УХВАЛА

22 січня 2025 року м. Рівне

Рівненський міський суд Рівненської області у складі:

головуючого судді Кучиної Н.Г.

з участю секретаря судового засідання - Корпесьо В.Р.

представника заявника - ОСОБА_1

боржника - ОСОБА_2

представника ОСОБА_2 -адвоката Соломон О.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Рівне клопотання ОСОБА_3 про визнання рішення іноземного суду на території України, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_3 через свого представника ОСОБА_1 , завідувача сектору судової роботи та міжнародної правової допомоги у Рівненській області Управління судової роботи та міжнародної правової допомоги Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, звернулася до суду з клопотанням про визнання рішення Східного земльного суду ( Королівства Данія) від 14.05.2024 року на території України, в обґрунтування зазначивши таке.

10 липня 2023 року Агенством сімейного права на підставі клопотання ОСОБА_4 винесено рішення про надання матері тимчасової опіки над ОСОБА_5 на час розгляду справи про опіку.

12 лютого 2024 року Сімейним судом Копенгагена винесено рішення, відповідно до якого спільна опіка припиняється і ОСОБА_6 отримує одноосібну опіку над ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 має визнати, що ОСОБА_8 незаконно утримують за кордоном, тимчасове рішення ОСОБА_9 сімейного права від 10.07.2023 про опіку над ОСОБА_10 підтверджено.

14 травня 2024 року Східний земельний суд ( Королівство ОСОБА_11 ) у справі № BS-10015/ 2024-OLR виніс рішення, яким залишив в силі рішення Сімейного суду Копенгагену від 12.02.2024, згідно з яким ОСОБА_6 отримує одноосібну опіку над ОСОБА_10 .

Враховуючи, що утримування батьком дитини ОСОБА_12 малолітнього ОСОБА_13 на території України без згоди на те матері дитини, порушує її право на піклування щодо дитини, визнання в Україні рішення Східного земельного суду ( Королівство Данія) від 14.05.2024 у справі № BS-10015/ 2024-OLR необхідне для поновлення її прав піклування над дитиною ОСОБА_14 .

Зазначає, що розгляд справи BS-10015/ 2024-OLR в Східному земельному суді в Данії відбувався за участю представника Боржника - адвоката Брітта Рейнвальда.

Просить суд, керуючись Європейською Конвецією про визнання та виконання рішень стосовно опіки над дітьми та про поновлення опіки над дітьми 1980 року, визнати на території України рішення Східного земельного суду ( Королівство Данія) у справі № BS-10015/ 2024-OLR , згідно з яким рішення Сімейного суду Копенгагена від 12.02.2024 року про отримання ОСОБА_15 одноосібної опіки над ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишено в силі.

ОСОБА_16 своїм правом на подання заперечення проти клопотання про визнання рішення іноземного суду на території України не скористався. В судовому засіданні категорично заперечив проти задоволення клопотання, покликаючись на те, що розгляд і вирішення вказаного клопотання безпосередньо стосується їх спільного сина ОСОБА_17 . Зазначив, що в провадженні Рівненського міського суду та Рівненського апеляційного суду перебувала справа № 759/24278/23 за позовом Центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції України ( м.Київ) в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування виконавчого комітету Олександрійської сільської ради Рівненського району Рівненської області про забезпечення повернення малолітньої дитини до ОСОБА_18 .

Враховуючи, що постановою Рівненського апеляційного суду від 22.08.2024 року відмовлено у забезпеченні повернення малолітньої дитини до ОСОБА_18 , тому ОСОБА_19 лише після вказаного рішення суду звернулась з клопотанням про визнання рішення Східного земельного суд ( Королівство Данія) у справі № BS-10015/ 2024-OLR.

Вважає, визнання вказаного рішення іноземного суду буде суперечити принципам Конвенції, що при ухваленні будь - якого рішення стосовно дитини, суд в першу чергу враховує якнайкращі інтереси дитини і суд має гарантувати захист прав дитини.

