Провадження № 2/202/315/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2025 року м. Дніпро

Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська у складі судді Михальченко А.О.,

секретар судового засідання Пономаренко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпрі

цивільну справу № 234/17598/21

за позовом

Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго»

в особі

Виробничої одиниці обласного комунального підприємства

«Донецьктеплокомуненерго «Краматорськміжрайтепломережа»

до

ОСОБА_1 ,

ОСОБА_2 ,

про стягнення заборгованості за надану теплову енергію,-

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

22.12.2021 Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго» в особі Виробничої одиниці обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго «Краматорськміжрайтепломережа» звернулося до Краматорського міського суду Донецької області з вказаним позовом, який мотивувало тим, що відповідачі зареєстровані у квартирі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , та отримували послуги центрального опалення від позивача. Відповідачі неналежно виконували обов`язки по сплаті послуг з теплопостачання, у зв`язку з чим за особовим рахунком № НОМЕР_1 за період з 01.01.2012 до 31.10.2021 утворилась заборгованість за теплову енергію, яка складає 42 802,67 грн. У зв`язку з чим просить стягнути з відповідачів заборгованість за теплову енергію, інфляційні витрати в розмірі 12 792,26 грн, 3% річних в розмірі 3 418,60 грн, а також судові витрати у розмірі 2270,00 грн.

16.11.2023, у зв`язку з зупиненням роботи Краматорського міського суду Донецької області, справа надійшла в провадження Індустріального районного суду м.Дніпропетровська.

Ухвалою від 06.12.2023 року по справі відкрите спрощене позовне провадження та відповідачам визначено строк для подання відзиву на позов.

26 грудня 2023 року відповідачем ОСОБА_2 поданий відзив на позовну заяву, у якому вона зазначила, що позовні вимоги не визнає у повному обсязі з наступних підстав.

Між позивачем та нею договір про надання послуг з тепловою енергією не укладався, а тому і відповідно вона не може бути боржником. Твердження позивача про можливість укласти договір в усній формі є безпідставним. Крім того, позивач не вказує з ким саме було відкрито особовий рахунок і хто є відповідальною особою за ним. Вона не володіє статусом наймача, власника і орендаря житлового приміщення, не користувалася такими житлово-комунальними послугами, а отже і не має сплачувати кошти за такою заборгованістю. Не є власником квартири також і ОСОБА_1 , а власником квартири є ОСОБА_3 , яка померла у 2019 році. Спадщину відповідачки не прийняли та на час смерті ОСОБА_3 , та у 2019 р. ОСОБА_2 з померлою не проживала, оскільки з 2014 року навчалась та проживала у м. Харкові. На даний час вона продовжує проживати у м. Харків, та працювати у Харківській області. За даною адресою також не проживає ОСОБА_1 , яка на даний час є внутрішньо переміщеною особою та також не користується комунальними послугами. Тому, у зв`язку з тим, що за адресою: АДРЕСА_1 , куди надаються житлово-комунальні послуги не проживає ні ОСОБА_2 , ні ОСОБА_1 , то стягнення заборгованості з них солідарно є протиправним. Крім того, жодного зобов`язання між позивачем та відповідачками не виникало, а тому і застосування ст. 625 ЦК України в даному випадку є неможливим та виключається.

Щодо строків позовної давності, то вважає, що вони є пропущеними, оскільки позивач просить стягнути заборгованість аж з 2012 року. Просила суд застосувати у даній справі позовну давність та відмовити у повному обсязі позивачу у задоволенні позовних вимог.

Представник позивача Демитренко А.П. в судове засідання не з`явилася, надала заяву через систему «Електронний суд» про розгляд справи без її участі, позов підтримала у повному обсязі та наполягала на його задоволенні.

Відповідачі у судове засідання не з`явилися з невідомих суду причин, про дату, час і місце судового засідання були повідомлені належним чином. Клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надали.

Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Обласним комунальним підприємством «Донецьктеплокомуненерго» надаються послуги теплової енергії за адресою: АДРЕСА_1 , та на ім`я відповідального наймача відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 .

Законом України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24.06.2004, який втратив чинність 01.05.2019, були визначені основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки.

З 01.05.2019 введено в дію Закон України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09.11.2017, який набрав чинності 10.12.2017, який регулює відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та управління побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках. (стаття 2 Закону України № 2189-VIII від 09.11.2017)

Відтак, послуги, які надає позивач є житлово-комунальними.

Станом на 01.11.2021 за вказаною адресою за період з 01.01.2012 по 31.10.2021 існує заборгованість за теплову енергію 42 802,67 грн, витрати від інфляційних процесів 12 792,26 грн, 3% річних 3 418,60 грн, яку позивач просить стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .

Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (частина друга статті 48 ЦПК України).

Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача.

Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц).

У даній справі предметом позову є стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, а підставою позову позивачем визначено неналежне виконання відповідачами свого обов`язку щодо їх сплати.

Приписами ч.1 ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», який діяв до 01.05.2019 було визначено, що споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу, а в Законі України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII встановлено, що індивідуальний споживач - фізична або юридична особа, яка є власником (співвласником) нерухомого майна, або за згодою власника інша особа, яка користується об`єктом нерухомого майна і отримує житлово-комунальну послугу для власних потреб та з якою або від імені якої укладено відповідний договір про надання житлово-комунальної послуги.

З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно судом встановлено, що власником квартири АДРЕСА_2 є ОСОБА_3 на підставі дублікату від 15.10.2004 договору купівлі-продажу від 11.11.1995, посвідченого державним нотаріусом Першої краматорської ДНК за реєстровим номером 1-5956.

Відтак, судом встановлено, що ОСОБА_3 є власником нерухомого майна, за місцем знаходження якого позивач надавав послуги з теплопостачання, при цьому ОСОБА_3 претензій на якість цих послуг чи про припинення надання вказаних послуг не заявляла. Тому вбачається, що між позивачем та ОСОБА_3 виникли фактичні зобов`язальні договірні відносини, і жодна зі сторін про їх припинення не заявила.

При цьому відсутність укладеного між сторонами договору, обов`язковість укладання якого лежить і на позивачеві як на постачальникові послуг, і на ОСОБА_3 як власникові майна та споживачеві, не позбавляв останню обов`язку сплатити надані їй послуги з теплопостачання.

Однак, ОСОБА_3 не залучена позивачем до участі у справі як відповідач.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть.

Згідно відомостей з Єдиного державного демографічного реєстру та Управління реєстраційних повноважень та ведення реєстру територіальної громади, за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані: ОСОБА_1 з 24.01.2000, ОСОБА_2 з 20.05.2005.

У частині першій статті 12 Закону «Про житлово-комунальні послуги» 2189-VIII від 09.11.2017 передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 7 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг.

Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини 2 статті 7 вказаного Закону обов`язок індивідуального споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону індивідуальні споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Отже, питання щодо фактичного користування житлово-комунальними послугами входить до предмета доказування у справі та має істотне значення для її правильного вирішення.

У даній справі суду не надано доказів, що ОСОБА_3 особисто уклала або надавала згоду ОСОБА_2 та ОСОБА_1 від свого імені укладати з позивачем договір про надання житлово-комунальних послуг, як не надано і доказів укладення такого договору і фактичного користування вказаними послугами відповідачем ОСОБА_2 , оскільки як встановлено судом, ОСОБА_2 з 2014 року навчалася на денній формі навчання у Національному юридичному університеті імені Ярослава Мудрого, що підтверджується додатком до диплому, а відтак з 2014 і до закінчення навчання у 2018 року проживала у м. Харкові, оскільки загальновідомим є факт, що навчання на денній формі передбачає щоденне відвідування навчального закладу, що є неможливим у разі проживання у м. Краматорську, а не у м. Харкові, де розташований навчальний заклад.

Також судом встановлено, що з 2018 по 2020 ОСОБА_2 продовжила навчання на денній магістратурі у Національному юридичному університеті імені Ярослава Мудрого, що також передбачає постійне перебування у м. Харкові.

З листопада 2020 по 07 січня 2022 ОСОБА_2 проживала за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджується копією договору оренду.

З 07.01.2022 ОСОБА_2 проживає у АДРЕСА_4 , що підтверджується копією договору оренди. Крім того, ОСОБА_2 працює у ДП «Новопокровський комбінат хлібопродуктів», що підтверджується копією наказу про прийняття на роботу.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що ОСОБА_2 з 01.09.2014 і по цей час не проживає за адресою реєстрації у м. Краматорську, а отже фактично не користувалася та не користується житлово-комунальними послугами, які надає позивач за адресою: АДРЕСА_1 , що виключає для неї обов`язок оплачувати вказані послуги, а відтак суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в частині позовних вимог до ОСОБА_2 .

Щодо відповідача ОСОБА_1 суд зазначає, що вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 2005 року і суду не надано доказів, що вона фактично за цією адресою не проживала, а відтак суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 користувалась послугами, які надає позивач, але не сплачувала за них, чим порушила п.5 ч.2 ст.7 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги».

Суд відхиляє доводи відзиву про те, що ОСОБА_1 не мешкала за адресою реєстрації оскільки є внутрішньо переміщеною особою, так як цей статус вона отримала лише 15.08.2022, що підтверджується відповідною довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи.

Враховуючи викладене суд приходить до висновку, що ОСОБА_1 є належним відповідачем у даній справі.

Відповідачем ОСОБА_2 було подано заяву про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин.

Відповідно до ч. 1 ст. 251, ч. 1 ст. 252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами.

Згідно ч. 1 ст. 253 ЦК України Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Як вбачається з позову, поданого 22.12.2021 року, позивач просить стягнути з відповідачів заборгованість за період з січня 2012 по жовтень 2021. Згідно п. 18 Розділу «Порядку обліку та оплати послуг» Правил надання послуг з централізованого опалення, затверджених Постановою КМУ від 21.07.2005 року № 630, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно із ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2»(із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) введено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Було запроваджено обмежувальні заходи щодо протидії поширенню коронавірусу COVID-19, які безпосередньо впливають на виконання державою своєї соціальної, економічної, правозахисної функцій, було введено певні обмеження прав та свобод людини і громадянина. Строк карантину неодноразово продовжувався.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Подібний висновок висловлено у постанові Верховного Суду від 07 вересня 2022 року у справі № 679/1136/21 (провадження № 61-5238св22).

Отже, останнім днем для звернення до суду з позовом за вимогами за період з 01.01.2012 по 01.04.2017 у межах строку позовної давності був квітень 2020 року, однак Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX про внесення змін до деяких законодавчих актів України, який набрав чинності 02 квітня 2020 року, трирічний строк позовної давності було продовжено на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Постановою Кабінету Міністрів України «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» від 11 березня 2020 року № 211з 12 березня 2020 року на території України був встановлений карантин, дію якого неодноразово продовжено. Дію карантину скасовано 01 липня 2023 року.

За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України). В даному випадку перебіг позовної давності обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу.

Таким чином, суд прийшов до висновку, що відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості в межах строку позовної давності, необхідно розраховувати за період з квітня 2017 року по 31.10.2021. Тому, з урахування застосованих судом строків позовної давності та наданого розрахунку позивача, борг відповідача ОСОБА_1 за надані послуги з теплової енергії за період з квітня 2017 року по 31.10.2021 становить 39 695,30 грн, який підлягає стягненню на користь позивача.

Що стосується вимог позивача щодо стягнення інфляційних збитків в розмірі 12 792,26 грн. та 3% річних в розмірі 3 418,60 грн., за період з 01.01.2012 по 31.10.2021, то дані вимоги також підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживач зобов`язаний оплатити житлово-комунальні послуги, якщо він фактично користувався ними, а також інфляційне збільшення та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З наданого позивачем розрахунку неможливо встановити за якою методикою ним зроблено розрахунок інфляційних нарахувань, а відтак, виходячи з диспозитивності цивільного судочинства, суд вважає за необхідно відмовити у стягнення інфляційних збитків, оскільки позивачем не доведено їх розмір, а суд позбавлений можливості перевірити наданий розрахунок через відсутність формули за якою його було проведено позивачем.

Згідно розрахунку наданого позивачем, розмір 3% річних у розмірі 3 418,60 грн., за період з 01.01.2012 по 31.10.2021.

Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Оскільки судом застосовано до певних платежів строк позовної давності, а саме за період з січня 2012 по квітень 2017 року, тому на дану суму платежів не може нараховуватися індекс інфляції та 3 % річних.

Суму 3 % річних, які на підставі ст. 625 ЦК України, належать позивачу за прострочення відповідачкою виконання зобов`язання, належить розраховувати за формулою: [Проценти] = [Сума боргу] ? [Процентна ставка (%)] / 100% ? [Кількість днів] / [Кількість днів у році].

За період з 01.04.2017 року по 31.10.2021 року, сума 3 % річних складає 2 562,63 грн.

За таких обставин, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, та з відповідача ОСОБА_1 необхідно стягнути на користь позивача заборгованість за послугу з постачання теплової енергії за період з 01.04.2017 року по 31.10.2021 року у розмірі 39 695,30 грн., 3% річних у розмірі 2 562,63 грн.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві - пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.

При зверненні до суду позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 2 270 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 02.09.2021.

Таким чином, з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1 625,32 грн., який є пропорційним розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.6, 12, 13, 17, 18, 133, 141, 263, 265, 268, 274, 279 ЦПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Обласного комунального підприємства «Донецьктеплокомуненерго», , заборгованість за теплову енергію за період з 01.04.2017 року по 31.10.2021 року в розмірі 39 695,30 гривень (тридцять дев`ять тисяч шістсот дев`яносто п`ять грн 30 коп.), 3 % річних у розмірі 2 562,63 гривень (дві тисячі п`ятсот шістдесят дві грн 63 коп.), судовий збір в розмірі 1 625,32 гривень (одна тисяча шістсот двадцять п`ять грн 32 коп.)

В задоволенні інших позовних вимог - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Датою рішення, у відповідності до ч.5 ст. 268 ЦПК України та правової позиції ОП КЦС ВС у справі 1519/2-5034/11 від 05.09.2022, є дата складення повного судового рішення.

Повний текст рішення суддя склав 28.01.2025.

Суддя А. О. Михальченко