КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №362/1457/24 Головуючий у суді І інстанції: Марчук О.Л.
провадження №22-ц/824/3023/2025 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Музичко С.Г., Олійника В.І.,

секретар судового засідання: Дуб С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Калачика Володимира Вікторовича, який представляє інтереси Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» на рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 вересня 2024 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» до ОСОБА_1 про стягнення кредитної заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2024 року ТОВ «УМ Факторинг» звернулось до суду з вказаним позов, в обґрунтування вимог якого зазначив, що 14 квітня 2023 року відповідач уклав із ТОВ «Лінеура Україна» кредитний договір № 3603895 за яким отримав грошові кошти.

Надалі, 10 листопада 2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» і ТОВ «УМ Факторинг» було укладено договір факторингу № 10112023 за яким право вимоги за вказаним кредитним договором було відступлено на користь позивача.

Позивач вказував, що за відповідним договором факторингу він набув право вимоги за зазначеним кредитним договором, а тому, оскільки відповідач взяті на себе зобов`язання по погашенню кредиту та сплаті відсотків за наведеним кредитним договором не виконує, у нього виникла заборгованість за кредитом, що порушує права позивача, у зв`язку із чим позивач просив стягнути із відповідача на свою користь заборгованість в загальному розмірі 94 300 гривень 00 копійок

Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 вересня 2024 рок позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «УМ Факторинг» кредитну заборгованість в сумі 11 500 грн.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «УМ Факторинг» грошові кошти в сумі 1 101 грн 42 коп. у відшкодування судових витрат.

Відмовлено в задоволенні решти вимог позову.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, адвокат Калачик В.В., який представляє інтереси ТОВ «УМ Факторинг», подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову в частині стягнення заборгованості за відсотками за 360 днів користування кредитом у сумі 82800 грн скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками за 360 днів користування кредитом у сумі 82800 грн. Також просив судові витрати покласти на відповідача.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані тим, що позовна заява містить розрахунок заборгованості. Даний розрахунок зроблений позивач відповідно до умов кредитного договору № 3603895. На думку апелянта у такому випадку, суд першої інстанції повинен був дослідити чи відповідає розрахунок умовам кредитного договору, що судом не було зроблено.

Вважає, що висновок суду першої інстанції не є логічним та послідовним так як суд першої інстанції, визнав та не заперечував проти умов кредитного договору, не заперечував проти того, що кредитний договір є двостороннім, суд отримує докази перерахування кредитних коштів відповідачу, проте розрахунок заборгованості, який грунтується на умовах кредитного документа, не приймає у якості належного доказу для підтвердження розміру кредитної заборгованості за відсотками.

Доводи апеляційної скарги обгрунтовані також тим, що суд першої інстанції у разі незгоди з розрахунком заборгованості, який міститься в позовній заяві, не був позбавлений можливості самостійно здійснити розрахунок заборгованості за відсотками виходячи з наявних в матеріалах справи доказів, в даному випадку з умов кредитного договору.

08 листопада 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від представника ОСОБА_1 - адвоката Шашликова Д.Г., в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Заперечуючи проти доводів апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції оцінив надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Крім того, суд зауважив, що надані суду докази є недостатніми оскільки в сукупності не дають змогу дійти висновку про наявність обставин справи, які входять до предмета доказування, а тому на переконання сторони відповідача суд першої інстанції прийшов до грунтовного та об`єктивного висновку, що позовні вимоги частково задоволенню не підлягають.

Представник відповідача зазначав те, що доказів наявності заборгованості за відсотками ОСОБА_1 за кредитним договором № 3603895 в сумі 94 300 грн позивачем не надано, та не доведено.

Окрім того, зазначав, що враховуючи той факт, що тіло кредиту за кредитним договором № 3603895 від 14.04.2023 року становить 11500 грн, нарахування позивачем процентів у розмірі 82 800 грн в такій надмірній сумі є невиправданим збагаченням позивача за рахунок відповідача.

