Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14.01.2025 Справа №607/21776/24 Провадження №2/607/196/2025

м. Тернопіль

Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області в складі:

головуючого судді Кунець Н.Р.

за участі секретаря судового засідання Ковбасюк М.В.

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Чеканівського В.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в залі судових засідань Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Тернопільміськгаз» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

08.10.2024 позивач ОСОБА_1 звернувся в суд із позовом до відповідача Приватного акціонерного товариства «Тернопільміськгаз» (далі ПрАТ «Тернопільміськгаз») про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 01.04.2009 між ним та ВАТ «Тернопільміськгаз», правонаступником якого є ПрАТ «Тернопільміськгаз» було укладено договір надання юридичних послуг, який неодноразово пролонговувався, а наказом від 19.02.2024 він був прийнятий на роботу у ПрАТ «Тернопільміськгаз» на посаду юриста на умовах безстрокового трудового договору.

Водночас, 05.09.2024, після його виходу на роботу з лікарняного, він отримав розпорядження голови правління № 6 щодо надання пояснення його відсутності на роботі в період з 01.07.2024 по 12.07.2024, підставою для винесення якого стала доповідна записка від 29.07.2024. При цьому, ані зміст даної доповідної записки, ані критерії та способи визначення його відсутності на роботі у вказані дні, йому повідомлено та надано не було.

У своїх письмових поясненнях він зазначив що з 03.07.2024 по 05.07.2024 включно та з 08.07.2024 по 10.07.2024 включно він перебував у відрядженні відповідно до наказів № 11 від 03.07.2024 та №12 від 08.07.2024. Крім того, 09.07.2024 він брав участь у судовому засіданні у Господарському суді Тернопільської області по справі № 921/317/24, як представник відповідача. Також, 11.07.2024 ним було підготовлено та відправлено через систему «Електронний суд» відзив на позовну заяву у справі №921/377/24. Щодо інших, зазначених у розпорядженні дат - 01.07.2024, 02.07.2024, 09.07.2024 11.07.2024 та 12.07.2024, то він перебував на роботі та виконував покладені на нього посадові обов`язки.

Разом з тим, наказом від 05.09.2024 № 141/к/тр його було звільнено із займаної посади згідно п. 4 ст. 40 К3пП України за прогул без поважних причин.

Позивач вказує, що виходячи із формулювання наказу про звільнення, він був звільнений за множинні прогули, а з розпорядження № 6 від 05.09.2024 вбачається, що йому ставиться у провину гіпотетичне здійснення прогулів з 01.07.2024 по 12.07.2024, кожне з яких є самостійним закінченим дисциплінарним порушенням. Попри це, в порушення вимог ст. 149 КЗпП України відповідач не зажадав від нього, як можливого порушника трудової дисципліни, письмових пояснень у період з 01.07.2024 по 12.07.2024 та не здійснив встановлення фактів можливого порушення трудової дисципліни образу після їх вчинення.

Також на думку позивача ПрАТ «Тернопільміськгаз» було порушено процедуру оформлення прогулу, оскільки акт фіксації його відсутності за кожним, вказаним у розпорядженні № 6 від 05.09.2024 фактом його можливої відсутності на роботі не складався та в табелі обліку робочого часу позначки «НЗ» не проставлялись, про що свідчить розрахунковий листок за липень 2024 року, згідно якого заробітна плата йому нарахована за період з 01.07.2024 по 31.07.2024, що підтверджує, що він з 01.07.2024 по 31.07.2024 працював на роботі та отримував за це заробітну плату.

З приводу фіксації факту його відсутності на робочому місці за допомогою пропускної системи, то позивач вказує, що його обов`язок здійснення фіксації проходження через автоматизовану систему пропуску настав з 23.07.2024, тобто з дати його ознайомлення з наказом № 15/од від 18.07.2024. Окрім цього, система автоматизованого обліку проходження через турнікет не є обліком робочого часу працівників і не може свідчити про перебування чи відсутність на робочому місті, а лише фіксує факт проходження через спеціальну технічну систему певної особи у якої наявна певна картка, що не містить ознак за якими об`єктивно можна ідентифікувати конкретну особу, відтак дані пропускної системи може свідчити лише про час його проходу через турнікет, а не про факт прогулу.

Крім того, позивач зауважує, що протиправна поведінка посадової особи ПрАТ «Тернопільміськгаз», внаслідок якої були порушені його права, завдала йому тривалих душевних страждань, які проявились в тому, що унаслідок звільнення його фінансове становище та в цілому його сім`ї погіршилось, оскільки заробітна плата, яку він отримував за місцем роботи була єдиним джерелом для існування. Також значно погіршився загальний стан його здоров`я, у зв`язку з глибокою депресією, пов`язаною із звільненням з роботи. Відтак, враховуючи характер та обсяг страждань, яких він зазнав внаслідок незаконного звільнення, їх тривалість, характер немайнових втрат, зокрема, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, завдання непоправної шкоди його діловій репутації, характер та спосіб порушення його права, розмір моральної шкоди він оцінює у розмірі 50 000 грн.