Заперечуючи проти вказаного клопотання, просить суд врахувати постанову Рівненського апеляційного суду від 22.08.2024 року у справі № 759/24278/23, оскільки у вказаному судовому рішенні встановлені обставини, із якими несумісне визнання рішення Сімейного суду Копенгагена.

Просить суд, у задоволенні клопотання відмовити.

Представник заявника ОСОБА_1 в судовому засіданні клопотання про визнання рішення Східного земельного суд ( Королівство Данія) у справі № BS-10015/ 2024-OLR. від 14.05.2024 року на території України підтримала та просить суд його задоволити. Вважає, що докази, надані до клопотання, достовірно підтверджують необхідність задоволення такого клопотання. Крім того, зазначила, що постанова Рівненського апеляційного суду від 22.08.2024 року не може бути прийнята судом як доказ у справі, оскільки встановлені вказаною постановою обставини справи не стосується зазначеного клопотання про визнання рішення Східного земельного суду ( Королівство Данія) у справі № BS-10015/ 2024-OLR. від 14.05.2024 року. Просить суд клопотання задоволити в повному обсязі.

ОСОБА_16 та його представник адвокат Соломон О.М. категорично заперечили проти визнання на території України рішення Східного земельного суд ( Королівство Данія) у справі № BS-10015/ 2024-OLR. від 14.05.2024 року на території України, покликаючись на те, що визнання такого рішення буде суперечити якнайкращим інтересам неповнолітнього ОСОБА_17 , а також призведе до порушення прав неповнолітнього. Просять у задоволенні клопотання відмовити.

Перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, суд прийшов до такого висновку.

Згідно пункту 10 частини першої статті 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» визнання рішення іноземного суду поширення законної сили рішення іноземного суду на територію України в порядку, встановленому законом.

Відповідно до ст.462 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави, інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних справ) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Відповідно до ст. 471 ЦПК України, рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, визнається в Україні, якщо його визнання передбачено міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Порядок визнання в Україні іноземних судових рішень, що не підлягають примусовому виконанню, регулюються ЦПК України.

За приписом ст. 472 ЦПК України, клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, подається заінтересованою особою до суду в порядку, встановленому статтями 464-466 цього Кодексу для подання клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду, з урахуванням особливостей, визначених цією главою.

До клопотання про визнання рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, додаються такі документи: 1) засвідчена в установленому порядку копія рішення іноземного суду, про визнання якого порушується клопотання; 2) офіційний документ про те, що рішення іноземного суду набрало законної сили, якщо це не зазначено в самому рішенні; 3) засвідчений відповідно до законодавства переклад перелічених документів українською мовою або мовою, передбаченою міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до ч.7 ст. 473 ЦПК України у визнанні в Україні рішення іноземного суду, що не підлягає примусовому виконанню, може бути відмовлено з підстав, встановлених статтею 468 цього Кодексу.

Статтею 468 ЦПК України передбачені підстави для відмови у задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду. Клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено:

1) якщо рішення іноземного суду за законодавством держави, на території якої воно постановлено, не набрало законної сили;

2) якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином і вчасно повідомлено про розгляд справи;

3) якщо рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України;

4) якщо раніше ухвалене рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що набрало законної сили, або якщо у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, яка порушена до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді;

5) якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Кодексом строк пред`явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні;

6) якщо предмет спору за законами України не підлягає судовому розгляду;

7) якщо виконання рішення загрожувало б інтересам України;

8) якщо раніше в Україні було визнано та надано дозвіл на виконання рішення суду іноземної держави у спорі між тими самими сторонами, з того самого предмета і на тих самих підставах, що і рішення, що запитується до виконання;

9) в інших випадках, встановлених законами України.

