.04.2015 р. (т.1, а.с. 101-103).

Крім того, згідно відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПС України про суми виплачених доходів, ОСОБА_2 з 2001 року по 2011 рік працював й отримував доход (т.1, а.с.47-48).

Також при прийнятті рішення в даній справі суд враховує, що позивачем-відповідачем ОСОБА_1 в судовому засіданні не доведено про обізнаність чоловіка ОСОБА_2 щодо укладення договору позики від 11.07.2011 року дружиною ОСОБА_1 на суму 320 000грн.

Крім того, судом приймається до уваги, що договір купівлі-продажу 18.08.2011 року, згідно якого продавець ОСОБА_4 передав у власність, а ОСОБА_1 прийняла у власність квартиру АДРЕСА_1 , вартість 516000,00 грн. не містить відомостей про те, що дана квартира купувалась ОСОБА_1 за власні особисті кошти.

Так, в частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Так, у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.

Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

Частиною першою статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі справа № 725/1776/18 (провадження № 61-7911св19).

Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них.

Таким чином, суд вважає встановленим та доведеним, що спірна квартира АДРЕСА_1 є об`єктом права спільної сумісної власності сторін, оскільки придбана в період шлюбу, за спільні кошти подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , незалежно від того, що оформлена та зареєстрована за позивачем відповідачем.

Суд критично оцінює пояснення позивача-відповідача ОСОБА_1 в тій частині, що спірна квартира АДРЕСА_1 була придбана нею не за спільні сумісні грошові кошти подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , а за особисті грошові кошти останньої, оскільки дані факти не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду та не доведені позивачем-відповідачем в судовому засіданні, а тому суд дійшов висновку про те, що в даному випадку презумпція спільності права власності подружжя стосовно спірної квартири АДРЕСА_1 під час судового розгляду позивачем-відповідачем ОСОБА_1 не спростована.

З огляду на вищевикладене,суд дійшов висновку про відмову в задоволенні первісних вимог позивача-відповідача ОСОБА_1 , та задоволення зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 в частині визнання права власності на частину квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_3 , що є спільною сумісною власністю подружжя - за ОСОБА_2 .

Відповідно до ст. 141ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Крім того, при розв`язанні клопотання відповідача-позивача про стягнення витрат на правничу допомогу, суд виходить з наступного.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, у числі інших, витрати на професійну правничу допомогу (ч. 1,3 ст. 133 ЦПК України).

Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Частинами 2, 3, 8 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові втирати витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Разом з тим, на підтвердження розміру понесених витрат на правову допомогу відповідаем позивачем ОСОБА_2 надано:

-копію договору про надання правової допомоги ОСОБА_8 адвокатом Дідурик Л.І. від 01.05.2023 року (т.2, а.с.21-23);

- копію розрахунку витрат, з якого вбачається, що адвокатом надані вказані послуги: консультації з приводу розгляду справи 5000 грн.; складання клопотання про відкладення судового засідання 02.05.203 року 1500 грн.; складання клопотання про виклик свідків 1500 грн.; складання клопотання про відкладення судового засідання 13.06.203 року 1500 грн.; участь в судових засіданнях в режимі відеоконференції 28.06.2023, 17.09.2023, 12.10.2023, 06.03.2024, 08.04.2024, 06.05.2024, 15.06.2024, 25.06.2024, 18.07.2024, 17.09.2024 р. 1500 грн. за кожне засідання, загальна сума 24500 грн. (т.2, а.с.233);

- чек про сплату ОСОБА_2 суми в розмірі 24500 грн. на рахунок адвоката Дідурик Л.І. з призначенням платежу оплата юридичної допомоги оплату правових послуг.

Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Відповідно до постанови Об`єднаної палати Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року по справі №922/445/19, розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги при наданні відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо в визначаються в договорі про надання правової допомоги (ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Засади обчислення гонорару (фіксована сума, погодинна оплата, доплата гонорару за позитивний результат по справі тощо) визначаються за домовленістю між адвокатом та клієнтом і також мають бути закріплені в угоді.

Європейським судом з прав людини висловлена правова позиція, згідно з якою при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим (остаточне рішення Європейського суду з прав людини від 10 січня 2010 року, №33210/07 і 41866/08) та «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 зроблено висновок, що під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд, за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу. У такому випадку суд, відмовляє стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково та відповідно не покладає такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення. При цьому в судовому рішенні суд повинен конкретно вказати, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести мотивацію такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Суд, оцінюючи обґрунтованість позовної заяви в частині стягнення витрат на правову допомогу, в контексті положення частини четвертої статті 137 ЦПК України, тобто щодо співмірності витрат на оплату послуг адвоката із складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ критерії, вважає, що заявлена відповідачем - позивачем сума є неспівмірною.

Так, суд враховує характер правовідносин, обсяг наданих адвокатом послуг заявнику, складність справи, необхідність процесуальних дій сторони, реальність наданих адвокатських послуг, розумність їхнього розміру та приходить до висновку що розмір витрат на правову допомогу адвоката в суді, який підлягає відшкодуванню на користь відповідача - позивача за рахунок позивача-відповідача, підлягає зменшенню та відшкодуванню у сумі 15 000,00 грн.

Керуючись ст. ст. 4, 5, 12, 13, 76-81, 137, 139, 141, 206, 258, 259, 263- 265, 268 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна особистою приватною власністю відмовити.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя- задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на частини квартири АДРЕСА_1 , що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 1073 (одна тисяча сімдесят три) грн. 60 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15000 (п`ятнадцять тисяч) грн. 00 коп.

В задоволенні зустрічних позовних вимог в іншій частині відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Харківського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Позивач відповідач - ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_4 , адреса АДРЕСА_4 .

Відповідач позивач - ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_5 , адреса: АДРЕСА_5 .

Повний текст рішення складений 24.01.2025 року.

.

Суддя О.О.Маньковська