На підставі викладеного, позивач просить суд: визнати незаконним та скасувати наказ голови правління ПрАТ «Тернопільміськгаз» від 05.09.2024 № 141/к/тр; поновити його в ПрАТ «Тернопільміськгаз» з дати звільнення на посаді юриста; стягнути з ПрАТ «Тернопільміськгаз» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з дати звільнення до дня поновлення на роботі; стягнути з ПрАТ «Тернопільміськгаз» на його користь моральну шкоду у розмірі 50000 гривень.

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 29.10.2024 відкрито провадження у вказаній цивільній справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

12.11.2024 представник відповідача ПрАТ «Тернопільміськгаз» Бобрівець В.В. через систему «Електронний суд» подав відзив на позов, у якому вказує, що період відсутності на роботі з 01.07.2024 по 12.07.2024 вказаний позивачем у позовній заяві є незрозуміло чому розширений у днях та не відповідає дням, годинам, які зазначені у Розпорядження №6, оскільки вказаним документом не вимагалося надання пояснень за робочі дні 03.07.2024, 08.07.2024, 10.07.2024 та 11.07.2024. Як вбачається з пункту 1 Розпорядження, юриста ОСОБА_1 було зобов`язано надати пояснення відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня за конкретними датами та годинами, а саме: 01.07.2024 з 08 год. 00 хв. по 17 год. 00 хв.; 02.07.2024 з 08 год. 00 хв. по 17 год. 00 хв.; 04.07.2024 з 08 год. 00 хв. по 17 год. 00 хв.; 05.07.2024 з 08 год. 00 хв. по 16 год. 00 хв.; 09.07.2024 з 11 год. 12 хв. по 17 год. 00 хв.; 12.07.2024 з 09 год. 56 хв. по 16 год. 00 хв. Як вбачається зі змісту Пояснення від 05.09.2024, юрист Панчук С.М. повідомив, що 01.07.2024, 02.07.2024, 09.07.2024, 12.07.2024 він перебував на роботі. В частині днів з 03.07.2024 по 05.07.2024 був відряджений до м. Києва. Про відрядження 08 по 10 липня 2024 року до м. Києва позивач не згадує. За результатами пояснень працівника, інформації додатку 1 доповідної записки від 29.07.2024, підприємством були встановлені, факти відсутності юриста ОСОБА_1 на роботі більше трьох годин протягом робочого дня 09.07.2024 та 12.07.2024. Щодо відсутності позивача на роботі 09.07.2024, то відповідач не заперечує факт участі позивача у судовому засіданні по справі № 921/317/24, проте, як вбачається згідно пункту 1 ухвали Господарського суду Тернопільської області від 18.06.2024 у справі № 921/317/24 вказане судове засідання було призначене 09.07.2024 на 10 год. 00 хв. а у Розпорядженні№ 6 від 05.09.2024 позивача було зобов`язано надати пояснення за 09.07.2024 з 11 год. 12 хв. по 17 год. 00 хв. На вказане судове засідання Господарського суду Тернопільської області, позивач вийшов з роботи о 09:39 хв., а повернувся в 10:41 хв. Після цього в 11 год. 12 хв. 09.07.2024 знову вийшов з роботи та до кінця робочого дня не повернувся, що відображено у інформації Додатку 1 до доповідної записки. Щодо перебування позивача на роботі 12.07.2024, відповідач зазначає, що як вбачається з Додатку 1 доповідної записки, ОСОБА_1 в 08:27 хв. зайшов на роботу та вийшов 09:56 хв. і більше не повернувся. При цьому, про жодних працівників, які можуть підтвердити його присутність на роботі 12.07.2024 у своїх поясненнях від 05.09.2024 ОСОБА_1 не згадував. Відтак, оскільки, відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня 09.07.2024, 12.07.2024 юристом Панчук С.М, не була спростована, підприємством було видано Наказ №115/к/тм «Про застосування стягнення до юриста ОСОБА_1 » у вигляді звільнення, з яким він ознайомився 05.09.2024, про що свідчить його підпис на документі та був виданий Наказ 141/к/тр про припинення трудового договору від 05.09.2024, з яким він ознайомився 05.09.2024, про що свідчить його підпис на документі. Також, 05.09.2024 позивачу була вручена його трудова книжка та копія наказу 141/к/ тр про припинення трудового договору від 05.09.2024, однак від підписів про отримання вказаних документів ОСОБА_1 відмовився аргументуючи вимогою надати доповідну записку. З приводу відсутності вимоги до позивача надати пояснення за інші дні, то відповідач зауважує, що як вбачається із змісту п. 1 Розпорядження №6 від 05.09.2024 предметом пояснень були дати та години 01.07.2024, 02.07.2024, 04.07.2024, 05.07.2024, 09.07.2024, 12.07.2024, а не усі робочі дні з 01.07. по 12.07.2024 як це стверджує позивач, а п. 2 позивача було зобов`язано надати окремі пояснення щодо кожної дати, який останній не виконав належним чином, а навпаки звів до вимог надати йому документи. Факт можливого прогулу юристом ОСОБА_1 був встановлений 29.07.2024, однак, в силу перебування останнього на лікарняному в період з 29.07.2024 по 04.09.2024, можливість виконати вимоги ст.149 КЗпП в частині отримання письмових пояснень було об`єктивно неможливо. На переконання відповідача підприємством було дотримано алгоритм оформлення прогулу працівника, оскільки жодним законодавчим, чи іншим нормативно - правовим актом, судовою практикою не визначено Акт про відсутність, як єдиний спосіб фіксації присутності чи відсутності працівника. Адже, відсутність працівника може бути зафіксована і в інший спосіб, в тому числі пропускною системою підприємства, за результатами якої, 29.07.2024 була складена Доповідна записка з Додатком 1 по працівнику ОСОБА_1 . Водночас, нарахування позивачу заробітної плати за весь місяць липень 2024 року пов`язано з тим, що позивач перебував з 29.07.2024 по 04.09.2024 на лікарняному, а відтак, підприємство не маючи пояснень щодо причин відсутності працівника на робочому місці, здійснило повне нарахування заробітної плати за період з 01.07. по 31.07.2024, а відтак вказане не є доказом перебування позивача на роботі. Щодо зазначення у позовній заяві про відповідність у позивача обов`язку здійснення фіксації проходження через автоматизовану систему пропуску позивача настав до 23.07.2024, то на думку відповідача така поведінка позивача як працівника є суперечлива та спрямована на уникнення відповідальності за вчинене дисциплінарне стягнення, оскільки як вбачається з Доповідної записки Додаток 1 згідно програмного комплексу фіксації робочого часу працівника ОСОБА_1 з 03.07.2024 по 29.07.2024, останній систематично на протязі місяця липня 2024 року здійснював за допомогою перепустки вхід та вихід з роботи. Також відповідач заперечує перебування позивача у відрядженні 09.07.2024 наказ на відрядження юриста ОСОБА_1 в м. Київ з 08 по 10 липня 2024 року в бухгалтерії відсутній та відрядні не оплачувалися. Окрім цього, позивач не згадував про своє відрядження в м. Київ з 08.07.2024 по 10.07.2024 і у своїх поясненнях від 05.09.2024. Відтак, жодного фактичного відрядження у м. Київ у позивача не було. З приводу моральної шкоди позивач зауважує, що до позовної заяви не долучено доказів на підтвердження погіршення стану здоров`я позивача. Також, ОСОБА_1 зазначає, що йому було завдано душевних страждань, яке проявилося в погіршенні фінансового становища його сім`ї, однак, позивач замовчує той факт, що являється адвокатом та здійснює індивідуальну адвокатську діяльність, що підтверджується змістом Ухвали Господарського суду Тернопільської області від 09.07.2024, а також фізичною особою - підприємцем, що підтверджується Безкоштовним запитом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб. НА підставі вищевикладеного відповідач просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23.12.2024, у задоволенні заяви представника відповідача ПрАТ «Тернопільміськгаз» Бобрівця В.В. про повернення позовної заяви ОСОБА_1 до ПрАТ «Тернопільміськгаз» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, відмовлено.