Судом встановлено, що 10 липня 2023 року Агенством сімейного права на підставі клопотання ОСОБА_4 винесено рішення про надання матері тимчасової опіки над ОСОБА_5 на час розгляду справи про опіку.( а.с. 85-89)

З нотаріально засвідченого перекладу рішення від 12 лютого 2024 року вбачається, що Сімейним судом Копенгагена винесено рішення, відповідно до якого спільна опіка припиняється і ОСОБА_6 отримує одноосібну опіку над ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 має визнати, що ОСОБА_8 незаконно утримують за кордоном, тимчасову рішення ОСОБА_9 сімейного права від 10.07.2023 про опіку над ОСОБА_10 підтверджено.(а.с.97-105)

Судом також встановлено, що 14 травня 2024 року Східний земельний суд ( Королівство Данія) у справі № BS-10015/ 2024-OLR виніс рішення, яким залишив в силі рішення Сімейного суду Копенгагену від 12.02.2024, згідно з яким ОСОБА_6 отримує одноосібну опіку над ОСОБА_10 , що підтверджується оглянутим в судовому засіданні нотаріально засвідченим перекладом вказаного рішення ( а.с.111-116)

До матеріалів справи заявником не долучено жодних документів, які б підтверджували, що ОСОБА_16 був належним чином повідомлений про судові слухання, які, зокрема, відбувались 10 липня 2023 року та 12 лютого 2024 року.

Зі змісту рішення Агенства сімейного права від 10 липня 2023 року слідує, що сімейний суд зв`язався телефоном з ОСОБА_2 та повідомив йому про заяви ОСОБА_20 , проте належних та допустимих доказів, що останній належним чином був повідомлений про розгляд вказаної справи суду не надано, так само, як і не надано будь- яких належних доказів того, що ОСОБА_2 вільно володіє англійською, щоб свідчило про спілкування останнього з працівниками суду в телефонному режимі.

Зі змісту рішення 12 лютого 2024 року, ухваленого Сімейним судом Копенгагена, переклад якого засвідчено нотаріусом, також не вбачається, що ОСОБА_2 був належним чином повідомлений про розгляд справи.

Разом з тим, зі змісту рішення від 14 травня 2024 року, висеного Східним земельним судом ( Королівство Данія) у справі № BS-10015/ 2024-OLR , яким залишено в силі рішення Сімейного суду Копенгагену від 12.02.2024, згідно з яким ОСОБА_6 отримує одноосібну опіку над ОСОБА_10 , вбачається що ОСОБА_2 безпосередньо приймав участь під час судового розгляду через Teams з України, однак у задоволені його прохання про заслуховування думки дитини йому було відмовлено ( а.с.111)

Таким чином, згідно наданих заявником перекладів документів, зрозуміло, що дійсно в Східному земельному суді ( Королівство Данія) перебувала справа № BS-10015/ 2024-OLR,за результатами розгляду якої залишено в силі рішення Сімейного суду Копенгагену від 12.02.2024, згідно з яким ОСОБА_6 отримує одноосібну опіку над ОСОБА_10 , ОСОБА_2 безпосередньо приймав участь під час судового розгляду через Teams з України.

Стаття 6 Європейської конвенції про захист прав людини гарантує право на справедливий судовий розгляд. Вона закріплює принцип верховенства закону, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємними частинами «права на суд» слід розглядати, зокрема, наступні вимоги: вимога «змагальності» процесу відповідно до ст. 6 Європейської конвенції про захист прав людини передбачає наявність можливості бути поінформованим і коментувати зауваження або докази, представлені протилежною стороною, в ході розгляду; право на «публічне слухання», що передбачає право на усне слухання і особисту присутність сторони в цивільному судовому процесі перед судом (Екбатані проти Швеції (Ekbatani v. Sweden, 26.05.1988 року, заява № 10563/83, пп. 24-33); право на ефективну участь (T. та V. проти Сполученого Королівства, 16.12.1999 року, заяви № 24724/94 та № 24888/94, пп. 83-89).

Стаття 6 Європейської конвенції про захист прав людини головним чином служить для визначення того, чи були надані заявнику достатні можливості викласти свою позицію і оскаржити докази, які він вважав недостовірними, а не для того, щоб оцінювати правильність або неправильність рішення, прийнятого національними судами

Суд приходить до висновку, що при розгляді справи щодо визнання рішення іноземного суду, визначальним є документ, який підтверджує, що сторона, відносно якої винесено рішення і яка не брала участі у розгляді справи, отримала виклик у судове засідання своєчасно і належним чином.

