Номер провадження 2/754/221/25
РІШЕННЯ

Іменем України

(повне виготовлено 23.01.2025)

23 січня 2025 року м. Київ, Деснянський районний суд м. Києва, суддя О. Грегуль, секретар судового засідання І. Вакуленко, справа № 754/12484/20

Первісний позов

ОСОБА_1 - позивач

Товариство з обмеженою відповідальністю «ПФМ АКЦЕНТ» - відповідач 1

ОСОБА_2 - відповідач 2

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Золотих Олександр Олександрович - третя особа 1

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гембарська Світлана Іванівна - третя особа 2

Вимоги позивача за первісним позовом: визнання неправомірним та скасування рішення, визнання недійсним договору, витребування майна

Зустрічний позов

ОСОБА_2 - позивач

ОСОБА_1 - відповідач

Товариство з обмеженою відповідальністю «ПФМ АКЦЕНТ» - третя особа 1

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Золотих Олександр Олександрович - третя особа 2

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гембарська Світлана Іванівна - третя особа 3

ОСОБА_3 - третя особа 4

Вимоги позивача за зустрічним позовом: відшкодування вартості витрат здійснених невід`ємним поліпшенням квартири

Павлов І.Г. - адвокат ОСОБА_1

Джеджея Л.А. - адвокат ОСОБА_2.

Шалашова В.І. - адвокат ТОВ «ПФМ АКЦЕНТ»

ВСТАНОВИВ:

Справа № 754/12484/20 судами першої, другої та третьої інстанції слухалась неодноразово.

Зокрема, заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16.09.2021 (суддя Панченко О.М.) позов ОСОБА_1 задоволено.

Постановою Київського апеляційного суду від 21.07.2022 заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16.09.2021 (суддя Панченко О.М.) в частині визнання недійсним договору про відступлення прав за договором іпотеки від 28.11.2019 скасовано та ухвалено нове судове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору про відступлення прав за договором іпотеки від 28.11.2019 укладеного ОСОБА_6 та ТОВ «ПФК АКЦЕНТ», а в решті заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16.09.2021 (суддя Панченко О.М.) залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 10.04.2024 заочне рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16.09.2021 (суддя Панченко О.М.) та постанову Київського апеляційного суду від 21.07.2022 в частині позовних вимог про визнання недійсним та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на квартиру за ТОВ «ПФК АКЦЕНТ», витребування квартири з володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 , визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_2 скасовано, справу в цій частині направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