06.01.2025 судом зареєстровано додаткові пояснення подані представником відповідача ПрАТ «Тернопільміськгаз» Бобрівцем В.В. відповідно до яких Наказ № 12 від 08.07.2024 про відрядження Панчука С.М., юриста ПрАТ «Тернопільміськгаз» у м. Київ, НКРЕКП з 08.07.2024 по 10.07.2024, на підприємстві був виданий, однак не виконаний, через відсутність подальшої необхідності поїздки позивача в цей державний орган, у зв`язку з чим не переданий в бухгалтерію для проведення оплати. Окрім цього, період відрядження згідно Наказу мав тривати з врахуванням дороги до м. Києва, повернення і відпочинку три дні з 08.07.2024 по 10.07.2024 і працівнику не надається право вибирати доцільність своєї поїздки в любий з цих днів. Жодних доказів свого перебування у відрядженні 09.07.2024 у м. Київ, НКРЕКП позивачем не надано: Додатковим свідченням на думку відповідача відсутності перебування позивача у відрядженні з 08.07.2024 по 10.07.2024 у державному органі НКРЕКП в м. Києві є знову ж таки дані автоматизованої системи, з якої вбачається, що останній: 08.07.2024 в 08:07:38 - був на підприємстві; 09.07.2024 з 08:02:37 по 11:12:29 - був на підприємстві; 10.07.2024 з 07:57:20 по 17:01.57 - був на підприємстві. Відповідач також звертає увагу на чергову суперечливість поведінки позивача, який стверджує, що в нього обов`язок відмічатися на пропускній системі виник з моменту ознайомлення з Наказом № 15 від 18.07.2024, однак, чомусь 10.07.2024, останній чітко використав магнітну перепустку в 07:57:20 (початок робочого дня 08:00) і в 17:01:57 (кінець робочого дня 17:00). Як в цілому і в інші дні протягом липня 2024 року. Крім того зауважує, що в судовому засіданні 23.12.2024 на запитання представника відповідача, коли була отримана магнітна перепустка, для переходу по автоматизованій пропускній системі, позивач спочатку повідомив на початку липня 2024 року, хоча прийнятий на роботу був ще 19.02.2024, потім вході судового засідання вже, що отримав у червні 2024 року і в кінці судового засідання, що отримав вже у квітні 2024 року. З огляду на викладене просить відмовити у задоволенні позову.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримав з підстав зазначених у позовній заяві та просив задовольнити позов у повному обсязі.

