Новосанжарський районний суд Полтавської області
Справа № 542/1496/24
Провадження № 2/542/48/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2025 року селище Нові Санжари

Новосанжарський районний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Шарової-Айдаєвої О.О.,

за участю:

секретаря судового засідання Карась В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення із спадкоємця позичальника грошових коштів за договором позики,

В С Т А Н О В И В :

09 серпня 2024 року представник позивача, адвокат Панченко Олена Олександрівна, звернулась до Новосанжарського районного суду Полтавської області в інтересах ОСОБА_1 (надалі також позивач, ОСОБА_1 ) з позовною заявою до ОСОБА_2 (надалі також відповідач, ОСОБА_2 ), в якій просила:

- стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової карки платника податків: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової карки платника податків: НОМЕР_2 ; АДРЕСА_2 ) заборгованість в сумі 4000,00 доларів США, що еквівалентно на момент подання позову 163938,80 грн.

- стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , реєстраційний номер облікової карки платника податків: НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) на користь ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової карки платника податків: НОМЕР_2 ; АДРЕСА_2 ) судовий збір в сумі 1639 грн 39 коп., витрати, пов`язані зі збором доказів, в сумі 857 грн 23 коп., витрати на правничу допомогу в сумі 20000 грн 00 коп.

12 серпня 2024 року суд своє ухвалою відмовив узадоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 , адвоката Панченко Олени Олександрівни, про забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_2 до набрання чинності рішенням у справі вчиняти будь-дії щодо відчуження земельної ділянкиз кадастровим номером :00:026:0022 (а.с. 140-141 т.1).

Ухвалою суду від 13 серпня 2024 року позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с. 147 т.1).

22 серпня 2024 року суд своє ухвалою відмовив узадоволенні заяви представника позивача ОСОБА_1 , адвоката Панченко Олени Олександрівни, про забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_2 до набрання чинності рішенням у справі вчиняти будь-дії щодо відчуження земельної ділянкиз кадастровим номером :00:026:0022 (а.с. 71-73 т.2).

Ухвалою суду від 14 жовтня 2024 року продовжено строк підготовчого провадження у справі до 90 днів (а.с. 174 т.2).

Ухвалою суду від 14 жовтня 2024 року задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та витребувано у приватного нотаріуса Полтавського районного нотаріального округу Охрея Миколи Андрійовича належним чином засвідчену копію спадкової справи № 37/2020, індекс справи № 02-14, заведеної після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 (а.с. 177-178 т.2).

07 листопада 2024 року суд своєю ухвалою повторно витребував у приватного нотаріуса Полтавського районного нотаріального округу Охрея Миколи Андрійовича належним чином засвідчену копію спадкової справи № 37/2020, індекс справи № 02-14, заведеної після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 (а.с. 196-197 т.2).

11 листопада 2024 року на виконання ухвали суду про витребування доказів від приватного нотаріуса Полтавського районного нотаріального округу Охрея М.А. до суду надійшла копія спадкової справи № 37/2020 після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 (а.с. 201-217 т. 2).

Аргументи учасників справи

В обґрунтування позовних вимог представник позивача зазначала, що 03 серпня 2018 року між ОСОБА_1 та гр. ОСОБА_4 було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого ОСОБА_4 отримала від позивача в борг грошові в сумі 100000 грн, що еквівалентно 4000 доларів США на день отримання позики, про що складена розписка.

Також, 03 серпня 2018 року ОСОБА_4 склала на користь ОСОБА_1 на земельну ділянку кадастровий номер :00:026:0022 на території Щербанівської сільради Полтавського району Полтавської області.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла, не повернувши борг позивачу. Про смерть ОСОБА_4 позивач ОСОБА_1 дізнався 11 лютого 2021 року та звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом щодо майна померлої. Поряд з цим своєю постановою від 12 лютого 2021 року приватний нотаріус Новосанжарського районного нотаріального округу Охрей М.А. відмови ОСОБА_1 у прийнятті заяви про прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки позивач не прийняв у строки, встановлені законом, таку спадщину.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 30 серпня 2023 року ОСОБА_1 відмовлено у визначенні додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини.

Поряд з цим, єдиним спадкоємцем після померлої ОСОБА_4 є її син ОСОБА_2 , який прийняв спадщину, і має нести обов`язок з повернення боргу в межах вартості спадкового майна земельної ділянки кадастровий номер :00:026:0022.