11 листопада 2024 року до Київського апеляційного суду надійшла відповідь на відзив, вказував, що судом першої інстанції порушено порядок оцінки доказів, у правовий спосіб, чим суттєво звужено права ТОВ «УМ Факторинг», як стороною за договором споживчого кредитування № 3603895 від 14.04.2023 року, тому позивач просив суд апеляційної інстанції задовольнити позовні вимоги позивача, викладені у апеляційній скарзі в повному обсязі.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що оскільки відповідач належним чином не виконує свої зобов`язання з повернення кредитних коштів та сплатити процентів у строки передбачені наведеним кредитним договором, внаслідок чого у нього виникла заборгованість перед позивачем, суд першої інстанції прийшов до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості за даним кредитним договором.

Водночас наведені за змістом позовної заяви доводи позивача стосовно розміру заборгованості за відсотками в сумі 82 800 гривень 00 копійок, суд першої інстанції відхилив, оскільки такий розмір заборгованості не підтверджено у встановленому цивільним процесуальним законом жодними фактичними доказами (наприклад але не виключно: довідку про суму заборгованості, розрахунок заборгованості, фінансові документи щомісячних (чи щоденних) нарахувань відсотків за кредитом).

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку, що позов є частково обґрунтованим та підлягає задоволенню в обсязі визначеному судом у розмірі стягнення наданої відповідачці суми кредиту 11 500 гривень 00 копійок.

Однак такі висновки суду не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Рішення суду першої інстанції оскаржується позивачем в частині незадоволених позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками користування кредитом. В іншій частині рішення суду сторонами не оскаржується, а тому не становить предмет даного апеляційного розгляду.

Відповідно до частин 1-5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що 14 квітня 2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» і ОСОБА_1 укладено договір № 3603895 про надання коштів на умовах споживчого кредиту. Договір укладено в електронному форматі відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». За умовами договору відповідач ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 11 500 грн у безготівковій формі шляхом їх перерахування за реквізитами платіжної картки, наданої позичальником.

Кредитні кошти надано на умовах строковості, зворотності, платності, а клієнт зобов`язувався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені Договором (п. 1.2.). Строк кредиту 360 днів. Періодичність платежів зі сплати процентів - кожні 15 днів (п. 1.3.). За користування кредитом стандартна процентна ставка становить 2,00 % в день та застосовується в межах всього строку кредиту, вказаного в п. 1.3. цього договору (п. 1.4.1.). Орієнтовна загальна вартість кредиту на дату укладення договору складає за стандартною процентною ставкою 94 300 грн (п. п. 1.6, 1.6.1). Нарахування процентів за договором здійснюється на залишок фактичної заборгованості за кредитом за кожен день користування кредитом протягом строку кредиту, виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, тобто метод «факт/факт» (п. 3.1).

Відповідно до п. 2.1 - 2.5 договору товариство надає кредит у безготівковій формі шляхом перерахування коштів кредиту за реквізитами платіжної картки або іншої платіжної картки клієнта, реквізити якої надані клієнтом Товариству з метою отримання кредиту; сума кредиту (його частина) перераховується Товариством протягом двох робочих (банківських) днів з моменту укладення цього договору; кредит вважається наданим в день перерахування Товариством суми кредиту (загального розміру) реквізитами, згідно з п. 2.1. договору; кредит вважається погашеним в день отримання Товариством коштів в погашення заборгованості за кредитом.

Відповідно до п. 4.1 договору сторони домовилися, що повернення кредиту та сплата процентів за користування кредитом включно із кількістю платежі їх розміром та періодичністю внесення, здійснюватимуться згідно з графіком платежів, крім випадку, визначеного п. 4.3 Договору.

Відповідно до п. 4.4 договору у разі затримання клієнтом сплати процентів та/або частини кредиту (якщо таке повернення (виплата) частини кредиту передбачено Графіком платежів) щонайменше на один календарний місяць, Товариство має право вимагати повернення кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі.

Кредитний договір підписано позичальником електронним підписом Н191 14.04.2023 року о 12:02:26 відповідно до Закону України «Про електронну комерцію» (розділ 10) (а.с.12-20).

Відповідно до паспорту споживчого кредиту від 14.04.2023 року, ОСОБА_1 проінформована про тип кредиту, валюту кредиту, суму, строк кредитування, орієнтовну реальну річну процентну ставку та орієнтовну загальну вартість кредиту, порядок повернення кредиту. Паспорт споживчого підписано позичальником електронним підписом 14.04.2023 року о 12:01:20 (а.с. 21-22).

Згідно наведеного у позовній заяві розрахунку заборгованості, ОСОБА_1 має заборгованість за договором № 3603895 про надання коштів на умовах споживчого кредиту від 14.04.2023 року в розмірі 94 300 грн, з яких: 11500,00 грн - сума кредиту (тіло кредиту) та 82 800 грн - сума заборгованості за відсотками із розрахунку 360 днів х 2% в день.

Встановлено, що інформаційною довідкою від 30.11.2023 року № 3684, наданою для ТОВ «Лінеура Україна» підтверджується, що ТОВ «Універсальні платіжні рішення» надає послуги з переказу коштів в національній валюті без відкриття рахунків. Для цього підприємство внесене в державний реєстр фінансових установ (свідоцтво серія ФК №342 від 02.10.2012 року) та отримало ліцензію Національного банка України №3 від 11.11.2013 року. Між «Лінеура Україна» та ТОВ «Універсальні платіжні рішення» укладено договір на переказ коштів ФК-19/03-21 від 12.03.2019 року. Відповідно до зазначеного договору було успішно перераховано кошти на платіжну картку клієнта: 14.04.2023 року 12:04:05 на суму 11500,00 грн, номер банківської карта НОМЕР_1 (а.с. 23).

Відповідно до інформації, наданої АТ «ПриватБанк» на виконання ухвал суду першої інстанції від 07.05.2024 року, на рахунок ОСОБА_1 було перераховано 14.04.2023 року грошові кошти у сумі 11500,00 грн (а.с. 60).

10.11.2023 року між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «УМ Факторинг» укладено договір факторингу №10112023, у відповідності до умов якого ТОВ «Лінеура Україна» передає (відступає) ТОВ «УМ Факторинг» за плату належні йому права вимоги, а ТОВ «УМ Факторинг» приймає належні ТОВ «Лінеура Україна» права вимоги до боржників, вказаними у реєстрі боржників (а.с. 6-9).

Відповідно до витягу з Реєстру прав вимог №1 від 10.11.2023 додатку №1 до договору факторингу №10112023 від 10.11.2023 року ТОВ «Лінеура Україна» відступає ТОВ «УМ Факторинг» право вимоги заборгованостей до боржників позичальників ТОВ «Лінеура Україна», в тому числі, до ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , номер кредитного договору 3603895 (а.с. 10).

13.11.2023 року ТОВ «УМ Факторинг» здійснило оплату ТОВ «Лінеура Україна» за відступлення прав вимоги згідно договору факторингу №10112023 від 10.11.2023 року, про що свідчить платіжна інструкція № 487 від 13.11.2023 року (а.с.11).

За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

У відповідності до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України).

За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України).

Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі.

Відповідно до висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України).

У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).

Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Як вбачається з матеріалів справи, оспорюваний договір був укладений сторонами в електронній формі.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

При цьому одноразовий ідентифікатор це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону).

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно із частиною шостою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом частини восьмої статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

Стаття 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначає яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Таким чином, укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Аналогічні висновки викладено у постановах Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі №234/7160/20 (провадження №61-2903св21), від 01 листопада 2021 року у справі №234/8084/20 (провадження №61-2303св21).

Всупереч умов укладеного кредитного договору, зобов`язання щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів у строки і на умовах, передбачених договором, відповідачем належним чином не виконувалися, у зв`язку з чим, у неї виникла заборгованість.

Вирішуючи спір в частині вимог про стягнення 82800 грн заборгованості по процентам за користування кредитом, суд першої інстанції виходив з того, що розрахунку на підтвердження існування вказаного боргу позивачем не надано.

Проте, з таким висновком місцевого суду колегія суддів апеляційного погодитись не може, виходячи з наступного.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач є новим кредитором за електронним договором споживчого кредитування від 14 квітня 2023 року № 3603895. До позивача, як нового кредитора, з 10 листопада 2023 року на підставі договору факторингу перейшли права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів повного чи часткового повернення відповідачкою 11 500 грн кредитних коштів, з яких позивач здійснив розрахунок суми боргу по процентам в сумі 82800 грн у межах строку дії договору, виходячи з процентної ставки 2 % на день за 360 днів.

Відтак, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення боргу по процентам за користування кредитом у розмірі 82800 грн з підстав недоведеності позовних вимог.

Доводи відповідача викладені у відзиві на апеляційну скаргу про те, що позивачем не надано доказів наявності заборгованості ОСОБА_1 за кредитним договором № 3603895 в сумі 94300 грн, яка включає в себе суму заборгованості за відсотками, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки звертаючись з позовною заявою позивач безпосередньо в тексті позову наводив розрахунок заборгованості відповідача.

Крім того суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що відповідач, під час розгляду справи в суді першої інстанції та в суді апеляційної інстанції власних розрахунків заборгованості не надав та не заявляв клопотання про призначення експертизи, отже належними та допустимими доказами не спростував розмір боргу за кредитом.

Доводи відповідача про те, що нараховування позивачем процентів в розмірі 82800 грн в такій надмірній сумі є невиправданим збагачення позивача за рахунок відповідача, суд апеляційної інстанції відхиляє, оскільки вказаний розрахунок здійснений позивачем на підставі укладеного сторонами кредитного договору. Розмір процентної ставки підтверджено та узгоджено сторонами при підписанні кредитного договору. В свою чергу відповідач договір не визнавав недійсним в судовому порядку.

При вирішенні даного спору суд першої інстанції мав виходити із положень ст.ст. 536, 1048, 1056-1 ЦК України.

З урахуванням наведеного, суд апеляційної інстанції вважає, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 82800 грн підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно доч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 3028 грн (а.с. 28), а також сплачений судовий збір при подачі апеляційної скарги у розмірі 4542 (а.с. 195).

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Таким чином, апеляційний суд вважає, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, висновки суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за відсотками за користування кредитом та стягнення судових витрат не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції в цій частині ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права, що полягало у невірному наданні оцінці доказів та тлумаченні закону, і підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовних вимог в цій частині відповідно до ст. 376 ЦПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.374, 376 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу адвоката Калачика Володимира Вікторовича, який представляє інтереси Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» задовольнити.

Рішення Васильківського міськрайонного суду Київської області від 11 вересня 2024 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості за відсотками за 360 днів користування кредитом у сумі 82 800 грн та судових витрат скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» заборгованості за відсотками за користування кредитним договором № 3603895 від 14 квітня 2023 року у розмірі 82 800 (вісімдесят дві тисячі вісімсот) грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» судовий збір за подання позову у розмірі 3028 (три тисячі двадцять вісім) грн.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УМ Факторинг» судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 4542 (чотири тисячі п`ятсот сорок дві) грн.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків зазначених в частині 3 статті 389 ЦПК України.

Реквізити сторін:

Позивач: Товариство з обмеженою відповідальність «УМ Факторинг», , адреса: 04060, м. Київ, вул. Ризька, буд. 73-Г, офіс 7/1.

Відповідач: ОСОБА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса: АДРЕСА_1 .

Повний текст постанови складено «23» січня 2025 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді С.Г. Музичко

В.І. Олійник