Представник відповідача ПрАТ «Тернопільміськгаз» Чеканівський В.Р. у судовому засіданні заперечив з приводу позову та просив відмовити у його задоволенні.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_2 суду пояснила, що вона була членом правління та співзасновником ПрАТ «Тернопільміськгаз», проте на даний час, вони лише співзасновник Товариства. Так за її ініціативою було запроваджено пропускну систему у ПрАТ «Тернопільміськгаз». З 2023 року система працювала у тестовому режимі, проте вона завдавала труднощів відвідувачам, відтак вона стала ініціатором її відміни. Крім того, часто самі працівники не відмічались і їх пропускав охоронець. Також вона особисто відмічалась лише 1, 2 рази у 2023 році. Вказала, що вона працювала у суміжному з ОСОБА_1 кабінеті, і постійно проходила через його кабінет. Їй відомо, що у липні 2024 року ОСОБА_1 мав бути два рази у відрядженні, а саме з 03 по 05.07.2024 та з 08 по 10.07.2024. Так, 09.07.2024 після обіду ОСОБА_1 їздив у відрядження в м. Київ, про що вона знає із його слів, так як прощалась з ним і побажала йому щасливої дороги. 12.07.2024 ОСОБА_1 був на робочому місці та вони разом обідали.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_3 суду повідомила, що вона до серпня 2024 року працювала на ПрАТ «Тернопільміськгаз» бухгалтером. На Товаристві працювала пропускна система, як експеримент і обов`язку її використовувати не було, при цьому у тривогу система не працювала. Відрядні працівникам нараховувались на підставі авансового звіту, проте керівництву та в тому числі юристу ОСОБА_1 на підставі усної вказівки керівництва. Зазначила, що 08.07.2024 ОСОБА_1 був на роботі. 09.07.2024 вона теж його зранку бачила, зокрема він о 08 год. 30 хв. ксерив документи. 10.07.2024 ОСОБА_4 також був на роботі. І 12.07.2024 вона також бачила ОСОБА_1 о 11 год. 30 хв. на роботі. Чи нараховувались ОСОБА_1 відрядні вона не знає. Їй відомо, що ОСОБА_1 був 09.07.2024 у відрядженні, зі слів останнього.

Допитана в судовому засіданні в якості свідка ОСОБА_5 суду повідомила, що вона працювала у ПрАТ «Тернопільміськгаз» з квітня 2024 року до 01.08.2024. При цьому її робоче місце було в одному кабінеті з ОСОБА_1 , та зі слів останнього їй відомо, що 09.07.2024 ОСОБА_1 зранку був у суді, а після обіду поїхав у відрядження в м. Київ. Також, 10.07.2024 та 12.07.2024 ОСОБА_1 був на роботі. Щодо пропускної системи свідок зазначила, що така працювала в тестовому режимі, та вона особисто дотримувалася такого пропускного режиму та карткою користувалася. В липні 2024 року був виданий наказ, яким було повідомлено, про необхідність обов`язкового дотримання пропускної системи працівниками підприємства.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з таких підстав:

Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Статтею 15 Цивільного кодексу України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно з ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частини 1, 2 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України).

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Судом встановлено, що 01.04.2009 між Замовником ВАТ «Тернопільміськгаз» в особі голови правління Бобрівця В.В. та Виконавцем ПП Панчуком С.М. укладено Договір надання юридичних послуг, за умовами якого Замовник доручає, а Виконавець бере на себе зобов`язання про надання Замовнику за плату юридичних послуг в порядку, обсязі та на умовах, передбачених даним Договором (п. 1.1 Договору).

За умовами п.п. 6.1, 6.2 Договору, даний Договір набуває чинності з моменту підписання договору та діє до 31.12.2013 або до розриву його однією із сторін. У випадку відсутності заяви однієї із Сторін про припинення або зміну умов даного Договору протягом 30 календарних днів до закінчення строку його дії, Договір вважається продовженим на 1 рік на таких самих умовах. Кожна із Сторін в односторонньому порядку може розірвати даний Договір в будь-який момент повідомивши другу Сторону в письмовому вигляді за 14 календарних днів до передбаченої дати розірвання.

У судовому засіданні встановлено та не заперечувалось сторонами у справі, що Наказом ПрАТ «Тернопільміськгаз» від 19.02.2024 ОСОБА_1 був прийнятий на роботу у ПрАТ «Тернопільміськгаз» на посаду юриста на умовах безстрокового трудового договору.

Наказом ПрАТ «Тернопільміськгаз» № 12 від 08.07.2024, Панчука С.М. юриста ПрАТ «Тернопільміськгаз» направлено у відрядження у м. Київ, НКРЕКП з 08.07.2024 по 10.07.2024.

Згідно з Доповідною запискою головного бухгалтера ОСОБА_6 від 11.11.2024, за даними бухгалтерського обліку наказ на відрядження ОСОБА_1 у м. Київ в період з 08 по 10.07.2024 в бухгалтерії відсутній, відрядні вказаному працівнику не оплачувалися.

Відповідно до Наказу ПрАТ «Тернопільміськгаз» № 15/од від 18.07.2024 «Про дотримання пропускного режиму», з метою посилення трудової дисципліни працівникам наказано здійснювати вхід та вихід в приміщення підприємства за адресами: м. Тернопіль, вул. М. Шептицького, буд.20 та м. Тернопіль, вул. О. Довженка, буд. 14а виключно за магнітними перепустками.

З даним наказом ОСОБА_1 ознайомився 23.07.2024, про що свідчить його особистий підпис проставлений у відповідній графі.

Як вбачається із Доповідної записки пров. спеціаліста Дем`яненко Г.К. від 29.07.2024, згідно програмного комплексу фіксації робочого часу працівників на підприємстві голові правління ПрАТ «Тернопільміськгаз» Бобрівцю В.В. було надано інформацію про реєстрацію по ОСОБА_1 з 01.07.2024 по 29.07.2024 в Додатку № 1.

Згідно з Додатком № 1 до Доповідної записки пров. спеціаліста ОСОБА_7 від 29.07.2024, у період з 01.07.2024 по 12.07.2024 зафіксовано наступні входи виходи ОСОБА_1 : 03.07.2025 о 12 год. 29 хв. вихід; 03.07.2025 о 13 год. 37 хв. вихід; 08.07.2024 о 08 год. 07 хв. вхід; 09.07.2024 о 08 год. 02 хв. вхід; 09.07.2024 о 09 год. 39 хв. вихід; 09.07.2024 о 10 год. 41 хв. вхід; 09.07.2024 о 11 год. 12 хв. вихід; 10.07.2024 о 07 год. 57 хв. вхід; 10.07.2024 о 11 год. 57 хв. вихід; 10.07.2024 о 13 год. 42 хв. вхід; 10.07.2024 о 13 год. 50 хв. вихід; 10.07.2024 о 14 год. 29 хв. вхід; 10.07.2024 о 17 год. 01 хв. вихід; 11.07.2024 08 год. 13 хв. вхід; 11.07.2024 о 13 год. 36 хв. вихід; 11.07.2024 о 13 год. 49 хв. вхід; 11.07.2024 о 14 год. 53 хв. вихід; 12.07.2024 о 08 год. 27 хв. вхід; 12.07.2024 о 09 год. 56 хв. вихід.

Розпорядженням голови правління ПрАТ «Тернопільміськгаз» Бобрівця В.В. № 6 від 05.09.2024, враховуючи доповідну записку від 29.07.2024, положення ст. 149 КЗпП, зобов`язано юриста ОСОБА_1 надати пояснення відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня за наступними датами: 01.07.2024 з 08 год. 00 хв. по 17 год. 00 хв.; 02.07.2024 з 08 год. 00 хв. по 17 год. 00 хв.; 04.07.2024 з 08 год. 00 хв. по 17 год. 00 хв.; 05.07.2024 з 08 год. 00 хв. по 16 год. 00 хв.; 09.07.2024 з 11 год. 12 хв. по 17 год. 00 хв.; 12.07.2024 з 09 год. 56 хв. по 16 год. 00 хв. Пояснення надати окремо щодо кожної дати до 10 год. 00 хв. 05.09.2024.

З даним розпорядженням ОСОБА_1 ознайомився 05.09.2024, про що свідчить його особистий підпис проставлений у відповідній графі.

Відповідно до письмових пояснень ОСОБА_1 від 05.09.2024, останній повідомив, що 01.07.2024, 02,07.2024, 09.07.2024 та 12.07.2024 він перебував на роботі та виконував покладені на нього посадові обов`язки. Що стосується 04.07.2024 та 05.07.2024, то відповідно до наказу голови правління Бобрівця В.В. №11 від 03.07.2024 його було відряджено до м. Києва у період з 03.07.2024 по 05.07.2024 про що додатково голова правління повідомив господарський суд Тернопільської області у своєму клопотанні від 05.07.2024.

Наказом ПрАТ «Тернопільміськгаз» № 115/к/ТМ від 05.09.2024 «Про застосування заходу стягнення до юриста « ОСОБА_1 », за порушення трудової дисципліни, відсутністю 09.07.2024, 12.07.2024 на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, застосовано до юриста ОСОБА_1 , захід стягнення у вигляді звільнення.

З даним наказом ОСОБА_1 ознайомився 05.09.2024, про що свідчить його особистий підпис проставлений у відповідній графі.

Згідно з Актом про відмову від підписання документів, складеного 05.09.2024 комісією у складі: начальника юридичного відділу Чеканівського В.Р., юрисконсульта юридичного відділу Процька І.Я., начальника відділу кадрового забезпечення Камінської Л.Л., юрист Панчук С.М., 05.09.2024 близько 11 год. 00 хв. отримав свою трудову книжку, копію наказу № 141/к/тр про припинення трудового договору (контракту) від 05.09.2024, однак від підпису про отримання відмовився, аргументуючи вимогою надати доповідну записку.

Наказом (розпорядження) ПрАТ «Тернопільміськгаз» № 141/к/тр від 05.09.2024 «Про припинення трудового договору (контракту)», ОСОБА_1 звільнено 05.09.2024 з посади юриста юридичного відділу за прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпПУ та наказу № 115/к/ТМ від 05.09.2024.

З даним наказом ОСОБА_1 ознайомився 25.09.2024, про що свідчить його особистий підпис проставлений у відповідній графі.

Як вбачається із ухвали Господарського суду Тернопільської області від 09.07.2024 у справі 921/317/24, адвокат Панчук С.М. був присутній у судовому засіданні 09.07.2024, як представник відповідача ПрАТ «Тернопільміськгаз», у справі за позовом ТОВ «Гозопостачальна компанія «Нафтогаз Україна» до ПрАТ «Тернопільміськгаз» про стягнення коштів.

Відповідно до довідки № 816 виданої ПрАТ «Тернопільміськгаз» 11.11.2024, за період з липня 2024 року по серпень 2024 року ОСОБА_1 нарахована заробітна плата у розмірі 42 975,49 грн, а саме: за липень 2024 року 26 543,48 грн; за серпень 2024 року 16 432,01 грн.

Згідно з розрахунковим листом за липень 2024 року, юриста ПрАТ «Тернопільміськгаз» Панчука С.М., останньому нараховано заробітну плату у розмірі 45 413,05 грн, зокрема: оклад за дні з 01.07. по 02.07.2024 (2 дні) у розмірі 2 869,57 грн; оклад за дні з 03.07. по 31.07.2024 (18 днів) у розмірі 25 826,09 грн; оплата за договором підряду за липень 2024 року у розмірі 16 000 грн; доплата за збільшений об`єм робіт за дні з 01.07. по 02.07.2024 у розмірі 717,39 грн. Утримано 9 149,68 грн. Належить до виплати- 36 263,37 грн. Виплачено 10 500 грн, з яких: 02.07.2024 10 000 грн; 23.07.2024 500 грн. Борг за підприємством на початок місяця 28 791,25 грн. Борг за підприємством на кінець місяця 54 554,62 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Основоположні засади реалізації права на працю визначені положеннями ст. 43 Конституції України, якою закріплено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Відповідно до ст. 1 КЗпП України, законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників.

Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.

Згідно із частинами 1-3 статті 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю.

Згідно зі статтею 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір.

Відповідно до статті 29 КЗпП України до початку роботи за укладеним трудовим договором власник або уповноважений ним орган зобов`язаний: 1) роз`яснити працівникові його права і обов`язки та проінформувати під розписку про умови праці, наявність на робочому місці, де він буде працювати, небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров`я, його права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства і колективного договору; 2) ознайомити працівника з правилами внутрішнього трудового розпорядку та колективним договором; 3) визначити працівникові робоче місце, забезпечити його необхідними для роботи засобами; 4) проінструктувати працівника з техніки безпеки, виробничої санітарії, гігієни праці і протипожежної охорони.

Трудова дисципліна - це система правових норм, що регулюють внутрішній трудовий розпорядок, встановлюють трудові обов`язки працівників та роботодавця, визначають заохочення за успіхи в роботі й відповідальність за невиконання цих обов`язків.

Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення.

Порядок розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу врегульований ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин.

При розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за пунктом 4 частини першої статті 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно чи загалом). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин упродовж робочого дня.

Вказані висновки викладено у постановах Верховного Суду від 06.12.2023 у справі № 727/3114/21, від 22.12.2023 у справі № 756/8875/21.

Як вбачається із спірного наказу (розпорядження) Приватного акціонерного товариства «Тернопільміськгаз» № 141/к/тр від 05.09.2024 «Про припинення трудового договору (контракту)», позивача ОСОБА_1 звільнено 05.09.2024 з посади юриста юридичного відділу за прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпПУ та наказу № 115/к/ТМ від 05.09.2024.

Наказом ПрАТ «Тернопільміськгаз» № 115/к/ТМ від 05.09.2024 «Про застосування заходу стягнення до юриста « ОСОБА_1 », за порушення трудової дисципліни, відсутністю 09.07.2024, 12.07.2024 на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин, застосовано до юриста ОСОБА_1 , захід стягнення у вигляді звільнення.

Разом з тим, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази відсутності позивача ОСОБА_1 09.07.2024, 12.07.2024 на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин.

Так, для встановлення допущення працівником прогулу необхідним є належне фіксування самого факту відсутності працівника на роботі та з`ясування поважності причини такої відсутності. Основним критерієм віднесення причин відсутності працівника на роботі до поважних є наявність об`єктивних, незалежних від волі самого працівника обставин, які повністю виключають вину працівника.

Такі висновки викладено у постанові Верховного Суду від 20.12.2023 у справі № 757/45015/20-ц.

Відсутність працівника на роботі має бути зафіксовано актом про відсутність працівника на роботі. Законодавство не встановлює вимог до форми акта, тому він подається у довільній письмовій формі та підписується не менш ніж двома працівниками (наприклад, бухгалтером та директором). В акті має бути зафіксовано факт відсутності працівника на роботі протягом робочого дня.

Акт про відсутність працівника на роботі оформлюється безпосередньо в день нез`явлення працівника на роботі. У таких документах обов`язково зазначаються не тільки дата, а й певний час відсутності працівника.

Після фіксації факту відсутності працівника на роботі потрібно з`ясувати, чим така відсутність була викликана.

Для з`ясування причини відсутності працівника на роботі роботодавець на свій розсуд може: 1) зателефонувати працівнику або членам його родини; 2) написати працівнику в доступні месенджери; 3) надіслати листа на особисту електронну скриньку; 4) відвідати працівника за місцем реєстрації або місцем фактичного проживання; 5) надіслати лист з повідомленням про вручення з пропозицією надати пояснення щодо своєї відсутності.

Законодавство не містить вичерпного переліку поважних причин відсутності на роботі, тому в кожному випадку оцінка поважності причини відсутності на роботі дається, виходячи з конкретних обставин. Вочевидь, поважними причинами мають бути об`єктивні обставини, які безумовно перешкоджали працівнику з`явитися на роботу і не могли бути ним усунуті.

Зазначені висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28.04.2022 у справі № 761/48981/19, від 14.06.2023 у справі № 727/3770/21.

Відповідно до статті 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку.

До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку (стаття 149 КЗпП України).

Водночас правова оцінка дисциплінарного проступку проводиться на підставі з`ясування усіх обставин його вчинення, у тому числі з урахуванням письмового пояснення працівника.

Невиконання власником або уповноваженим ним органом обов`язку зажадати письмове пояснення від працівника та неодержання такого пояснення не є підставою для скасування дисциплінарного стягнення, якщо факт порушення трудової дисципліни підтверджений представленими суду доказами (див. постанови Верховного Суду від 26.01.2024 у справі № 643/19450/20, від 14.02.2024 у справі № 537/4343/20).

Поряд з цим, Акти про відсутність ОСОБА_1 на роботі 09.07.2024, 12.07.2024, які оформлені безпосередньо в день нез`явлення останнього на роботі в матеріалах справи відсутні та не були подані стороною відповідача протягом розгляду даної справи, що свідчить про те, що відповідач не надав належних та допустимих доказів факту вчинення позивачем прогулів.

Натомість перебування позивача ОСОБА_1 на роботі 12.07.2024 підтверджується показами світків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , які жодним чином не спростовані стороною відповідача.

Стосовно прогулу ОСОБА_1 09.07.2024, то суд звертає увагу, що в матеріалах справи наявний Наказ ПрАТ «Тернопільміськгаз» № 12 від 08.07.2024, яким ОСОБА_1 юриста ПрАТ «Тернопільміськгаз» направлено у відрядження у м. Київ, НКРЕКП з 08.07.2024 по 10.07.2024. При цьому жодних доказів скасування вказаного наказу суду не подано.

Суд звертає увагу, що у випадку, якщо відпала необхідність виконання Наказу ПрАТ «Тернопільміськгаз» № 12 від 08.07.2024, проте позивач ОСОБА_1 був відсутній на роботі 09.07.2024, відповідач повинен був належним чином зафіксувати факт відсутності ОСОБА_1 на роботі, про що скласти відповідний Акт, безпосередньо в день нез`явлення ОСОБА_1 на роботу,у якому зазначити про факт не направлення ОСОБА_1 у відрядження та відповідно зафіксувати дату та час відсутності ОСОБА_1 на роботі.

Однак, такий Акт про відсутність ОСОБА_1 на роботі 09.07.2024 до матеріалів справи не долучено, а відтак в матеріалах справи відсутні докази на спростування доводів позивача про його перебування у відрядженні 09.07.2024.

Водночас посилання сторони відповідача на дані пропускної системи ПрАТ «Тернопільміськгаз», як доказ факту відсутності позивача ОСОБА_1 09.07.2024, 12.07.2024 на роботі більше трьох годин протягом робочого дня без поважних причин суд до уваги не бере, з огляду на те працівникам ПрАТ «Тернопільміськгаз» наказано здійснювати вхід та вихід в приміщення підприємства за адресами: м. Тернопіль, вул. М. Шептицького, буд.20 та м. Тернопіль, вул. О. Довженка, буд. 14а виключно за магнітними перепустками 18.07.2024 згідно Наказу ПрАТ «Тернопільміськгаз» № 15/од від 18.07.2024 «Про дотримання пропускного режиму», з яким позивач ОСОБА_1 ознайомився лише 23.07.2024.

Відтак, суд погоджується із доводами позивача ОСОБА_1 про відсутність у нього обов`язку використовувати пропускну систему ПрАТ «Тернопільміськгаз» до 23.07.2024 та вважає, що дані пропускної системи ПрАТ «Тернопільміськгаз» не є належним доказом вчинення позивачем прогулів 09.07.2024, 12.07.2024.

Жодних інших доказів, які б підтверджували факт вчинення позивачем ОСОБА_1 прогулів, в тому числі відсутності його на роботі більше трьох годин протягом робочого дня 09.07.2024, 12.07.2024 до матеріалів справи не долучено та в судовому засіданні не подано.