З огляду на викладене, враховуючи те, що вимога кредитора (позивача) пред`явлена до спадкоємця боржника у строк, визначений статтею 1281 ЦК України, сума заборгованості, що еквівалентна 4000 доларів США, на дату подання позову до суду складає 163938 грн 80 коп., позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , як спадкоємця, з вимогою про стягнення відповідної заборгованості з нього.

02 жовтня 2024 року представник відповідача подала до суду відзив на позовну заяву (а.с. 127-132 т.2), за змістом якого просила у позові відмовити у повному обсязі з огляду на таке.

У відзиві на позов представник відповідача підтвердила факт укладення договору позики 03 серпня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , відповідно до якого ОСОБА_4 отримала у борг від ОСОБА_1 грошові кошти в сумі 100000 грн, що еквівалентно 4000 доларів США на день отримання позики.

Однак ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла і представником відповідача підтверджено факт не виконання ОСОБА_4 зобов`язання щодо повернення боргу в сумі, еквівалентній 4000 доларів США.

Оскільки зі смертю позичальника зобов`язання з повернення кредиту включається до складу спадщини, строк пред`явлення кредитодавцем вимог до спадкоємців позичальника, а також порядок задоволення цих вимог регламентується статтями 1281 та 1282 ЦК України. Стаття 1281 ЦК України визначає преклюзивні строки пред`явлення вимог. Сплив зазначених статтею 1281 ЦК України строків пред`явлення кредитором вимоги до спадкоємців має наслідком позбавлення кредитора права вимоги за основним і додатковим зобов`язанням, а також припинення таких зобов`язань. Зазначивши вказані аргументи, представник відповідача посилалась на постанову Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 у справі № 522/407/15-ц.

Враховуючи викладене, представник відповідача наголосила, що позивач, подавши претензію до кредитора від 15 червня 2023 року через приватного нотаріуса Новосанжарського районного нотаріального округу Полтавської області Охрея М.А., пропустив установлений статтею 1281 ЦК України преклюзивний строк, перебіг якого почався 12 лютого 2021 року - з моменту коли ОСОБА_1 дізнався про смерть боржниці, та який сплив через шість місяців - 12 серпня 2021 року. З огляду на це, на думку відповідача, ОСОБА_1 втратив право вимоги до спадкоємця боржника за договором, що є підставою для відмови в задоволенні позову.

Крім цього, вказано про необхідність застосування наслідків позовної давності з огляду на те, що позивач по справі звернувся до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини 12 лютого 2021 року та в той же день отримав інформацію про коло спадкоємців померлого боржника. Оскільки з 12 лютого 2021 року з дня звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого боржника та встановлення кола спадкоємців минуло більше трьох років, позивач, звернувшись до суду 08 серпня 2024 року, пропустив строки позовної давності.

09 жовтня 2024 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив (а.с. 140-146 т.2), в якій висловлена незгода з висновком представника відповідача про пропущення позивачем строків, визначених в статті 1281 ЦК України.

Згідно з частиною 2 статті 1281 ЦК України, кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги.

Поряд з цим, відповідачем не було одержано свідоцтва про право на спадщину на момент направлення позивачем претензії до спадкоємців.

Акцентовано увагу на тому, що до частини 2 статті 1281 ЦК України були внесені зміни і наразі вона дії в редакції Закону № 2478-VІІІ від 03.07.2018 і вся численна практика, в тому числі, і практика Верховного Суду, на яку посилається у відзиві на позов сторона відповідача, саме побудована на минулій редакції частини 2 статті 1281 ЦК України, відповідно до якої кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги.

Поряд з цим, оскільки нова редакція частини 2 статті 1281 ЦК України визначає строк пред`явлення вимог кредитора до спадкоємців померлого шість місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину за відсутності у відповідача такого свідоцтва про право на спадщину позивач не порушив строки пред`явлення своїх вимог.

Також, представник позивача спростував аргумент сторони відповідача про те, що ОСОБА_1 дізнався про коло спадкоємців 12 лютого 2021 року, звернувшись із заявою до приватного нотаріуса. Зокрема, представник позивача вказав, що в постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 12 лютого 2021 року не було зазначено про коло спадкоємців. Про коло спадкоємців позивач довідався, коли його представник ознайомилась із матеріалами справи № 545/430/21, що зазначено в постанові КЦС ВС від 27.06.2024.