При ухваленні постанови від 10.04.2024 Верховним Судом встановлено, що у вересні 2020 ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6 , ТОВ «ПФМ АКЦЕНТ», треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Іванченко В. Ю., приватний нотаріус КМНО Золотих О. О.. Позивач просила суд: - визнати недійсним договір про відступлення прав за договором іпотеки від 28.11.2019, укладений між ОСОБА_6 та ТОВ «ПФМ АКЦЕНТ», посвідчений приватним нотаріусом КМНО Іванченком В. Ю.; - визнати протиправним і скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса КМНО Золотих О. О. від 17.02.2020 про реєстрацію права власності на кв. АДРЕСА_1 за ТОВ «ПФМ АКЦЕНТ»; - витребувати з володіння ТОВ «ПФМ АКЦЕНТ» на її користь кв. АДРЕСА_1 . У січні 2021 позивач подала до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій просила суд: - визнати недійсним договір про відступлення прав за договором іпотеки від 28.11.2019, укладений між ОСОБА_6 та ТОВ «ПФМ АКЦЕНТ», посвідчений приватним нотаріусом КМНО Іванченком В. Ю.; - визнати протиправним і скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса КМНО Золотих О. О. про реєстрацію права власності на кв. АДРЕСА_1 за ТОВ «ПФМ АКЦЕНТ»; - витребувати з володіння ОСОБА_2 на її користь квартиру кв. АДРЕСА_1 ; - визнати протиправним і скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса КМНО Гембарської С. І. від 16.09.2020 про реєстрацію права власності на квартиру кв. АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 .. ОСОБА_1 вказувала, що вона на підставі договору купівлі-продажу від 09.08.2001 є власником кв. АДРЕСА_1 . За умовами договору позики від 14.09.2018 ОСОБА_6 як позикодавець (від імені та в інтересах якої діяв її представник) передала у власність ОСОБА_1 як позичальнику гроші в сумі 645757,00 грн, що еквівалентно 22890 дол. США. На виконання зобов`язань за договором позики ОСОБА_1 та ОСОБА_6 уклали договір іпотеки нерухомого майна - кв. АДРЕСА_1 . 28.11.2019 ОСОБА_6 та ТОВ «ПФМ АКЦЕНТ» уклали договір про відступлення прав за договором іпотеки. Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 17.02.2020 приватний нотаріус КМНО Золотих О. О. зареєстрував право власності на квартиру кв. АДРЕСА_1 за ТОВ «ПФМ АКЦЕНТ». На підставі договору купівлі-продажу від 16.09.2020 право власності на спірну квартиру набула ОСОБА_2 .. Позивач в обґрунтування наявності підстав для задоволення позову, посилалась на те, що ТОВ «ПФМ АКЦЕНТ» не надіслало в належному порядку їй як іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення зобов`язань за іпотечним договором, а також на відсутність оцінки квартири, здійсненої суб`єктом оціночної діяльності, на момент звернення стягнення на предмет іпотеки та набуття ТОВ «ПФМ АКЦЕНТ» права власності на нього, що є порушенням приписів статті 35, 37 Закону України «Про іпотеку».

Фактичні обставини справи встановлені Верховним Судом при ухваленні постанови від 10.04.2024, зокрема, 14.09.2018 позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 уклали договір позики грошових коштів у сумі 645757 грн.. У якості забезпечення зобов`язань за договором позики грошових коштів 14.09.2018 позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 також уклали договір іпотеки нерухомого майна - квартири кв. АДРЕСА_1 , що був посвідчений приватним нотаріусом КМНО Верповською О. В. та зареєстрований в реєстрі за № 3400. 28.11.2019 ОСОБА_6 та ТОВ «ПФМ АКЦЕНТ» уклали договір про відступлення прав за договором іпотеки, що посвідчений приватним нотаріусом КМНО Іванченком В. Ю. та зареєстрований в реєстрі за № 5893. Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 51171161 від 17 лютого 2020 року, приватний нотаріус КМНО Золотих О. О. зареєстрував право власності на кв. АДРЕСА_1 за ТОВ «ПФМ АКЦЕНТ». 16.09.2020 приватний нотаріус Гембарська С. І. посвідчила договір купівлі-продажу кв. АДРЕСА_1 , за умовами якого право власності на квартиру набула ОСОБА_2 ..

При новому розгляді справи під головуванням нового головуючого ухвалою суду від 26.04.2024 прийнято справу до свого провадження та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження.

Внесеною до протоколу судового засідання ухвалою суду від 18.06.2024 прийнято нову редакцію позову (первісний) ОСОБА_1 , який подано з урахуванням висновків Верховного Суду викладених у постанові від 10.04.2024.

Внесеною до протоколу судового засідання ухвалою суду від 15.07.2024 до участі у справі залучено в якості третьої особи ОСОБА_3 (третя особа 4 за зустрічним позовом).

Внесеною до протоколу судового засідання ухвалою суду від 07.08.2024 прийнято зустрічний позов (первісна редакція якого редагувалась стороною позивача за цим позовом із-за описок щодо статусу учасників справи) до спільного розгляду з первісним позовом.