У постанові Верховного Суду від 15.11.2023 у справі № 291/1352/20 наголошено увагу на тому, що з огляду на приписи трудового законодавства у справах, в яких заявлено про незаконність звільнення працівника, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства.

Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц).

Відповідач, в розрізі даної справи не довів, що звільнення позивача відбулося з дотриманням вимог трудового законодавства, а також не надав суду відповідних доказів, які б надали суду можливість встановити вказані обставини.

Згідно зі ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що наказ (розпорядження) ПрАТ «Тернопільміськгаз» № 141/к/тр від 05.09.2024 «Про припинення трудового договору (контракту)» є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки звільнення позивача на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України відбулося з порушенням трудового законодавства, відтак позивач ОСОБА_1 підлягає поновленню на роботі на посаді юриста юридичного відділу Приватного акціонерного товариства «Тернопільміськгаз».

Оскільки суд дійшов висновку про незаконність звільнення позивача, то в порядку ст.235 КЗпП України позивач має право на стягнення на свою користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Так, середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 (далі за текстом Порядок).

Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

Згідно з п. 5 Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

За змістом абз. 2 п. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку).

Крім того, положеннями р. ІІІ Порядку № 100 передбачені виплати, які підлягають і не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Зокрема не підлягають урахуванню відпускні та лікарняні.

Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 14.09.2016 у справі № 523/18850/14-ц.

За таких обставин, вважає за необхідне стягнути з ПрАТ «Тернопільміськгаз» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.09.2024 до 14.01.2025, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати».

Щодо стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав, у тому числі внаслідок дискримінації, мобінгу (цькування), факт якого підтверджено судовим рішенням, що набрало законної сили, призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Моральна шкода вважається заподіяною, якщо особа і заподіювач такої шкоди перебувають у трудових правовідносинах або на них поширюється дія трудового законодавства; вона виникла внаслідок порушення трудових прав із боку роботодавця; працівник зазнає моральних втрат у вигляді моральних страждань, тобто негативних змін, що відбуваються в його свідомості внаслідок усвідомлення факту порушення його трудових прав, і ці негативні зміни призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків, а також вимагають від працівника додаткових зусиль для організації свого життя.

Отже підставою для відшкодування моральної шкоди, згідно зі статтею 237-1 КЗпП України, є порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.

Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, а має самостійне юридичне значення.

До такого висновку дійшов Верховний суд у своїй постанові від 14.06.2021 у справі № 235/3191/19 (провадження № 61-21511сво19).

Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховується характер і тривалість страждань, стан здоров`я потерпілого, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили.

Суд вважає доведеним, що порушення трудових прав позивача ОСОБА_1 , внаслідок його незаконного звільнення (порушення права на працю) завдало останньому моральну шкоду, яка виразилася у душевних стражданнях через позбавлення його роботи і заробітної плати як джерела для існування, а також необхідності докладення додаткових зусиль, задля відновлення порушеного права.

Водночас, на переконання суду заявлені позивачем вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 50 000 грн оцінені суб`єктивно та є завищеними, а тому враховуючи засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості розмір моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню позивачу ОСОБА_1 становить 2 000 грн.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до ПрАТ «Тернопільміськгаз» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди підлягає до задоволення частково.

Також, враховуючи положення статті 430 Цивільного процесуального кодексу України, суд допускає негайне виконання рішення в частині поновлення позивача на роботі та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за один місяць.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 ст. 141 ЦПК України).

Згідно з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі.

Відтак оскільки позивач на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору за вимогами про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у сумі 3633,60 грн за дві вимоги немайнового характеру про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі та одну вимогу майнового характеру стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу (1211,20 * 3 = 3633,60).

Також, за вимогу про стягнення моральної шкоди з відповідача у користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі 48,45 грн пропорційно до задоволеної частини даної позовної вимоги (2 000 / 50 000 * 1211,20 = 48,45).

Керуючись ст. 4, 12, 13, 76-82, 89, 133 ч. 1, 141 ч. 1, 259, 263-265, 273, 354, 430 ЦПК України, суд -

УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Тернопільміськгаз» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди, - задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ (розпорядження) Приватного акціонерного товариства «Тернопільміськгаз» № 141/к/тр від 05.09.2024 «Про припинення трудового договору (контракту)».

Поновити ОСОБА_1 на посаді юриста юридичного відділу Приватного акціонерного товариства «Тернопільміськгаз».

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Тернопільміськгаз»на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 06.09.2024 до 14.01.2025, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати».

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Тернопільміськгаз»на користь ОСОБА_1 2 000 (дві тисячі) гривень моральної шкоди.

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Тернопільміськгаз» на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 48 (сорок вісім) 45 копійок.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Тернопільміськгаз» на користь Держави Україна судовий збір у розмірі 3633 (три тисячі шістсот тридцять три) гривні 60 копійок.

Рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць допустити до негайного виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційної скарги не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Тернопільського апеляційного суду.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складено 23.01.2025.

Відомості про учасників справи.

Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 .

Відповідач: Приватне акціонерне товариство «Тернопільміськгаз», , адреса місцезнаходження: вул. Шептицького, 20 м. Тернопіль, 46006.

Головуючий суддяН. Р. Кунець