Щодо твердження сторони відповідача про сплив позовної давності, стороною позивача вказано таке. У договорі позики, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було визначено строк повернення позики протягом місяця з дати отримання коштів, тобто до 03.09.2018. Отже строк позовної давності міг би закінчитись 03.09.2021, проте цього не сталось з огляду на положення пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, відповідно до якого (в редакції від 30.03.2020) під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, а також з огляду на положення пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, відповідно до якого (в редакції від 15.03.2022 та 08.11.2023), згідно з якими у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії, а в подальшому у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

23 жовтня 2024 року від представника відповідача до суду надійшли заперечення (а.с. 181-186 т.2), у яких акцентовано увагу на тому, що оскільки позивач був обізнаний про смерть ОСОБА_4 , внаслідок якої відкрилась її спадщина, ІНФОРМАЦІЯ_3 , то ОСОБА_1 повинен був пред`явити вимогу щодо погашення заборгованості до відповідача протягом шестимісячного строку від дня, коли дізнався про смерть позичальника. А так як позивач не звернувся з даною вимогою у зазначений строк, то він пропустив строк пред`явлення вимог до спадкоємця, передбачений статтею 1281 ЦК України, і втратив право вимоги до ОСОБА_2 , як єдиного спадкоємця ОСОБА_4 .

Повторно зазначено, що оскільки з 12 лютого 2021 року з дня звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого боржника та встановлення кола спадкоємців минуло більше трьох років, позивач, звернувшись до суду 08 серпня 2024 року пропустив строки позовної давності.

В судове засідання, призначене на 14 січня 2025 року, учасники страви не з`явились.

Від представника позивача 14 січня 2025 року до суду надійшла заява про проведення судового засідання за відсутності позивача та його представника (а.с. 243-244 т.2).

Від представника відповідача 14 січня 2025 року до суду надійшла заява про проведення судового засідання за відсутності відповідача та його представника (а.с. 247 т.2).

Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Згідно з частиною 2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

З огляду на викладені норми цивільно-процесуального законодавства, судове засідання проведено за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін у судовому засіданні 10 грудня 2024 року, вивчивши та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне.

Обставини справи, встановлені судом

03 серпня 2018 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 укладено договір позики грошових коштів, який оформлений розпискою, відповідно до якої ОСОБА_1 позичив ОСОБА_4 грошові кошти у розмірі 4000 доларів США, що було еквівалентно 100000 грн (а.с. 14 т.1).

Боргова розписка від 03 серпня 2018 року, оригінал якої міститься в матеріалах справи, містить власноручний підпис ОСОБА_4 .

03 серпня 2018 року ОСОБА_4 склала заповіт, яким на випадок своєї смерті заповіла земельну ділянку площею 4,1313 га, кадастровий номер :00:026:0022, ОСОБА_1 . Цей заповіт посвідчений 03 серпня 2018 року секретарем виконкому Малоперешепинської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області Жолоб Н. М. та зареєстрований в реєстрі за № 186 (а.с. 82 т.1).

Судом встановлено, що земельна ділянка площею 4,1313 га, кадастровий номер :00:026:0022 належала ОСОБА_4 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04 липня 2013 року, що зареєстроване в реєстрі за №1-1879 (а.с. 48 т.1).

Право власності ОСОБА_4 на таку земельну ділянку також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04 липня 2013 року № 5680553, відповідно до якого вказана земельна ділянка належала ОСОБА_4 на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, серія та номер: 1-1879, виданого 04 липня 2013 року державним нотаріусом Новосанжарської державної нотаріальної контори П?ятенко Л. І. (а.с. 46 т.1).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла, що вбачається з копії свідоцтва про смерть серія НОМЕР_3 , виданого виконавчим комітетом Малоперещелинської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області (а.с. 15 т.1).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина на спадкове майно, до складу якого входить земельна ділянка площею 4,1313 га, кадастровий помер: :00:026:0022, розташована на території Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області.

12 лютого 2021 року ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Новосанжарського районного нотаріального округу Охрея М. А. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом щодо майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 (а.с. 213 т.2).

Постановою приватного нотаріуса Новосанжарського районного нотаріального округу Охрея М.А. від 12 лютого 2021 року відмовлено ОСОБА_1 у прийнятті заяви про прийняття спадщини та видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 , оскільки заявник спадщину не прийняв шляхом спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини або подання відповідної заяви у встановлений законом строк до нотаріальних органів про прийняття спадщини (а.с. 217 т.2).

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 07 вересня 2022 року визначено додатковий строк для подачі ОСОБА_1 до нотаріальних органів заяви про прийняття спадщини за заповітом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 протягом двох місяців з дати набрання рішенням суду.

Постановою Полтавського апеляційного суду від 30 серпня 2023 року рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 07 вересня 2022 року скасовано ухвалено нове рішення про відмову в позові (а.с. 55-62 т.1).

Згідно з матеріалами спадкової справи № 37/2020, заведеної приватним нотаріусом Новосанжарського районного нотаріального округу Охреєм М. А. 13 листопада 2020 року, після смерті ОСОБА_4 до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом у встановленому законом порядку та у визначений шестимісячний строк звернувся її син ОСОБА_2 (а.с. 202 т.2).

Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки від 13 листопада 2020 року № 5478, виданої виконавчим комітетом Малоперещепинської сільської ради Новосанжарського району Полтавської області, ОСОБА_4 була постійно зареєстрована та проживала до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_3 . Разом з нею в одному будинку був зареєстрований та проживав на день її смерті чоловік ОСОБА_5 (а.с. 207 т.2).

Поряд з цим, 13 листопада 2020 року чоловік ОСОБА_4 ОСОБА_6 подав до приватного нотаріуса Новосанжарського районного нотаріального округу Охрея М. А. заяву, якою повідомив, що він є особою, непрацездатною за віком, має право на обов`язкову частку у спадщині, на яку він не претендує, і не заперечує, щоб спадщина була успадкована і свідоцтво про право на спадщину було видано на сина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 203 т.2).

Отже, єдиним спадкоємцем, який прийняв спадщину та не відмовився від неї, є відповідач ОСОБА_2 .

15 червня 2023 року ОСОБА_1 надіслав приватному нотаріусу Новосанжарського районного нотаріального округу Полтавської області Охрею М.А. та спадкоємцю ОСОБА_2 претензію кредитора від 15.06.2023 про включення його кредиторських вимог до спадкової маси, повідомлення інших спадкоємців про наявність заборгованості спадкодавця перед ним як кредитором у розмірі, еквівалентному 4000 доларів США за договором позики коштів (а.с. 19-27 т. 1).

Оскільки спадкоємцем майна ОСОБА_8 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 , є її син ОСОБА_2 , який прийняв спадщину, що складу якої входить земельна ділянка, однак не отримав свідоцтва про право на спадщину, та не погасив борг спадкодавця перед позичальником, позивач звернувся із відповідним позовом про стягнення з відповідача як спадкоємця позичальника заборгованості за договором позики від 03 серпня 2018 року в розмірі 4000 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ станом на дату подання позову становить 163938 грн 80 коп.

Надаючи оцінку позовним вимогам та аргументам сторін, суд виходить з такого.

Норми права, які підлягають застосуванню, та висновки щодо правозастосування

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

У статті 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, примусове виконання обов`язку в натурі.

Відповідно до частин першої, другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі статтею 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передання грошової суми позичальнику.

У статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та постановах Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц (провадження № 61-7418св18), від 06 квітня 2020 року у справі № 464/5314/17 (провадження № 61-10789св18).

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Такі правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 13 грудня 2017 року у справі № 6-996цс17, у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц (провадження № 61-5020св18), від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 (провадження № 61-42915св18), від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17 (провадження № 61-9694св20).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей».

За приписами статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі.

Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає.

Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку.

Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Як встановлено судом, 03 серпня 2018 року між позивачем та ОСОБА_4 виникли правовідносини із договору позики грошових коштів. Боргова розписка містить усі визначені законом (істотні) умови договору позики та в ній чітко зазначено як про отримання ОСОБА_4 грошових коштів в сумі, еквівалентній 4000 доларів США, так і про обов`язок та строк їх повернення протягом місяця. Позичальник не виконала свої зобов`язання за вказаним договором та отримані в борг кошти в сумі, еквівалентній 4000 доларів США, не повернула позикодавцю ОСОБА_1 .

Відповідач, як спадкоємець позичальника, вказані обставини не спростував та договір позики в судовому порядку не оспорював.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла.