Однак, додані заявником письмові докази позбавляють суд можливості встановити, чи був відповідач ОСОБА_16 належним чином повідомлений про дату та час судових засідань, за результатами, якого ухвалено рішення по суті спору 12 лютого 2024 року Сімейним судом Копенгагена , відповідно до якого спільна опіка припиняється і ОСОБА_6 отримує одноосібну опіку над ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 має визнати, що ОСОБА_8 незаконно утримують за кордоном та тимчасове рішення Агенства сімейного права від 10.07.2023 про опіку над ОСОБА_10 підтверджено, яке відповідно до рішення від 14 травня 2024 року, ухваленому у Східному земельному суді ( Королівство Данія) перебувала справа № BS-10015/ 2024-OLR, набрало законної сили. України.

З досліджених в судовому засіданні документів вбачається, що заявниця просить визнати рішення рішення від 14 травня 2024 року, ухвалене у Східному земельному суді ( Королівство Данія) у справі № BS-10015/ 2024-OL. Однак, зі змісту вказаного рішення слідує, що вказане рішення лише залишило в силі рішення Сімейного суду у Копенгагені від 12.02.2024 року.

При цьому, суду не надано належних та допустимих доказів, що рішення Сімейного суду у Копенгагені від 12.02.2024 року визнано на території України у відповідності до вимог чинного законодавства.

Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові «Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України» № 12 від 24.12.1999, виклик у судове засідання може підтверджуватись оригіналом або засвідченою копією документа, за допомогою якого мав здійснюватися виклик згідно з міжнародним договором або законодавством держави, де розглядалася справа.

Як вже зазначалось вище, матеріали справи містять ряд рішень, які стосуються прав та законних інтересів ОСОБА_21 , зокрема, рішення про надання матері тимчасової опіки над ОСОБА_5 на час розгляду справи про опіку від 10 липня 2023 року винесеного Агенством сімейного права та рішення від 12 лютого 2024 року винесеного Сімейним судом Копенгагена, такі рішення прийняті за відсутності ОСОБА_21 , а тому до клопотання має бути додано документ, який засвідчує, що боржник ОСОБА_2 , стосовно якого судом постановлено ряд рішень, був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду вказаних справ.

Відповідно до ст. 81 ЗУ «Про міжнародне приватне право» в Україні можуть бути визнані та виконані рішення іноземних судів у справах, що виникають з цивільних, трудових, сімейних та господарських правовідносин, вироки іноземних судів у кримінальних провадженнях у частині, що стосується відшкодування шкоди та заподіяних збитків, а також рішення іноземних арбітражів та інших органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних і господарських справ, що набрали законної сили.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни, несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, зокрема, у рішенні ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі М. С. проти України, заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Заявниця звернулась до суду з вказаним клопотанням на підставі Європейської конвенції про визнання та виконання рішень, стосовно опіки над дітьми та про поновлення опіки над дітьми 1980 року, що ратифікована Законом України від 06.03.2008 року № 135- VI

Відповідно до пункту 1 статті 10 вказаної Конвенції у випадках, не передбачених статтями 8 й 9, у визнанні та виконанні може бути відмовлено не тільки на підставах, зазначених у статті 9, а й також на будь-якій з таких підстав:

a) якщо встановлено, що наслідки рішення явно суперечать основоположним принципам законодавства запитуваної Держави про сім`ю та дітей;

b) якщо встановлено, що через зміну обставин, у тому числі через закінчення часу, але не через просту зміну місця проживання дитини після неправомірного переміщення, наслідки первісного рішення явно більше не відповідають інтересам благополуччя дитини;

c) якщо на час порушення розгляду в Державі походження:

i) дитина була громадянином запитуваної Держави або зазвичай проживала в ній та не мала жодних таких зв`язків з Державою походження;

ii) дитина була одночасно громадянином Держави походження та запитуваної Держави й постійно проживала у запитуваній Державі;

d) якщо рішення є не сумісним з рішенням, яке було ухвалене в запитуваній Державі або підлягає виконанню в цій Державі після його ухвалення в третій Державі, унаслідок провадження, порушеного до подання прохання про визнання чи виконання, та якщо відмова відповідає інтересам благополуччя дитини.

