22 січня 2025 року м. Київ
справа № 953/3937/22
У липні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, який під час розгляду справи змінив, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Харківська міська рада, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Янова О. Є. (далі - приватний нотаріус), про визнання недійсними договорів, свідоцтв та визнання права користування квартирою.
Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 травня 2023 року в задоволенні позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Постановою Харківського апеляційного суду від 31 жовтня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Київського районного суду м. Харква від 10 травня 2023 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково. Визнано за ОСОБА_1 право користування квартирою АДРЕСА_1 . Визнано недійсним договір про визначення часток у праві спільної сумісної власності, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Шаульською Н. І. 13 грудня 2019 року за реєстровим номером 1435. Визнано недійсним договір дарування частки квартири, укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Шаульською Н. І. 13 грудня 2019 року за реєстровим № 1436. Визнано недійсним договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_2 і ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Яновою О. Є. 28 липня 2020 року за реєстровим номером 1535. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Заяву представника ОСОБА_4 про стягнення витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції залишено без задоволення.

Постановою Верховного Суду від 22 січня 2025 року касаційну скаргу ОСОБА_4 залишено без задоволення. Постанову Харківського апеляційного суду від 31 жовтня 2023 року залишено без змін.

Погоджуючись з висновком апеляційного суду, колегія суддів суду касаційної інстанції виходила із того, що заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 02 квітня 2008 року у справі № 2-712/08/09 встановлено, що приватизацію спірної квартири проведено без участі ОСОБА_1 , та врахувавши, що ОСОБА_1 , як і ОСОБА_3 з ОСОБА_2 має право на приватизацію вказаної квартири, дійшов висновку про порушення його прав на приватизацію житлового приміщення відповідно до частини п`ятої статті 5 Закону України «Про приватизацію державного майна». Відчуження спірної квартири відбулося без участі ОСОБА_1 , який має право на користування спірною квартирою та не позбавлений права приватизації, що є підставою для визнання оспорюваних договорів недійсними згідно з вимогами статей 203, 215 ЦК України.

Однак з висновками Верховного Суду погодитися не можу з таких підстав.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме належних їй прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Право на застосування певного способу захисту порушеного права існує у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Захист порушених цивільних прав та інтересів є елементом механізму правового регулювання цивільних відносин, саме тих, у яких й відбулося порушення зазначених прав або інтересів особи. Такий захист цивільних прав та інтересів їх учасників є необов`язковим (факультативним) у структурі такого механізму, оскільки він з`являється лише за необхідності вирівнювання викривленого розвитку правового регулювання цивільних відносин з метою приведення їх у певний стан - відповідно до умов договору або положень законодавства.

Застосування реституції почергово до усіх правочинів відчуження майна іншим особам в результаті позбавить добросовісного набувача гарантій дотримання його прав, закріплених у статті 388 ЦК України, що є неприпустимим.

Викладене стосується не тільки особи, яка є власником спірної речі, а й особи, якій належить інше речове право щодо предмета спору або яка має правомірний й підставний інтерес щодо спірної речі, зокрема й користувачів неприватизованого житла.

Такий висновок зроблено у постанові Верховного Суд увід 25 січня 2023 року у справі № 201/10592/19 (провадження № 61-8784св22).

З матеріалів справи відомо, що заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 02 квітня 2008 року у справі № 2-712/08/09 зобов`язано ВГІРФ Київського РВ ГУ УМВС України відновити реєстрацію ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 . Скасовано розпорядження управління комунального майна та приватизації, згідно до якого ОСОБА_3 і ОСОБА_2 надано свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 на АДРЕСА_1 . Зобов`язано Комунальне підприємство «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» скасувати свідоцтво про право власності на житло № НОМЕР_1 .

З наведеного вбачається існування у ОСОБА_1 інтересу щодо спірної речі, зокрема права користування спірною квартирою.

У постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц (провадження № 14-31цс20) Велика Палата Верховного Суду виснувала, що майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно в майбутньому.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником (тут - законним користувачем) і володільцем майна немає договірних (а так само й інших відносних) відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником (позивачем) правочину.

Відповідно до частини третьої статті 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача.

Положення частини третьої статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника безвідплатно особою, яка не мала права його відчужувати.

Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України.

У пункті 114 постанови від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно. У пунктах 83-86 зазначеної постанови Велика Палата Верховного Суду зазначила, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та приводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, суперечать конструкції захисту прав добросовісного набувача, не відповідають нормам права, які побудовані на оцінці балансу інтересів між власником, який втратив володіння майном, та добросовісним набувачем, а отже є неефективними.

Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача (близький за змістом підхід сформулював Верховний Суд України у висновку, викладеному у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14). Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.

При цьому, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу.

Такий висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 643/3518/17 (провадження № 61-9173св19).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 листопада 2021 року у справі № 359/3373/16-ц (провадження № 14-2цс21) зазначено, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22 січня 2020 року у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74) та інших.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22 жовтня 2019 року у справі № 923/876/16 (провадження № 12-88гс19) та багатьох інших.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).

У разі задоволення віндикаційного позову рішення суду про витребування майна забезпечуватиме ефективне відновлення порушених прав власника, оскільки таке судове рішення є підставою для державної реєстрації права власності.

Задовольнивши позовні вимоги про визнання недійсними низки правочинів, як таких, що укладені без врахування прав позивача на користування квартирою, суд позбавив права власності останнього набувача квартири, при цьому поза межами судового рішення залишились питання добросовісності або недобросовісності набувача майна, можливості витребування майна, відповідно до положень статті 388 ЦК України.

Задовольняючи позовні вимоги, суд апеляційної інстанції, навіть при визнанні недійсними укладених правочинів щодо визначення часток у нерухомому майні, щодо договорів дарування та купівлі-продажу, не звернув уваги, що правочин, за яким вперше набуте право власності на спірну квартиру - свідоцтво про право власності в порядку приватизації недійсним не визнане, рішенням суду, яке набрало законної сили, визнане недійсним тільки розпорядження органу приватизації, що не надавало підстав для визнання недійсними іншої зазначеної низки правочинів.

Враховуючи викладене, вважаю, що суду касаційної інстанції слід було скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

СуддяМ. Є. Червинська