Внесеною до протоколу судового засідання ухвалою суду від 17.10.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

Остаточно визначившись після постанови Верховного Суду від 10.04.2024 із редакцією і межами позовних вимог за первісним позовом ОСОБА_1 просить: 1) Визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса КМНО Золотих О.О. від 17.02.2020 про реєстрацію права власності на кв. АДРЕСА_1 за ТОВ «ПФК АКЦЕНТ»; 2) Витребувати з володіння ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 кв. АДРЕСА_1 ; 3) Визнати протиправним та скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса КМНО Гембарської С.І. від 16.09.2020 про реєстрацію права власності на кв. АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 ; 4) Стягнути з ТОВ «ПФК АКЦЕНТ» на користь ОСОБА_1 5492,50 грн. - судового збору та 30000 грн. - правничої допомоги; 5) Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5492,50 грн. - судового збору та 30000 грн. - правничої допомоги.

Остаточного визначившись із редакцією і межами зустрічного позову ОСОБА_2 просить: 1) Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 вартість витрат здійснених невід`ємним полішень кв. АДРЕСА_1 в розмірі 815635,12 коп., що еквівалентно 28650,85 дол. США по курсу НБУ на дату ретроспективної оцінки; 2) Покласти судові витрати в розмірі 8156,35 грн. на ОСОБА_1 ..

Про час і місце розгляду справи всі учасники справи повідомлялись належним чином через повідомлені і доступні суду засоби зв`язку відповідно: поштою, електронною поштою, SMS, додаток «Дія», а також інформація про рух справи розміщується на офіційному сайті суду і є загальнодоступною.

У судовому засіданні адвокат Павлов І.Г. (представник ОСОБА_1 ) первісний позов підтримав, а зустрічний позов не визнав повністю. Адвокат Джеджея Л.А. (представник ОСОБА_2 ) первісний позов не визнала, а зустрічним позов підтримала.

Інші Учасники справи в судове засідання не з`явились і доказів про поважність причин своєї неявки суду не надали.

Адвокат Шалашова В.І. (представник ТОВ «ПФМ АКЦЕНТ») подала до суду заяву з проханням про розгляд справи за її відсутності та з проханням повністю відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1

ОСОБА_3 (третя особа 4 за зустрічним позовом) подав до суду дві заяві в одній з яких вказав, що позовні вимоги ОСОБА_1 він підтримує і просить справу розглядати за його відсутності, а в другій заяві зазначив, що він заперечує проти зустрічного позову.

Відповідно до адресованого адвокату Павлову І.Г. листа Міністерства юстиції України від 14.01.2021 адвокату повідомлено, що нотаріальну діяльність приватного нотаріуса Золотих О.О. зупинено з 15.12.2020.

Адвокати Павлов І.Г. (представник ОСОБА_1 ) і Джеджея Л.А. (представник ОСОБА_2 ) не заперечували проти розгляду справи по суті за відсутності учасників справи, які в судове засідання не з`явились.

Стороною ОСОБА_2 (підписант адвокат Джеджея Л.А.) подано відзив з проханням відмовити в задоволенні первісного позову.

Стороною ОСОБА_1 (підписант адвокат Павлов І.Г.) подано відзив на зустрічний позов з посиланням на заперечення проти задоволення даного позову.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною.

У листі Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45, визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника.

Рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Статтею 6 Конвенції передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

У пункті 26 рішення ЄСПЛ від 15.05.2008 у справі «Надточій проти України» (заява N 7460/03) зазначено, що принцип рівності сторін - один із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду - передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість представляти свою сторону в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Згідно ст. 12-2 Закону України «Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 № 389-VIII, 1. В умовах правового режиму воєнного стану суди, органи та установи системи правосуддя діють виключно на підставі, в межах повноважень та в спосіб, визначені Конституцією України та законами України. 2. Повноваження судів, органів та установ системи правосуддя, передбачені Конституцією України, в умовах правового режиму воєнного стану не можуть бути обмежені.

Заяв/клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.

З урахуванням викладеного і ст. 128-131, 223 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних і доказів для її розгляду по суті за відсутності учасників справи, які в судове засідання не з`явились.