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

У статтях 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 12611265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першоїп`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (частина перша статті 1270 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Відповідно до статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Згідно зі статтею 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім`я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців.

Відповідно до статті 1281 ЦК України спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги, та/або якщо вони спадкують майно, обтяжене правами третіх осіб. Кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги.

Оскільки зі смертю боржника зобов`язання щодо повернення позики входять до складу спадщини, то застосуванню підлягають норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора.

Згідно зі статтею 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Саме на підставі норм статті 1282 ЦК України позивач заявив вимоги до відповідача у цій справі.

У разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину, не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця.

При цьому необхідно враховувати, що спадкування це вольовий акт (окрім деяких винятків), яким спадкоємець свідомо приймає рішення про прийняття спадщини або свідомо не користується правом відмовитися від такого прийняття спадщини.

Враховуючи існування вольового критерію, у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що кожен спадкоємець діє добросовісно, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим під час прийняття юридично значущих рішень та обрання варіанта власної поведінки. Дотримання наведених норм забезпечуватиме стабільність цивільного обороту.

У ЦК України серед положень про порядок задоволення вимог кредитора спадкодавця в імперативному порядку визначений справедливий баланс між законними інтересами та правомірними очікуваннями кредитора спадкодавця та відповідними, зустрічними їм, інтересами спадкоємців.

Дотримання цього балансу полягає в тому, щоб забезпечити задоволення вимог кредитора спадкодавця за рахунок спадкового майна, не порушивши майнових прав та інтересів спадкоємців такої особи.

Визначення цього балансу законодавцем сформульовано таким чином, що спадкоємці боржника повинні відповідати за його зобов`язаннями в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Зокрема, за правилом частини першої статті 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині.

Спадкування є способом безоплатного набуття майна, а тому стягнення боргів спадкодавця з його спадкоємців у межах вартості отриманої спадщини є справедливим щодо законних інтересів та правомірних очікувань кредитора.

Урахування вартості спадщини дає підстави стверджувати, що спадкоємець може задовольнити вимоги кредитора спадкодавця за рахунок іншого власного майна, що не входить до складу спадщини, якщо успадковане майно становить для спадкоємця більший інтерес, ніж те власне майно, яке спадкоємець може передати кредитору в рахунок погашення заборгованості.

Законодавець зберігає за кредитором право вимоги у разі смерті боржника. У такому випадку відбувається правонаступництво, яке є транслятивним, тобто таким, що переносить права та обов`язки на нового боржника.

Право на захист є складовою будь-якого суб`єктивного права. Визнавши за особою певне цивільне право, законодавець тим самим визнає за кредитором право вимагати надання захисту, у тому числі й у судовому порядку.

Згідно з абзацом 1 частини другої статті 1282 ЦК України вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. Наведене дає підстави для висновку, що у Кодексі визнається право кредитора на вимогу до спадкоємців.

Зважаючи на наведене, позикодавець (кредитор) вправі вимагати з відповідачів стягнення суми заборгованості за договорами позики (кредитними договорами), оскільки обов`язок спадкоємців боржника перед позикодавцем (кредитором) спадкодавця полягає у поверненні сум за позикою (кредитом) та іншими нарахуваннями за позикою, що виникли до дня смерті спадкодавця, але в межах вартості одержаного у спадок майна та відповідно до розміру часток кожного з них.

При цьому вимога може бути заявлена кредитором безпосередньо спадкоємцю, а також через нотаріуса за місцем відкриття спадщини, який у строк, встановлений статтею 1281 ЦК України, приймає вимоги кредиторів спадкодавця.

Такі правові висновки викладено у постанові Верховного Суду у складі Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 квітня 2018 року у справі № 645/3265/13-ц (провадження № 61-5552свп18).

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ураховуючи предмет спору у справі, до обов`язку позивача як кредитора спадкодавця належить доказування обставин щодо розміру заборгованості боржника на день відкриття спадщини, наявності спадкоємців боржника, дотримання кредитором строку, визначеного статтею 1281 ЦК України, звернення з вимогою до спадкоємців боржника, а до обов`язку спадкоємця позичальника, у разі заперечення проти заявлених вимог, належить обов`язок доведення розміру та вартості успадкованого ним майна. Отже, обсяг спадкового майна та його вартість повинен доводити спадкоємець, який заперечує проти вимог кредитора спадкодавця, оскільки відповідальність спадкоємця за зобов`язаннями спадкодавця обмежена вартістю успадкованого майна.

Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 24 листопада 2021 року у справі № 615/473/20 (провадження № 61-9358св21), від 22 червня 2022 року у справі № 592/8674/20 (провадження № 61-4657св21), від 05 жовтня 2022 року у справі № 521/10631/20 (провадження № 61-5934св22), від 14 серпня 2024 року у справі № 296/10420/21 (провадження № 61-6572св24), від 25 вересня 2024 року у справі № 711/5299/21 (провадження № 61-14542св23).

Задовольняючи позов про стягнення боргу позичальника з його спадкоємців, суд відповідно до частини першої статті 1282 ЦК України має визначити розмір боргу, який відповідає частці спадкоємця у спадщині, та вказати, що стягнення здійснюється у межах вартості майна, одержаного в спадщину (подібні висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 листопада 2020 року у справі № 916/617/17 (провадження № 12-48гс20), від 11 жовтня 2023 року у справі № 523/2357/20 (провадження № 14-11цс22)).

У постанові Верховного Суду від 14 травня 2024 року у справі № 350/1578/22 (провадження № 61-17597св23) вказано, що за змістом частини першої статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Отже, відсутність у спадкоємця, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину, не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора.

У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно з частинами першою, другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

У справі, яка розглядається, суд встановив, що 03 серпня 2018 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір позики, оформлений розпискою, за яким ОСОБА_4 отримала від позивача в борг в сумі, еквівалентній 4000 доларів США, які позичальник зобов`язалась повернути у строк протягом місяця.

Сума боргу відповідачем не спростовується і не ставиться від сумнів. Станом на дату звернення до суду із відповідним позовом заборгованість за договором позики від 03 серпня 2018 року в розмірі 4000 доларів США, згідно з офіційним курсом НБУ становить 163938 грн 80 коп.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла, не виконавши за життя свої зобов`язання за договором позики.

Спадкоємцем за законом усього майна померлої ОСОБА_4 , який прийняв спадщину у встановленому законом порядку, шляхом подання заяви про прийняття спадщини є син померлої відповідач ОСОБА_2 .

В той же час інший спадкоємець за законом чоловік померлої ОСОБА_6 , який прийняв спадщину шляхом проживання із спадкодавцем станом на дату її смерті, від спадщини відмовився, подавши до нотаріуса відповідну заяву (а.с. 203 т.2).

15 червня 2023 року ОСОБА_1 надіслав приватному нотаріусу Новосанжарського районного нотаріального округу Полтавської області Охрею М.А. та спадкоємцю ОСОБА_2 претензію кредитора від 15.06.2023 про включення його кредиторських вимог до спадкової маси, повідомлення інших спадкоємців про наявність заборгованості спадкодавця перед ним як кредитором у розмірі, еквівалентному 4000 доларів США за договором позики коштів (а.с. 19-27 т. 1).

Суд зазначає, що, звернувшись до приватного нотаріуса та спадкоємця ОСОБА_2 із претензією кредитора від 15.06.2023, а також звернувшись в подальшому до суду із вимогою про стягнення із спадкоємця позичальника грошових коштів за договором позики, позивач дотримався строку, встановленого частиною 2 статті 1281 ЦК України, оскільки кредитор спадкодавця пред`явив свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, так як на даний момент ОСОБА_2 взагалі такого свідоцтва не отримав, хоча прийняв спадщину.

З огляду на викладене, суд не приймає до уваги аргументи представника відповідача про те, що кредитор спадкодавця пред`явив вимоги до спадкоємця з порушенням строків, встановлених частинами 2 та 3 статті 1281 ЦК України, що має наслідком позбавлення його права вимоги.

Таким чином, установивши, що на підставі положень статті 1282 ЦК України до ОСОБА_2 як єдиного спадкоємця за законом усього майна померлої ОСОБА_4 перейшов обов`язок з повернення отриманих спадкодавцем у позику грошових коштів, суд доходить висновку про те, що з відповідача на користь позивача має бути стягнута сума боргу за договором позики, оформленим розпискою від 03 серпня 2018 року, у розмірі 4000 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ станом на дату подання позову становить 163938 грн 80 коп.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до вимог статті 1282 ЦК України таке стягнення здійснюється у межах вартості майна, одержаного у спадщину.

