КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження № 22-ц/824/3616/2025 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого судді: Яворського М.А.,

суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,

за участю секретаря - Русан А.М..,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2024 року та за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» про відшкодування моральної шкоди, стягнення інфляційних втрат та 3% річних, -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» про відшкодування моральної шкоди, стягнення інфляційних втрат та 3% річних, у якому просив: стягнути з відповідача на свою користь 10 000,00 грн. моральної шкоди, невідшкодовані збитки у розмірі 45 413,56 грн., інфляційні втрати у розмірі 34 631,84 грн. та 3% річних у розмірі 7 241,27 грн. від повної суми збитків.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 19 липня 2021 року приблизно о 12:00 год. на автомобіль «Subaru», державний номерний знак НОМЕР_1 , який належить позивачу на праві власності, впало дерево.

Згідно Звіту №365/07-21 складеного 09 серпня 2021 року ТОВ «Клевер» вартість відновлювального ремонту вищевказаного автомобіля, без врахування фізичного зносу, складає 84 340,03 грн., вартість матеріального збитку (з ПДВ) складає 38 926,47 грн.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 січня 2023 року стягнуто з КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва» на користь позивача матеріальну шкоду в розмірі 84 340, 03 грн.

Як зазначає позивач, в цій частині рішення суду першої інстанції скасовано постановою Київського апеляційного суду від 21 лютого 2024 року та стягнуто з КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва» на користь ОСОБА_1 матеріальні збитки в розмірі 38 926 грн. 47 коп.

На виконання рішення 17 квітня 2024 року відповідач перерахував йому грошові кошти в сумі 51 043,53 грн.

Однак, відповідачем не відшкодовано збитки у повному обсязі, а саме в сумі 84 340,03 грн. згідно положень статті 1192 ЦК України, а різниця у вигляді невідшкодованих збитків складає 45 413,56 грн. (84 340,03-38 926,47), що має бути стягнуто з відповідача.

Так, як відповідач несвоєчасно та не в повному обсязі відшкодував позивачу збитки, на підставі положень ч. 2 ст. 625 ЦК України має бути стягнуто з відповідача на користь позивача 3% річних в розмірі 7 241,27 грн. та інфляційні втрати в розмірі 34 631,84 грн., які нараховані на повну суму збитків.

Також позивач зазначає, що внаслідок пошкодження його автомобіля він був позбавлений можливості ним користуватися, що призвело до сильних душевних страждань та зміни планів, у зв`язку з чим йому було завдано моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 10 000,00 грн.

А тому для захисту свого порушеного права позивач звернувся до суду з даним позовом.

Разом з тим, 26 липня 2024 року до Шевченківського районного суду міста Києва надійшла заява від представника КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» - Романюк П.М. про закриття провадження у даній справі в частині вимог про стягнення матеріальної шкоди.

Заяву обґрунтовано тим, що постановою Київського апеляційного суду у цивільній справі №761/644/22 від 21 лютого 2024 року вже було вирішено вказану вимогу. Зазначає, не погоджуючись із постановою Київського апеляційного суду у цивільній справі №761/644/22 від 21 лютого 2024 року позивач подав касаційну скаргу. Ухвалою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 04 квітня 2024 року позивачу відмовлено у відкритті касаційного провадження.

Відтак, судами спір між позивачем та відповідачем в частині визначення розміру заподіяної позивачу матеріальної шкоди остаточно вирішені. Так судом апеляційної інстанції у постанові від 21 лютого 2024 року встановлено, що внаслідок падіння дерева 19 липня 2019 року на автомобіль позивача, йому було завдано матеріальну шкоду в розмірі 38 926, 47 грн. Вимоги щодо більшого розміру заподіяної шкоди визнанні недоведеними та відмовлено у їх задоволенні.

На підставі вищевикладеного, представник відповідача просив закрити провадження у вказаній частині позовних вимог, які були предметом розгляду апеляційного у постанові від 21 лютого 2024 року в тому числі і в частині нарахування сум інфляційних втрат та трьох відсотків річних.

Ухвалою Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2024 року заяву представника відповідача про закриття провадження у даній справі в частині вимог про стягнення матеріальної шкоди - задоволено. Провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» про відшкодування моральної шкоди, завданих збитків, інфляційних втрат та 3% річних закрито в частині вимог про стягнення збитків в розмірі 45 413,56 грн.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції про закриття провадження у справі в частині вимог про стягнення матеріальної шкоди, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції та направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Доводи своєї апеляційної скарги обґрунтовує тим, що рішення суду зі спору між тими самими сторонами, про той самий предмет та з тих самих підстав, що набрало законної сили - відсутнє.