Вислухавши адвокатів Павлова І.Г. (представник ОСОБА_1 ) і Джеджею Л.А. (представник ОСОБА_2 ), дослідивши матеріали справи, суд у судовому засіданні встановив наступне.

Відповіно до нотаріально посвідченого договору дарування квартири від 08.09.2023 (існуючого на час ухвалення постанови Верховного Суду від 10.04.2024) ОСОБА_1 подарувала кв. АДРЕСА_1 ОСОБА_3 (третя особа за зустрічним позовом).

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна зодо об`єкта нерухомого майна 08.09.2023 в 11:04:48 здійснено державну реєстрацію права власності ОСОБА_3 (третя особа 4 за зустрічним позовом) на кв. АДРЕСА_1 .

Згідно ст. 51 ЦПК України, 1. Суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. 2. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Якщо до Голови, члена, працівника або залученого експерта Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку подано позов про відшкодування шкоди, завданої такими особами під час виконання ними своїх повноважень, суд до закінчення підготовчого провадження, а в разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання, замінює первісного відповідача Національною комісією з цінних паперів та фондового ринку, не закриваючи провадження у справі. 3. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. 4. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку. 5. Відповідач, замінений іншим відповідачем, має право заявити вимогу про компенсацію судових витрат, здійснених ним внаслідок необґрунтованих дій позивача. Питання про розподіл судових витрат вирішується в ухвалі про заміну неналежного відповідача.

Судом зверталась увага учасників справи на залучення ОСОБА_3 (третя особа 4 за зустрічним позовом) до участі у справі в якості відповідача/співвідповідача.

Однак сторона позивача за первісним позовом та сторона позивача за зустрічним наполягали на розгляді судом справи виключного в межах заявлених позовних вимог за перісним та зустрічним позовом посилаючись на те, що визначення меж позовних вимог та кола відповідачів це виключне право позивачів і ніхто не має права вказувати позивачам та нав`язувати позивачам інших відповідачів окрім тих, які вказані в обох позовах. Додатково адвокат Джеджея Л.А. (представник ОСОБА_2 ) вказала, що відповідачем за зустрічним позовом має бути саме ОСОБА_1 , оскільки саме остання є позивачем за первісним позовом та заявляє вимоги про витребування майна.

Згідно ст. 13 ЦПК України, 1. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 2. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. 3. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. 4. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє.

Згідно ч. 1, ч. 4 - ч. 7 ст. 81 ЦПК України, 1. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 4. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. 5. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. 6. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 7. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, 4. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 11.06.2020 у справі № 757/1782/18: «Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог, саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Застосовуючи принцип диспозитивності, закріплений у статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, саме позивач, як особа, яка на власний розсуд розпоряджається своїми процесуальними правами на звернення до суду за захистом порушеного права, визначає докази, якими підтверджуються доводи позову та спростовуються заперечення відповідача проти позову, доводиться їх достатність та переконливість. За своєю природою змагальність судочинства засновується на розподілі процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Розподіл процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності втілюється у площині лише прав та обов`язків сторін. Отже, принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.».

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 12.08.2021 у справі № 438/1673/13-ц: «Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони.».

ЄСПЛ вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006).

Практика ЄСПЛ виходить з того, що реалізовуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава - учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух (рішення ЄСПЛ від 16.12.1992 у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції).

ЄСПЛ підкреслив, що право на доступ до суду є невід`ємним аспектом гарантій, закріплених у Європейській конвенції з прав людини, посилаючись на принципи верховенства права та уникнення свавілля, які лежать в основі багатьох Конвенції. Можливі обмеження вищезазначеного права не повинні обмежувати доступ, наданий особі, таким чином або в такому обсязі, щоб була порушена сама суть права. Так, ЄСПЛ зазначив, що, застосовуючи процесуальні норми, суди повинні уникати надмірного формалізму, який би зашкодив справедливості розгляду.