Відповідно до пункту 3 статті першої Закону України від 06.03.2008 № № 135- VI, що ним ратифікована Конвенція, Україна висловила застереження до Конвенції за яким наша держава залишає за собою право відмовитись від визнання та виконання надісланих ій рішень стосовно опіки над дітьми за наявності будь- якої із підстав, зазначених у статті 10 Конвенції.

Судом встановлено, що постановою Рівненського апеляційного суду від 22 серпня 2024 року у справі № 759/24278/23 відмовлено у задоволенні позову Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування виконавчого комітету Олександрійської сільської ради Рівненського району Рівненської області про забезпечення повернення малолітньої дитини до ОСОБА_18 .

За обставинами вказаної вище справи, постановою Рівненського апеляційного суду встановлено, що повернення дитини у Королівство Данія, де дитина мала тимчасове місце проживання разом із матір`ю, за умови категоричного заперечення дитини проти повернення, нанесе більшої шкоди її інтересам, моральному та фізичному розвитку, ніж його залишення за постійним місцем проживання в Україні, враховуючи, що з часу переміщення дитини до часу розгляду справи судом пройшло більше року та дитина прижилася в цьому середовищі.

Оскільки встановлена Гаазькою Конвенцією презумпція повернення дитини не є абсолютною, а ОСОБА_2 виконав свій обов`язок доведення наявності підстав для відмови у поверненні дитини, позов Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування виконавчого комітету Олександрійської сільської ради Рівненського району Рівненської області про забезпечення повернення малолітньої дитини до ОСОБА_18 не підлягає до задоволення. (а.с. 134-139)

Таким чином, в судовому засіданні на підставі належних та допустимих доказів встановлено, що через зміну обставин, наслідки первісного рішення, у даному випадку - Сімейного суду Копенгагена), яке залишено в силі Східним земельним судом ( Королівство Данія) від 14.05.2024, яке просить визнати заявник на території України, явно більше не відповідають інтересам благополуччя дитини ( підпункт b п.1 ст. 10 Конвенції про визнання та виконання рішень стосовно опіки над дітьми та поноволення опіки над дітьми 1980 року.

Суд приходить до висновку, що рішення від 14 травня 2024 року, ухвалене Східним земельним судом ( Королівство Данія) у справі № BS-10015/ 2024-OLR , яким залишено в силі рішення Сімейного суду Копенгагену від 12.02.2024, згідно з яким ОСОБА_6 отримує одноосібну опіку над ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є на сьогодні несумісним із рішенням , яке було ухвалене в Україні, а саме у справі № 759/24278/23 за позовом Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування виконавчого комітету Олександрійської сільської ради Рівненського району Рівненської області про забезпечення повернення малолітньої дитини до ОСОБА_18 , яким у задоволенні вимог відмовлено.

Таким чином, вирішуючи питання при визнання на території України рішення Східного земельного суду ( Королівство Данія) від 14.05.2024 року у справі № BS-10015/ 2024-OLR , яким залишено в силі рішення Сімейного суду Копенгагену від 12.02.2024, згідно з яким ОСОБА_6 отримує одноосібну опіку над ОСОБА_5 , суд враховує що визнання вказаного рішення явно більше не відповідають інтересам благополуччя дитини, з урахуванням найвищих інтересів дитини, не буде сприяти найкращим інтересам дитини та порушуватиме визначені законодавством права дитини а також визнання такого рішення на сьогодні є несумісним із рішенням , яке було ухвалене в Україні, а саме у справі № 759/24278/23 .

На підставі викладеного, керуючись Законом України «Про міжнародне приватне право», ст. ст. 2, 12, 13, 258-261, 353, 354, 462, 467-469, 471-472 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотання ОСОБА_3 про визнання рішення іноземного суду на території України відмовити.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Рівненського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її оголошення.

Учасник справи, якому ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Повний текст ухвали складено 23 січня 2025 року

Суддя Рівненського міського суду Н.Г.Кучина