Судом встановлено, що спадкодавиця була власницею земельної ділянки площею 4,1313 га, кадастровий номер :00:026:0022, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 04 липня 2013 року.

Відомостей про наявність у ОСОБА_4 іншого майна ані матеріали спадкової справи, заведеної після її смерті, ані матеріали позовної заяви не містять.

Отже, суд зазначає, що стягнення із спадкоємця ОСОБА_2 має бути здійснено у межах вартості майна, одержаного в спадщину, зокрема, у межах вартості земельної ділянки кадастровий номер :00:026:0022, яка відповідно до звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки, складеного ТОВ «Юридична компанія «Право.Юа», дорівнює 163973 грн (а.с. 112-117 т.1).

Щодо аргумента представника відповідача про необхідність застосування наслідків пропуску строків позовної давності з огляду на те, що з 12 лютого 2021 року з дня звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлого боржника та встановлення кола спадкоємців минуло більше трьох років, позивач, звернувся до суду лише 08 серпня 2024 року, суд зазначає наступне.

У договорі позики, що укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 було визначено строк повернення позики протягом місяця з дати отримання коштів, тобто до 03.09.2018. Отже, строк позовної давності, який складає три роки, мав закінчитись 03.09.2021, проте цього не сталось з огляду на положення пункту 12 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, відповідно до якого (в редакції від 30.03.2020) під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину, а також з огляду на положення пункту 19 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України (в редакції від 15.03.2022 та та в редакціїї від 08.11.2023), згідно з якими у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії, а в подальшому у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану.

Оскільки з 30 березня 2020 року строк позовної давності продовжувався на період дії карантину, а в подальшому строк позовної давності зупинився через введений в державі 24 лютого 2022 року воєнний стан, якій продовжує діяти, то й перебіг позовної давності щодо вимог позивача є зупиненим.

Одним із основних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, закріплений у статтях 12, 81 ЦПК України, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Отже, враховуючи вищевикладене, а також те, що боргова розписка від 03 серпня 2018 року про отримання ОСОБА_4 4000 доларів США від ОСОБА_1 підтверджує факт укладення договору позики, а відтак і отримання коштів ОСОБА_4 , з урахуванням того, що у єдиного спадкоємця боржника ОСОБА_7 , який прийняв спадщину після смерті матері, відповідно до статті 1282 ЦК України, виник обов`язок з повернення боргу спадкодавця в межах вартості майна, отриманого у спадщину, і який ним в свою чергу не виконаний, за дотримання строків, встановлених статтею 1281 ЦК України, з сукупності вказаних підстав, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача ОСОБА_7 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором позики від 03 серпня 2018 року в розмірі 4000 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ станом на дату подання позову становить 163938 грн 80 коп., в межах вартості успадкованого майна - земельної ділянки кадастровий номер :00:026:0022.

Отже, позов підлягає задоволенню.

Розподіл судових витрат

Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Зважаючи на те, що суд прийшов до висновку про задоволення позову у повному обсязі, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 1636 грн 39 коп. судового збору.

Щодо стягнення судового збору з відповідача за подання до суду першої інстанції заяви про забезпечення позову в розмірі 605 грн 61 коп., вимога про яке заявлена в мотивувальній частині позовної заяви, суд зазначає таке.

З матеріалів справи вбачається, що 09 серпня 2024 року (а.с. 131-134 т.1) та 21 серпня 2024 року (а.с. 155-164 т.1) представником позивача до суду подані заяви про забезпечення позову, у задоволенні яких ухвалами суду, відповідно, від 12 серпня 2024 року (а.с. 140-141 т.1) та від 22 серпня 2024 року (а.с. 71-73 т. 2) відмовлено.

З огляду на те, що суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні заяв про забезпечення позову, підстав для стягнення з відповідача судового збору за подачу заяв про забезпечення позову немає.

Позивачем заявлені вимоги щодо стягнення з відповідача витрат на професійну правову допомогу у розмірі 20000 грн.

Частиною 1 статті 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частини 2 статті 137 ЦПК України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.

Згідно з частиною 3 статті 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Частина 4 статті 137 ЦПК України передбачає, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Згідно з частиною 8 статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання правових послуг та інші), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки).

Суд зауважує, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження понесених ним витрат на правничу допомогу до позовної заяви надано: договір про надання правничої допомоги № 01-23/07/24 від 23 липня 2024 року (а.с. 102-103 т.1), квитанції до прибуткового касового ордера № 45 від 23 липня 2024 року на суму 10000 грн та № 49 від 08 серпня 2024 року на суму - 10000 грн (а.с. 104-105 т.1), акт виконаних робіт № 1 наданої правничої допомоги згідно Договору про надання правничої допомоги № 01-23/07/24 від 23 липня 2024 року, складений 08 серпня 2024 року, в якому вказано про те, шо адвокатом витрачено 15 годин на надання правничої допомоги, а саме: 12 годин на підготовку позовної заяви, підготовку клопотання про витребування доказів та заяви про забезпечення позову, 2 години на пошук та вивчення законодавчих та нормативно-правових актів, пошук та вивчення судової практики, 1 годину на усні консультації, роз`яснення, узгодження позиції по справі, обговорення ходу ведення справи з клієнтом (а.с. 106 т.1), копія свідоцтва про право на заняття адвокатської діяльності № 471 (а.с. 107 т.1), виписка з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо Адвокатського бюро «Олени Панченко» (а.с. 108-109 т.1), копія посвідчення адвоката Панченко О.О. (а.с. 110 т.1).

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення Европейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України»).

З урахуванням вищенаведеного, а також положень статті 11 ЦПК України, виходячи з вимог розумності та справедливості, суд приходить до висновку про те, що справа не характеризується наявністю виключної правової проблеми, обсяг наданої адвокатом Панченко О.О. правничої допомоги, є неспівмірним з вартістю послуг, оплачених позивачем, оскільки гонорар в сумі 20000 грн не відповідає рівню складності даної справи, обсягу наданої правничої допомоги.

Також, суд враховує, що адвокатом включено відповідно до акта виконаних робіт № 1 до витраченого часу на надання правничої допомоги і час, витрачений на складання заяви про забезпечення позову, у задоволенні якої судом відмовлено.

Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про необхідність зменшення розміру витрат на правову допомогу адвоката Панченко О.О. до 10000 грн 00 коп.

В мотивувальній частині позову позивач зазначав, що у зв`язку із розглядом справи позивач очікує понести у зв`язку з розглядом справи, зокрема, витрати, пов`язані з витребуванням доказів, забезпеченням доказів в сумі 1000 грн, а також витрати, пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду в суді першої інстанції 2000 грн. В прохальній частині позивач просив стягнути з відповідача витрати, пов`язані зі збором доказів, в сумі 857 грн 23 коп..

Надаючи оцінку вимозі про стягнення із відповідача таких витрат, суд зазначає, що позивачем до матеріалів справи не надано жодного підтверджуючого документу щодо понесення відповідних витрат, так само відсутні відомості про витрати, які позивач поніс у зв`язку із збором доказів, не має інформації про здійснення забезпечення доказів.

З огляду на викладене, підстави для стягнення із відповідача витрат, пов`язаних з витребуванням доказів, забезпеченням доказів, витрат, пов`язаних із вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду в суді першої інстанції, витрат, пов`язаних зі збором доказів - відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 259, 263-265, 268 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення із спадкоємця позичальника грошових коштів за договором позики задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) заборгованість за договором позики від 03 серпня 2018 року в розмірі 4000 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ станом на дату подання позову становить 163938 грн 80 коп. (сто шістдесят три тисячі дев`ятсот тридцять вісім гривень вісімдесят копійок).

Стягнути з ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 1639 грн 39 коп. (одна тисяча шістсот тридцять дев`ять гривень тридцять дев`ять копійок) та витрати на правничу допомогу в розмірі 10000 (десять тисяч гривень).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення або з дня складання повного судового рішення у разі оголошення вступної та резолютивної частини рішення або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи до Полтавського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_2 , АДРЕСА_4 ;

представник позивача: адвокат Панченко Олена Олександрівна, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 471 від 27.06.2006;

відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , реєстраційний номер облікової картки платника податків: НОМЕР_1 , АДРЕСА_3 ;

представник відповідача: адвокат Євтухова Тамара Дмитрівна, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 1208 від 11.05.2012.

Повний текст рішення складений 24 січня 2025 року.

Суддя О.О. Шарова-Айдаєва