Згідно ст. 387 ЦК України, 1. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно ст. 388 ЦК України, 1. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. 2. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане такому набувачеві на електронному аукціоні у порядку, встановленому для приватизації державного та комунального майна. 3. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Згідно ст. 389 ЦК України, 1. Гроші, а також цінні папери на пред`явника, що існують у паперовій формі, не можуть бути витребувані від добросовісного набувача.

Згідно ст. 390 ЦК України, 1. Власник майна має право вимагати від особи, яка знала або могла знати, що вона володіє майном незаконно (недобросовісного набувача), передання усіх доходів від майна, які вона одержала або могла одержати за весь час володіння ним. 2. Власник майна має право вимагати від добросовісного набувача передання усіх доходів від майна, які він одержав або міг одержати з моменту, коли дізнався чи міг дізнатися про незаконність володіння ним, або з моменту, коли йому було вручено повістку до суду у справі за позовом власника про витребування майна. 3. Добросовісний або недобросовісний набувач (володілець) має право вимагати від власника майна відшкодування необхідних витрат на утримання, збереження майна, здійснених ним з часу, з якого власникові належить право на повернення майна або передання доходів. 4. Добросовісний набувач (володілець) має право залишити собі здійснені ним поліпшення майна, якщо вони можуть бути відокремлені від майна без завдання йому шкоди. Якщо поліпшення не можуть бути відокремлені від майна, добросовісний набувач (володілець) має право на відшкодування здійснених витрат у сумі, на яку збільшилася його вартість.

Згідно ст. 391 ЦК України, 1. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 392 ЦК України, 1. Власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 19.08.2020 у справі № 385/344/16-ц: «У статті 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно із частиною другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22.01.2020 в справі № 674/461/16-ц (провадження № 61-34764св18) зроблено висновок, що «підпис є обов`язковим реквізитом правочину, вчиненого в письмовій формі. Наявність підпису підтверджує наміри та волю й фіксує волевиявлення учасника (-ів) правочину, забезпечує їх ідентифікацію та цілісність документу, в якому втілюється правочин. Внаслідок цього підписання правочину здійснюється стороною (сторонами) або ж уповноваженими особами». Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Разом з цим, у постанові від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення». Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. При цьому, за наявності для того підстав позивач не позбавлена права заявити вимогу про усунення перешкод у користуванні належним їй майном, зокрема шляхом пред`явлення вимоги про повернення земельної ділянки або скасування запису про державну реєстрацію речового права. Негаторний позов можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96)).».

Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 02.07.2019 у справі № 48/340: «6.41. Водночас, як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16 (провадження № 12-158 гс18). Крім того, Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), та від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18).».

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постанові від 27.05.2020 у справі № 641/9904/16-ц: «Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це право, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребувано у добросовісного набувача. Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності або законного права користування особою відповідним майном. Зокрема, відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Такі ж саме права має законний володілець майна. Цивільним кодексом України передбачені як одні зі способів захисту порушених прав віндикація або реституція. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Згідно зі статтею 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. З конструкції частини третьої статті 13 ЦК України випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи-стягувача за рахунок майна цього власника, може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора. Частина перша статті 16 ЦК України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, відповідно до частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частини другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу, зокрема відмовити у захисті права, яким особа зловживала.».

Згідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної в постанові від 08.02.2022 у справі № 209/3085/20: «21. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Ці право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі N 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі N 905/1926/16 (пункт 38), від 30.01.2019 у справі N 569/17272/15-ц, від 04.06.2019 у справі N 916/3156/17 (пункт 72), від 13.10.2020 у справі N 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26.01.2021 у справі N 522/1528/15-ц (пункт 58), від 16.02.2021 у справі N 910/2861/18 (пункт 98), від 15.06.2021 у справі N 922/2416/17 (пункт 9.1), від 22.06.2021 у справі N 334/3161/17 (пункт 55), від 22.06.2021 у справі N 200/606/18 (пункт 73), від 29.06.2021 у справі N 916/964/19 (пункт 7.3), від 31.08.2021 у справі N 903/1030/19 (пункт 68), від 26.10.2021 у справі N 766/20797/18 (пункт 19), від 23.11.2021 у справі N 359/3373/16-ц (пункт 143), від 14.12.2021 у справі N 643/21744/19 (пункт 61), від 25.01.2022 у справі N 143/591/20 (пункт 8.31)). 22. Отже, коли особа звернулася до суду за захистом її порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або інтересу, а суд позов задовольнив, виконання його рішення має настільки, наскільки це можливо, відновити стан позивача, який існував до порушення його права та інтересу, чи не допустити таке порушення. Судове рішення не має породжувати стан невизначеності у відносинах позивача з відповідачем і вимагати від них подальшого вчинення узгоджених дій для вичерпання конфлікту. 23. Крім того, спосіб захисту права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 у справі N 522/1528/15-ц (пункт 58)).».

Згідно правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 02.02.2021 у справі № 925/642/19: «40. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. 41. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. 42. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі N 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі N 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі N 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі N 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі N 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). 43. Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі N 916/1415/19.».

Вирішуючи спір виключно в межах заявлених позовних вимог за первісним і зустрічним позовами та враховуючи виключне право на самотійне визначення меж позовних вимог особи, яка звертається до суду за захистом своїх прав/інтересів суд виходить з наступного.

У судовому засіданні достовірно встановлено, що власником кв. АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 .

У процесі розгляду справи позивачі за первісним і зустрічним позовами не виявили наміру та не мають наміру пред`являти жодних позовних вимог до ОСОБА_3 та заперечують проти залучення останнього до участі у справі навіть у якості співвідповідача.

На час вирішення спору право власності ОСОБА_3 на кв. АДРЕСА_1 у передбаченому чинним законодавством порядку недійсним/незаконним не визнавалось.

Ні ОСОБА_1 , ні ОСОБА_2 не оспорюють права власності ОСОБА_3 на кв. АДРЕСА_1 .

Будь-яких конкретних правових доказів, які свідчили про наявність у ОСОБА_1 на час вирішення даного спору права вимоги пов`язаного із захистом права власності на кв. АДРЕСА_1 суду не надано.

Будь-яких конкретних правових доказів, які свідчили про наявність правових підстав для притягнення саме ОСОБА_1 до цивільно-правової відповідальності про відшкодування вартості витрат пов`язаних з поліпшенням кв. АДРЕСА_1 та про які йдеться у зустрічному позові суду також не надано, оскільки на час вирішення спору та навіть на час подання зустрічного позову ОСОБА_1 не має жодного відношення до цієї квартири, як власник, а безоплатним набувачем/одноособовим власником кв. АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 .

За таких обставин у задоволенні обох позовів відмовляється за безпідставністю і недоведеністю.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VІ, 1. Судовий збір справляється: у разі ухвалення судового рішення, передбаченого цим Законом.

Згідно ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VІ, 3. При поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Згідно ч. 1 і ч. 2 ст. 141 ЦПК України, 1. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 2. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. 263-265 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні первісного позову ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до товариства з обмеженою відповідальністю «ПФМ АКЦЕНТ» (місцезнаходження: м. Київ, вул. Олексія Терьохіна, 8-А, ), ОСОБА_2 (адреса за первісним позовом: АДРЕСА_3 , адреса за зустрічним позовом: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Відмовити в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 (адреса за первісним позовом: АДРЕСА_3 , адреса за зустрічним позовом: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Судові витрати за первісним позовом покласти на ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

Судові витрати за зустрічним позовом покласти на ОСОБА_2 (адреса за первісним позовом: АДРЕСА_3 , адреса за зустрічним позовом: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

СУДДЯ: