ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

іменем України

21 січня 2025 року м. Чернігів

Унікальний номер справи № 748/2047/24

Головуючий у першій інстанції Майборода С. М.

Апеляційне провадження № 22-ц/4823/282/25

Чернігівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Мамонової О.Є., Онищенко О.І.,

із секретарем Піцан В.М.,

учасники справи: позивач - ОСОБА_1 ,

відповідачі - Моторне (транспортне) страхове бюро України, ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 14 листопада 2024 року (місце ухвалення м. Чернігів, повний текст рішення складено 22.11.2024) у справі за позовом ОСОБА_1 до Моторного (транспортного) страхового бюро України, ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди (збитку), завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

В С Т А Н О В И В :

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Моторного (транспортного) страхового бюро України (далі МТСБУ), ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди (збитку), завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. В обґрунтування посилався на те, що 26.02.2023 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «FORD DXA C-MAX» р.н. НОМЕР_1 під керуванням позивача ОСОБА_1 та транспортного засобу «Шевроле Авео» р.н. НОМЕР_2 під керуванням відповідача ОСОБА_2 , останній після скоєння ДТП залишив місце пригоди. В результаті зіткнення транспортних засобів ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження та з 28.08.2023 знаходився на стаціонарному лікуванні в Київській міській клінічній лікарні № 1 з діагнозом: внутрішня кровотеча.

У дорожній обстановці, яка склалася, водій ОСОБА_2 порушив вимоги п.п. 2.3 (б), 10.1, 16.1, 16.11, 16.15 Правил дорожнього руху, що стало умовою та причиною ДТП, а саме водій ОСОБА_2 , рухаючись по другорядній дорозі не виконав вимоги дорожнього знаку 2.2 «проїзд без зупинки заборонено» та здійснив зіткнення з автомобілем під керуванням позивача. Позивач посилається, що кримінальне провадження щодо відповідача закрито у зв`язку із відсутністю в діях водіїв складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, та відповідача не притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП України, так як останній перебуває за кордоном.

Оскільки на момент ДТП цивільно-правова відповідальність транспортного засобу відповідача - «Шевроле Авео» р.н. НОМЕР_2 застрахована не була, а позивач є інвалідом першої групи, який особисто керує належним йому транспортним засобом та звільняється від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України, тому ліміт страхової суми в розмірі 160 000, 00 грн позивач просить стягнути з МТСБУ.

Посилаючись на додаткове експертне автотоварознавче дослідження КТЗ від 12.04.2024, різниця між ринковою вартістю КТЗ позивача, без урахування пошкоджень, отриманих у ДТП та його ринковою вартістю з урахуванням пошкоджень, отриманих у ДТП, станом на дату оцінки 12.04.2024 складає 312 617, 47 грн, позивач вважає, що оскільки з МТСБУ необхідно стягнути 160 000, 00 грн, а різницю в сумі 152 617, 47 грн необхідно стягнути з відповідача ОСОБА_2 .

У позові позивач просить: стягнути з МТСБУ на користь ОСОБА_1 у відшкодування майнової (матеріальної) шкоди заподіяної в результаті пошкодження легкового автомобіля «FORD DXA C-MAX» р.н. НОМЕР_1 , внаслідок його пошкодження у ДТП 26.08.2023, невиплачену суму страхового відшкодування в розмірі 160 000, 00 грн;

стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування майнової (матеріальної) шкоди, заподіяної в результаті пошкодження легкового автомобіля «FORD DXA C-MAX» р.н. НОМЕР_1 , внаслідок його пошкодження у ДТП 26.08.2023, майнову шкоду (збиток) в розмірі 152 617, 47 грн, в порядку ст. 1194 ЦК України, а також витрати на оплату автотоварознавчого дослідження № 316 від 23.01.2024 в розмірі 4 270, 00 грн, і додатково автотоварознавчого дослідження № 82 від 15.04.2024 в розмірі 5 000 грн;

стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати на оплату професійної правничої допомоги в розмірі 10 000, 00 грн.

Рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 14.11.2024 позов ОСОБА_1 до МТСБУ, ОСОБА_2 про відшкодування майнової шкоди (збитку), завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди - задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 у відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 152 617, 47 грн та 5 000 грн у відшкодування витрат на проведення автотоварознавчого дослідження. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. В задоволенні позовних вимог до МТСБУ - відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 1526, 17 грн судового збору.

В обґрунтування рішення суд послався на те, що в даному випадку винуватець ДТП, який не застрахував свій транспортний засіб має нести цивільно-правову відповідальність за шкоду, завдану з його вини в повному обсязі. Таким чином, з урахуванням судом висновку № 82 додаткового експертного автотоварознавчого дослідження, меж заявлених позовних вимог, суд прийшов до висновку, що з винуватця ДТП ОСОБА_2 слід стягнути у відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП в розмірі 152 617, 47 грн та 5 000 грн у відшкодування витрат на проведення автотоварознавчого дослідження, позовні вимоги щодо МТСБУ задоволенню не підлягають, з урахуванням того, що транспортний засіб позивача в даному випадку не є забезпеченим, так як винуватцем ДТП є ОСОБА_2 . Крім того, відмовляючи у стягненні витрат за проведення автотоварознавчого дослідження № 316 від 23.01.2024 в сумі 4 270,00 грн суд виходив з того, що даний висновок не був використаний як доказ на підтвердження вартості завданих позивачу збитків.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду представник ОСОБА_1 адвокат Сагаль С.В. подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 14.11.2024, та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

За доводами апеляційної скарги оскаржуване рішення суду є незаконним та необґрунтованим, ухваленим всупереч нормам ст. 263 ЦПК України.

Заявник посилається, що якщо суд першої інстанції прийшов до висновку, що з МТСБУ не підлягає до стягнення заявлена вимога про стягнення 160 000, 000 грн, в рахунок страхового відшкодування, то тоді весь розмір майнової шкоди в сумі 312 617, 47 грн, повинен був бути стягнутий з винуватця ДТП, а саме з ОСОБА_2 .

Крім того, зазначає, що з відповідача ОСОБА_2 також повинен був бути стягнутий розмір витрат на оплату автотоварознавчого дослідження № 316 від 23.01.2024 в розмірі 4 270, 00 грн, оскільки позивач для визначення розміру заподіяної матеріальної шкоди (збитку) звертався до експерта-автотоварознавця Громового А.М. із заявою про проведення автотоварознавчого дослідження свого транспортного засобу, пошкодженого у ДТП 26.08.2023, та згідно основного висновку № 316, вартість матеріального збитку завданого позивачу склала 303 989, 40 грн. Проте, проаналізувавши цей висновок було встановлено, що вартість ремонту ТЗ позивача перевищує його вартість до ДТП. Тобто це означало, що ТЗ позивача пошкоджений у ДТП 26.08.2023, є фізично знищеним, а його ремонт економічно недоцільний. У зв`язку із цим, виникла необхідність проведення додаткового дослідження для визначення залишків (утилізаційної вартості) ТЗ, тобто вартості ТЗ після ДТП, за яку позивач сплатив 5 000, 00 грн, що стягнуто було місцевим судом з відповідача на користь позивача.

На виконання вимог ст. 361 ЦПК України учасникам справи було надіслано копії апеляційної скарги та додані до неї матеріали справи, проте відзив на апеляційну скаргу до суду подано не було.

Згідно з ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Вислухавши суддю-доповідача, учасників судового процесу, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку про задоволення частково апеляційної скарги, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Судом встановлено, що згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 від 06.04.2022 позивач ОСОБА_1 є власником транспортного засобу «FORD DXA С-МАХ» д.н.з. НОМЕР_1 (а.с. 41).

З копії постанови про закриття кримінального провадження від 08.11.2023, вбачається, що 26.08.2023 року, о 23 год. 20 хв., ОСОБА_1 , керуючи ТЗ «FORD DXA С-МАХ» p. н. НОМЕР_1 , рухався в м. Чернігів, по вул. Героїв Чорнобиля, по головній дорозі, зі сторони вул. Алексеева в сторону пр. Миру та перехресті з вул. Мстиславська, де відбулось зіткнення з автомобілем марки «Шевроле Авео» д. р. н. НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_2 , який виїхав з другорядної дороги на головну та в послідуючому після зіткнення транспортних засобів автомобіль марки «Шевроле Авео», здійснив наїзд на світлофорний об`єкт та в`їхав у придорожній паркан будинку АДРЕСА_1 . Після скоєння ДТП водій ОСОБА_2 , місце пригоди залишив. В результаті зіткнення водій ОСОБА_1 , отримав тілесні ушкодження та з 28.08.2023 року знаходився на стаціонарному лікуванні в Київській міській клінічній лікарні № 1 з діагнозом: внутрішня кровотеча (а.с. 11-13).

Постановою про закриття кримінального провадження від 08.11.2023, якою КП внесене до ЄРДР за № 40003322 від 01.09.2023, за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, закрито у зв`язку із відсутністю в діях водіїв складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України (а.с.11-13).

Згідно висновку № 316 експертного автотоварознавчого дослідження КТЗ від 23.01.2024 вартість матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу автомобіля легкового «Ford C-Max», реєстраційний № НОМЕР_1 , внаслідок його пошкодження внаслідок ДТП 26.08.2023, прийнята рівною його ринковій вартості з урахуванням його технічного стану та строку експлуатації на момент перед ДТП, без урахування пошкоджень, отриманих у ДТП, та станом на дату оцінки 09.01.2024, складає 303 989, 40 грн (а.с. 21-47).

Згідно копії платіжної інструкції ОСОБА_1 сплатив ФОП ОСОБА_3 за автотоварознавче дослідження № 316 кошти в розмірі 4 270, 00 грн (а.с. 47).

Матеріали справи містять висновок № 82 додаткового експертного автотоварознавчого дослідження колісного транспортного засобу від 12.04.2024 автомобіля легкового «Ford C-Max», реєстраційний № НОМЕР_1 , внаслідок його пошкодження внаслідок ДТП 26.08.2023, з урахуванням результатів висновку № 316, згідно якого різниця між ринковою вартістю колісного транспортного засобу автомобіля легкового «Ford C-Max», реєстраційний № НОМЕР_1 , без урахування пошкоджень, отриманих у ДТП 26.08.20223 та його ринковою вартістю з урахуванням пошкоджень, отриманих у ДТП 26.08.2023 (вартістю утилізації), станом на дату оцінки 12.04.2023, складає: 312 617, 47 грн (а.с. 48-78).

Згідно копії платіжної інструкції ОСОБА_1 сплатив ФОП ОСОБА_3 за проведення додаткового автотоварознавчого дослідження № 82 колісного транспортного засобу автомобіля легкового «Ford C-Max», реєстраційний № НОМЕР_1 , кошти в розмірі 5 000, 00 грн (а.с. 79).

Листами від 22.09.2023 та 13.10.2023 МТСБУ позивачу ОСОБА_1 було відмовлено у відшкодуванні шкоди, посилаючись на п.п. а) п.41.1 ст.41, п.1.7 ст.1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (а.с.19, 20).

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції послався на те, що в даному випадку винуватець ДТП, який не застрахував свій транспортний засіб має нести цивільно-правову відповідальність за шкоду, завдану з його вини в повному обсязі. Таким чином, з урахуванням судом висновку № 82 додаткового експертного автотоварознавчого дослідження, меж заявлених позовних вимог, суд прийшов до висновку, що з винуватця ДТП ОСОБА_2 слід стягнути у відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП в розмірі 152 617, 47 грн та 5 000 грн у відшкодування витрат на проведення автотоварознавчого дослідження, позовні вимоги щодо МТСБУ задоволенню не підлягають, з урахуванням того, що транспортний засіб позивача в даному випадку не є забезпеченим, так як винуватцем ДТП є ОСОБА_2 . Крім того, відмовляючи у стягненні витрат за проведення автотоварознавчого дослідження № 316 від 23.01.2024 в сумі 4 270,00 грн суд виходив з того, що даний висновок не був використаний як доказ на підтвердження вартості завданих позивачу збитків.

З висновком суду першої інстанції, щодо повної відповідальності винуватця ДТП, який не застрахував свій транспортний засіб, погоджується апеляційний суд, враховуючи наступне.

Згідно з частиною першою статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У п. п. 4, 5 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" роз`яснено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до ст. ст. 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодовувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ним і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Частиною першої статті 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Згідно зі статтею 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення речі.

Крім того, ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (в редакції чинній на час виникнення правовідносин) № 1961-IV регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Статтею 3 вказаного закону встановлено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону № 1961-IV).

Страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування (пункт 9.1 статті 9 Закону № 1961-IV).

Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Системний аналіз наведених положень Закону № 1961-IV та ЦК України дає підстави для висновку, що внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом № 1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик за Законом № 1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (пункт 149 постанови від 14.12.2021 Великої Палати Верховного Суду у справі № 147/66/17).

У разі, якщо потерпілий не реалізував своє право на отримання страхового відшкодування за рахунок страховика, він має права вимагати від винуватця - страхувальника, чия відповідальність застрахована, відшкодування шкоди, якщо розмір такої перевищує розмір страхового відшкодування, у тому числі і на суму франшизи.

Зазначені правові висновки містяться у постанові ВС від 02.02.2022 у справі №712/7104/19.

Відтак, винуватець ДТП, який застрахував свою цивільно-правову відповідальність, що є обов`язковим в силу закону, відповідає за завдані ним збитки іншим учасникам дорожнього руху лише в разі, якщо вони не покриваються розміром страхової виплати за відповідним договором.

Верховний суд у постанові № 686/17155/15-ц від 03.10.2018 вказав, що правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати).

На підставі цього висновку Верховний Суд визначив, що страховик за договором обов`язкового страхування відповідає у межах страхового ліміту за мінусом фізичного зносу, а за решту безпосередній винуватець.

Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» чітко визначає умови, за яких МТСБУ здійснює відшкодування страхових коштів.

Відповідно до підпункту «а» пункту 41.1 статті 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння, зокрема, транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі. Виключення в положенні даної статті щодо осіб, які звільнені від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності відсутні.

Як вбачається з матеріалів справи, та встановлено судом у МТСБУ не виникло зобов`язання, за яким МТСБУ мало б відшкодувати шкоду за шкоду, завдану третьою особою, ураховуючи, що позивач звільнений від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України, відтак у розумінні пункту 1.7 статті 1 Закону № 1961-IV транспортний засіб позивача не є забезпеченим. Втім, шкоду, заподіяну транспортним засобом, водій якого, звільнений від обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності на території України, відшкодовує МТСБУ, з огляду на положення ст. 13 Закону № 1961-IV.

Встановлено, що в даному випадку винуватець ДТП, який не застрахував свій транспортний засіб має нести цивільно-правову відповідальність за шкоду, завдану з його вини в повному обсязі.

Суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 коштів у відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок ДТП, проте стягнув суму коштів, заявлену до винуватця ДТП, при цьому зробив висновок про повну його відповідальність за шкоду враховуючи обставини справи.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції враховує, що відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).

Аналіз зазначених норм права вказує на те, що ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та брати участь у судовому процесі. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Водночас потрібно враховувати, що будь-яке суб`єктивне право має межі, оскільки суб`єктивне право є мірою свободи, мірою можливої поведінки правомочної особи в правовідносинах.

Право на суд стосується як інституційних та організаційних аспектів, так і особливостей здійснення окремих судових процедур.

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови виконання процесуальних дій, сукупність цивільних процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та гарантій їх реалізації.

Отже, реалізація права особи на судовий захист здійснюється в порядку, встановленому процесуальним законом.

Частиною першою статті 49 ЦПК України передбачено, що сторони користуються рівними процесуальними правами.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, яке складається з двох елементів: предмета і підстави позову.

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі № 917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду позивач просив відшкодувати майнову (матеріальну) шкоду, заподіяну в результаті пошкодження його транспортного засобу внаслідок ДТП, у даній справі позивачем визначено склад учасників справи, а саме відповідачами - МТСБУ та ОСОБА_2 , проте як вже було встановлено, що учасниками ДТП у даній справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 їх транспортні засоби, які були учасниками ДТП 26.08.2023 застраховані не були, таким чином, відповідач ОСОБА_2 має нести матеріальну відповідальність за шкоду заподіяну в ДТП ОСОБА_1 в повному обсязі.

З урахуванням викладеного, суд апеляційної інстанції виходить з того, що стягуючи з ОСОБА_2 у відшкодування майнової шкоди (збитку), завданої внаслідок ДТП, в розмірі 152 617, 47 грн (різницю між експертним дослідженням - 312 617, 47 грн та заявленою вимогою до МТСБУ 160 000, 00 грн), позивач в майбутньому змушений буде звертатись знову з позовом до суду з вимогами до відповідача ОСОБА_2 , зазначаючи той же самий предмет та підставу позову про достягнення майнової шкоди (збитку), завданої внаслідок ДТП.

У процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), який полягає в тому, що: 1) суд знає право; 2) суд самостійно здійснює пошук правових норм щодо спору безвідносно до посилання сторін; 3) суд самостійно застосовує право до фактичних обставин спору (da mihi factum, dabo tibi jus).

З урахуванням цього активна роль суду в цивільному процесі проявляється, зокрема, у самостійній кваліфікації судом правової природи відносин між позивачем та відповідачем, виборі і застосуванні до спірних правовідносин відповідних норм права, повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Такі правові висновки були висловлені у постанові ВП ВС від 15 червня 2021 року у справі № 904/5726/19 щодо правової активності суду на стадії ухвалення рішення по суті.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі гарантовано право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також, справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутіч проти Хорватії», заява № 48778/99).

Суд має розглядати лише такий спір, у якому позовні вимоги можуть бути або задоволені, чим спір по суті буде вичерпано, або в їх задоволенні може бути відмовлено. У тому ж разі якщо за змістом заявлених позовних вимог (а не з огляду на обставини справи) задоволення позову є неможливим, немає, як видається, підстав стверджувати про наявність юридичного спору. Суд повинен ухвалювати рішення, яким вичерпувати конфлікт між сторонами, а не давати одній зі сторін за відсутності для цього юридичних підстав сподівання на те, що вона в майбутньому отримає бажане для неї рішення (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 369/10789/14-ц (провадження № 14-703цс19)).

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 04 грудня 1995 року). Для того, щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує його права» (рішення у справі «Белле проти Франції» від 04 грудня 1995 року та «Нун`єш Діаш проти Португалії» від 10 квітня 2003 року).

Крім того, виходячи з принципу верховенства права, положень статей 21, 22 Конституції України щодо непорушності конституційних прав особи, положень статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка гарантує права особи на доступ до суду і справедливий розгляд його справи судом та положень статті 15 ЦК України щодо права особи на судовий захист цивільного права та інтересу, очевидним стає висновок про пріоритетність права особи на судовий захист цивільних прав та інтересів, у тому числі в спірних правовідносинах.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку, що з урахуванням того, що розмір шкоди, заявлений позивачем до стягнення - 312 617, 47 грн, сторонами не оспорюється, судом першої інстанції встановлено, що повну відповідальність за заподіяння шкоди покладається на відповідача ОСОБА_2 , отже рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 14.11.2024 підлягає зміні в частині визначеної місцевим судом суми до стягнення з ОСОБА_2 , збільшивши суму до стягнення з 152 617, 47 грн до 312 617, 47 грн, що також тягне за собою зміну судового рішення в частині визначеної до стягнення на користь держави суми судового збору, збільшивши суму стягнення з 1 526, 17 грн до 3 126, 17 грн.

Не є підставою для стягнення з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача витрат на оплату автотоварознавчого дослідження № 316 від 23.01.2024 в розмірі 4 240, 00 грн, оскільки, місцевим судом, з чим погоджується і апеляційний суд, правильно встановлено, що даний висновок, як в суді першої інстанції, так і в апеляційному суді, не був використаний як доказ на підтвердження вартості завданих позивачу збитків.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За положеннями ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Матеріали справи містять копію Довідки МСЕК № 313397 та посвідчення серії НОМЕР_4 ОСОБА_1 , з яких вбачається, що він має 1 групу інвалідності, яка встановлена довічно (а.с. 9, 10).

З врахуванням зміни рішення місцевого суду в частині визначеної до стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди, збільшивши суму відшкодування матеріальної шкоди з 152 617, 47 грн до 312 617,47 грн та звільнення позивача від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», з ОСОБА_2 на користь держави слід стягнути 4 689, 25 грн судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. 141, 367, 368, 374, 376 ч. 1 п. 4, 381-384, 389,390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 14 листопада 2024 року в частині визначеної до стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди змінити, збільшивши суму відшкодування матеріальної шкоди з 152617,47 грн до 312617,47 грн.

Рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 14 листопада 2024 року в частині визначеної до стягнення з ОСОБА_2 на користь держави суми судового збору змінити, збільшивши суму стягнення з 1526,17 грн до 3126,17 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 4689,25 грн судового збору за розгляд справи у суді апеляційної інстанції.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту.

Повний текст судового рішення складено 24.01.2025.

Головуючий Судді :