Вказує, за наслідками вирішення цивільної справи №761/644/22 з відповідача стягнуто завдану матеріальну шкоду у розмірі 38 926, 47 грн., фактично в розмірі ліміту страхового відшкодування, проте даний випадок не є страховим. Таким чином, відповідачем не відшкодовано збитки у повному обсязі 84 340, 03 грн., а різниця у вигляді невідшкодованих збитків складає 45 413, 56 грн, що є предметом даної справи і не було предметом розгляду в справі №761/644/22.

Апелянт вважає, що у суду були відсутні підстави для закриття провадження у справі, оскільки не співпадають ані предмет, ані підстави позову.

Рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2024 року позов ОСОБА_1 у частині відшкодування заподіяної моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» на користь позивача моральну шкоду в розмірі 5000, 00 грн. та 62,26 грн. судового збору.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій просив дане рішення суду скасувати в частині відмови в позові та ухвалити нове, який позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, покласти на відповідача усі судові витрати.

Доводи своєї апеляційної скарги обґрунтовує тим, що твердження суду першої інстанції щодо ненадання позивачем доказів, що після набрання рішенням суду законної сили він вчиняв дії щодо примусового виконання рішення суду, а також щодо ненадання суду доказів, що він надав відповідачу під час розгляду справи чи відразу після ухвалення рішення судом першої чи апеляційної інстанції реквізити для можливості відповідачу добровільно сплатити грошові кошти стягнуті рішенням суду, не відповідають дійсності.

Апелянт також не погоджується із твердженням суду першої інстанції, що у відповідача не наступило прострочення сплати сум, враховуючи принцип добросовісності, оскільки 17 квітня 2024 року відповідач добровільно та з власної ініціативи сплатив позивачу грошові кошти на виконання рішення суду.

Зазначає, що оскільки дане зобов`язання є деліктним, то у грошовому зобов`язанні з відшкодування шкоди, яке виникло з делікту, момент його виникнення жодним чином не пов`язаний із розглядом справи, ухваленням судового рішення, його добровільним чи примусовим виконанням. На підтвердження цього, посилається на правову позицію Верховного Суду, викладену у справі №756/12292/14-ц від 26 жовтня 2016 року щодо виникнення грошового деліктного зобов`язання.

Відтак, апелянт наголошує, що всупереч положенню п.3, ч.2, ст.11 ЦК України моментом виникнення обов`язку відшкодувати йому завдану майнову шкоду суд першої інстанції вважає не деліктне зобов`язання, внаслідок пошкодження транспортного засобу.

Вказує, що початок періоду прострочення відраховується не з певних дій відповідача, а з юридичного факту, пошкодження належного йому на праві власності транспортного засобу. Зазначає, такий обов`язок не припиняється у зв`язку із ухваленням рішення суду про стягнення майнової шкоди та не трансформується у зобов`язання, що виникло із рішення суду. Відтак, судовим рішенням лише підтверджується грошове зобов`язання.

На підставі вищевикладеного, апелянт зазначає, що судове рішення у даному випадку не може породжувати зобов`язання грошового характеру, оскільки лише підтверджує підставу виникнення деліктного зобов`язання, яке передує судовому рішенню і полягає у відшкодуванні шкоди, завданої позивачу у результаті порушення його цивільних прав.

Відзиви на апеляційні скарги до суду апеляційної інстанції не надходили.

При апеляційному розгляді справи представник відповідача - КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» Джумурат В.М. заперечив щодо доводів, викладених в апеляційних скаргах як на ухвалу суду, так і на рішення суду першої інстанції у вказаній справі. Просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції просив залишити без змін, оскільки доводи, на які посилається апелянт не спростовують обставин, які були встановлені судом при розгляді справи та висновків, викладених як в ухвалі суду, так і в рішенні суду. Вважає, і оскаржувана ухвалу суду про закриття провадження у справі, і рішення суду про стягнення коштів на відшкодування заподіяної моральної шкоди ухвалені з дотриманням норм матеріального права та процесуального законодавства.

Позивач у справі ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи ( а.с. 141, 144-147, 150, 151 ) до суду апеляційної інстанції не з`явився і заяв про відкладення розгляду справи з підстав, які б могли бути визнані поважними не подав.

У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу за відсутності апелянта.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача у справі, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Суд першої інстанції при розгляді справи встановив, що ОСОБА_1 на праві власності належить автомобіль Subaru Forester, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 .

19 липня 2021 року приблизно о 12:00 год. за адресою: місто Київ, вулиця Академіка Щусєва, 44 був пошкоджений автомобіль Subaru Forester, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 внаслідок падіння дерева.

Згідно з копією звіту про оцінку вартості матеріального збитку, заподіяного власнику колісного транспортного засобу від 9 серпня 2021 року № 365/07-21 вартість відновлювального ремонту транспортного засобу Subaru Forester, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , складає 84 340 грн. 03 коп., вартість матеріального збитку з урахуванням ПДВ - 38 926 грн. 47 коп.

ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва» про стягнення збитків, завданих йому внаслідок падіння дерева (справа №761/644/22).

Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 09 січня 2023 року у справі №761/644/22 стягнуто з КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва» на користь ОСОБА_1 майнову шкоду в розмірі 84 340 грн. 03 коп., витрати на правничу допомогу в розмірі 7 500 грн. та судовий збір в розмірі 908 грн., а всього 92 748 грн. 03 коп.

Постановою Київського апеляційного суду від 21 лютого 2024 року рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 січня 2023 року в частині стягнення з Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва» на користь ОСОБА_1 матеріальних збитків та відмови у стягненні судових витрат скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задоволено частково та стягнуто з Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва» на користь ОСОБА_1 матеріальні збитки в розмірі 38 926 грн. 47 коп., витрати на послуги евакуатора в розмірі 770 грн., витрати на проведення незалежної оцінки визначення вартості матеріального збитку в розмірі 2 500 грн., витрати за отримання довідки про стан погодних умов в розмірі 254 грн. 40 коп., а також змінено рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 09 січня 2023 року в частині стягнення з Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва» на користь ОСОБА_1 судового збору, зменшивши його з 908 грн. до 438 грн. 65 коп., в іншій частині рішення суду залишено без змін.

Розглядаючи подану 26 липня 2024 року представником відповідача Романюком П.М. заяву про закриття провадження у справі в частині позовних вимог ( а.с. 69,70) та задовольняючи її, суд першої інстанції дійшов висновку, що дане клопотання представника відповідача є обґрунтованим, оскільки частина вимог, заявлених ОСОБА_1 , в даній справі вже були вирішені судом, а саме про стягнення збитків в розмірі 45 413,56 грн., і з цього приводу уже є рішення суду із спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, що набрало законної сили (справа №761/644/22).

Вирішуючи спір позивача до відповідача про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних на суму присуджених коштів апеляційним судом згідно до постанови від 21 лютого 2024 року на користь позивача та відмовляючи у їх задоволенні суд першої інстанції посилався на те, що позивач не надав суду доказів, що після набрання вказаною постановою апеляційного суду законної сили він вчиняв дії, направленні на виконання рішення суду. Зокрема, суд зазначив, що позивач не надав суду доказів, що він надав відповідачу під час слухання справи чи відразу після ухвалення рішення суду судом першої чи апеляційної інстанції реквізити для можливості відповідачу добровільно сплатити грошові кошти стягнуті рішенням суду.

При цьому, 17.04.2024 року відповідач добровільно та з власної ініціативи сплатив позивачу грошові кошти на виконання рішення судів в сумі 51 093,53 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №324796 від 17.04.2024 року.

Таким чином, враховуючи зазначене вище, так як у відповідача не наступило прострочення сплати сум, враховуючи принцип добросовісності, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних.

Вирішуючи спір у частині відшкодування відповідачем заподіяної моральної шкоди та доходячи до висновку про часткове задоволення позову, суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що Київським апеляційним судом у своїй постанові від 21 лютого 2024 року, справа №761/644/22, було встановлено наявність вини КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва» у завданні шкоди майну позивача, тому суд першої інстанції дійшов висновку, що внаслідок бездіяльності КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва» було пошкоджено майно позивача (транспортний засіб), спричинення останньому моральної шкоди є безсумнівним.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суд взяв до уваги характер та обсяг душевних і психологічних переживань позивача, зумовлених пошкодженням його майна, враховуючи необхідність витрачання часу на його відновлення, виходячи із засад розумності, справедливості, виваженості і достатності, вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 5 000,00 грн.

Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону ухвала суду першої інстанції в частині закриття провадження у частині позовних вимог та рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог щодо відшкодування заподіяної моральної шкоди відповідає з огляду на наступне.

І. Перевіряючи доводи апеляційної скарги в частині постановлення судом першої інстанції ухвали про закриття провадження у вказаній справі в частині вимог про стягнення матеріальної шкоди, інфляційних втрат та трьох відсотків річних колегія суддів враховує наступні обставини справи та норми процесуального законодавства.

Частиною 1 статті 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини 1 статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що право на доступ до суду має бути ефективним. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Разом із цим не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але і реальним (рішення ЄСПЛ у справі "De Geouffre de la Pradelle v. France" від 16 грудня 1992 року, заява № 12964/87).

Відповідно до пунктів 33, 34 рішення ЄСПЛ від 19 лютого 2009 року у справі "Христов проти України", заява № 24465/04, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata, тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Закриття провадження у справі - це одна з форм закінчення розгляду цивільної справи без винесення рішення суду у зв`язку з виявленням після відкриття провадження обставин, з якими закон пов`язує неможливість подальшого судового розгляду справи.

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрали законної сили рішення суду або ухвала суду про закриття провадження у справі, ухвалені або постановлені з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, або є судовий наказ, що набрав законної сили за тими самими вимогами.

Аналіз змісту пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України дає підстави для висновку, що позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови збігаються за складом учасників цивільної справи, матеріально-правовими вимогами та обставинами, якими обґрунтовано звернення до суду. Нетотожність хоча б однієї із цих складових не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У процесуальному законодавстві закріплена конструкція позовного провадження як певна процедура розгляду і вирішення цивільних справ зі спорів про право цивільне.

Позовному провадженню притаманна позовна форма як модельна, узагальнююча конструкція процедури позовного провадження. Для неї характерні такі ознаки, як наявність матеріально-правової вимоги, яка випливає із порушеного або оспорюваного права сторони і яка підлягає в силу закону розгляду в певному порядку, встановленому законом; наявність спору про суб`єктивне право; наявність двох сторін із протилежними інтересами, які наділені законом певними правомочностями щодо захисту своїх прав, свобод чи інтересів у суді.

Цивільні процесуальні правовідносини персоніфікують учасників цивільного судочинства, визначають їхні права і обов`язки відповідно до процесуальних функцій і гарантії забезпечення справедливого судочинства.

Отже, провадження цивільного процесу - це специфічна модель розгляду цивільної справи, що відбиває предметну характеристику цивільного судочинства з точки зору матеріально-правової природи справ, що розглядаються, специфіку доказування фактів як юридико-фактологічної основи справи та результатів розгляду справи, які відбиваються у процесуальних актах - певного роду документах.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд має ухвалити рішення. Ця вимога повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права.

Матеріально-правова вимога позивача повинна спиратися на підставу позову. Підставою позову визнають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Цими обставинами можуть бути лише юридичні факти, тобто такі факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин (постанова Верховного Суду України від 28 червня 2023 року у справі № 705/2978/22).

Закриття провадження у справі на підставі пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України можливе лише за умови, якщо є рішення, яке набрало законної сили, ухвалене за наслідками вирішення позову, що є тотожним до позову, який розглядається, тобто співпадають сторони, предмет і підстави позовів. Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду чинності.

У пунктах 26, 27 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 320/9224/17, зазначено, що згідно з пунктом 3 частини першої статті 255 ЦПК України підставою для закриття провадження у справі є, зокрема, вирішення спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав шляхом ухвалення рішення, яке набрало законної сили, або постановлення ухвали про закриття провадження у справі.

Отже, чинне процесуальне законодавство України не дозволяє подання позивачем нового позову про той самий предмет і з тих самих підстав, з яких вже є постановлене судове рішення, адже це фактично призведе до переоцінки обставин, встановлених рішенням суду, яке набрало законної сили. Повторне звернення з тими самим вимогами з тих самих підстав свідчитиме про намагання домогтися нового слухання справи та нового її вирішення, що не відповідає принципу юридичної визначеності та суперечить положенням пункту 1 статті 6 Конвенції.

Як правильно встановлено судом першої інстанції при постановленні ухвали про закриття провадження у справі спір між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем у справі Комунальним підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва» щодо відшкодування позивачу матеріальної шкоди, спричиненої падінням дерева на автомобіль позивача, вирішений при ухвалення постанови Київського апеляційного суду від 21 лютого 2024 року у цивільній справі №761/644/22, згідно до якої суд апеляційної інстанції дійшов висновку про доведеність ОСОБА_1 позовних вимог у розмірі 38 926 грн. 47 коп., щодо більшого розміру заподіяної шкоди, в тому числі в розмірі 45413,56 грн, яку позивач заявив при подачі вказаного позову апеляційний суд визнав не доведеною та відмовив у її задоволенні.

Тому висновок суду першої інстанції про закриття провадження у частині вказаних позовних вимог у даній справі є законним та відповідає положенням пункту 3 частини першої статті 255 ЦПК України.

ІІ. Перевіряючи доводи апелянта в частині неправильності ухваленого у справі рішення суду першої інстанції щодо присудження позивачу відшкодування моральної шкоди колегія суддів враховує наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини.

Так, згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної шкоди (немайнової) суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Крім того, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

Частиною першою статті 1167 ЦК України встановлені загальні підстави відповідальності за заподіяну моральну шкоду. Згідно з цією нормою моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Як вбачається із матеріалів справи Київським апеляційним судом у своїй постанові від 21 лютого 2024 року у справі №761/644/22, при вирішення спору між сторонами вказаної справи було встановлено наявність вини КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва» у формі бездіяльності та завданням шкоди майну позивача.

Тому висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частинні присудження позивачу грошового відшкодування моральної шкоди є законним та обґрунтованим.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції врахував роз`яснення викладені у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» , зокрема взяв до уваги характер та обсяг душевних і психологічних переживань позивача, зумовлених пошкодженням його майна, враховуючи необхідність витрачання часу на його відновлення, виходячи із засад розумності, справедливості, виваженості і достатності, дійшов висновку за можливе стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 5 000,00 грн.

Колегія суддів вважає даний висновку законним та обґрунтованим, а розмір присудженого відшкодування таким, що відповідає характеру та розміру заподіяної шкоди.

Погоджується колегія судді і з висновком суду першої інстанції про необґрунтованість вимог позивача в частині покладення на відповідача відповідальності за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання згідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Так із тексту поданої позовної заяви вбачається, що позивач вважав, що вказані положення ч.2 ст. 625 ЦК України повинні бути застосовані судом саме до його вимог про стягнення матеріальної шкоди щодо якої провадження у справі закрито, а не в частині стягнутої апеляційним судом суми грошового відшкодування заподіяної матеріальної шкоди - розмірі 38 926 грн. 47 коп., що фактично випливає із п.2 позовних вимог (а.с. 8).

Обґрунтованими апеляційний суд вважає і висновки суду першої інстанції щодо відсутності підстав покладення на відповідача відповідальності згідно ч.2 ст. 625 ЦК України за несвоєчасне виконання постанови Київського апеляційного суду від 21 лютого 2024 року, оскільки із матеріалів справи вбачається, що позивач у справі не погоджуючись із вищевказаною постановою Київського апеляційного суду подав касаційну скаргу на неї до Верховного Суду і лише ухвалою Верховного Суду від 04 квітня 2024 року було завершено вирішення вказаного спору як такого, що свідчить про те, що сам позивач не був згідний на отримання відшкодування у визначеному апеляційним судом розмірі, а тому і не звертався до відповідача із клопотанням про його виконання.

При цьому із матеріалів справи вбачається, що 17 квітня 2024 року відповідач у справі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва» самостійно виконало дане судове рішення ухвалене Київським апеляційним судом 21 лютого 2024 року, що підтверджується квитанцією (а.с. 82).

Отже, розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законні й обґрунтовані судові рішення, які відповідають вимогам матеріального та процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оскільки, висновки суду відповідають фактичним обставинам справи, а ухвалене судове рішення в оскаржуваній частині відповідає вимогам матеріального і процесуального права, то підстави для його скасування відсутні.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. 367, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2024 року про закриття провадження в частині позовних вимог та рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 24 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дати складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 24 січня 2025 року.

Головуючий суддя : М.А.Яворський

Судді : Т.Ц.Кашперська

В.О.Фінагеєв