УХВАЛА

24 січня 2025 року

м. Київ

справа № 359/1538/21

провадження № 61-216 ск 25

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Пророка В. В. розглянув касаційні скарги ОСОБА_1 на ухвали Київського апеляційного суду від 23 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради, про відібрання і повернення дитини без позбавлення батьківських прав,

ВСТАНОВИВ:

1. В лютому 2021 року ОСОБА_2 звернулася до суду з указаним позовом у якому просила відібрати у ОСОБА_1 на свою користь малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без позбавлення батьківських прав.

2. Бориспільський міськрайонний суд Київської області рішенням від 29 березня 2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 27 березня 2024 року, позов задовольнив. Відібрав у ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , без позбавлення батьківських прав. Вирішив питання розподілу судових витрат.

3. Верховний Суд постановою від 11 вересня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишив без задоволення, а рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 29 березня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 27 березня 2024 року - без змін.

4. У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із заявою про роз`яснення постанови Верховного Суду від 11 вересня 2024 року.

5. Верховний Суд ухвалою від 23 жовтня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про роз`яснення постанови Верховного Суду від 11 вересня 2024 року відмовив.

6. В жовтні 2024 року ОСОБА_1 повторно звернувся до Верховного Суду із заявою про роз`яснення постанови Верховного Суду від 11 вересня 2024 року.

7. Верховний Суд ухвалою від 20 листопада 2024 року заяву ОСОБА_1 про роз`яснення постанови Верховного Суду від 11 вересня 2024 року залишив без розгляду та стягнув зі ОСОБА_1 в дохід Державного бюджету України штраф у розмірі 3 028,00 грн.

8. Верховний Суд ухвалою від 11 грудня 2024 року відмовив у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відстрочення та розстрочення виконання ухвали Верховного Суду від 20 листопада 2024 року.

9. Київський апеляційний суд ухвалою від 23 грудня 2024 року відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Верховного Суду від 20 листопада 2024 року.

10. Також Київський апеляційний суд ухвалою від 23 грудня 2024 року відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Верховного Суду від 11 грудня 2024 року.

11. В січні 2025 року до Верховного Суду надійшли касаційні скарги ОСОБА_1 на вказані ухвалу Київського апеляційного суду від 23 грудня 2024 року.

12. Обґрунтовуючи касаційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду від 23 грудня 2024 року, якою було відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Верховного Суду від 20 листопада 2024 року (про залишення без розгляду заяви ОСОБА_1 про роз`яснення постанови Верховного Суду від 11 вересня 2024 року) заявник вказує на те, що Верховний Суд розглянув його заяву про роз`яснення постанови Верховного Суду від 11 вересня 2024 року як суд першої інстанції, а тому суд апеляційної інстанції враховуючи положення пункту 21 частини першої статті 353 ЦПК України, не міг відмовити у відкритті апеляційного провадження на підставі того, що оскаржувана ухвала Верховного Суду від 20 листопада 2024 року постановлена ним як судом касаційної інстанції.

13. Обґрунтовуючи касаційну скаргу на ухвалу Київського апеляційного суду від 23 грудня 2024 року, якою було відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Верховного Суду від 11 грудня 2024 року (про відстрочення та розстрочення виконання ухвали Верховного Суду від 20 листопада 2024 року) заявник також вказує на те, що Верховний Суд розглянув його заяву про відстрочення та розстрочення виконання ухвали Верховного Суду від 20 листопада 2024 року, як суд першої інстанції, а тому суд апеляційної інстанції враховуючи положення пункту 26 частини першої статті 353 ЦПК України, не міг відмовити у відкритті апеляційного провадження на підставі того, що оскаржувана ухвала Верховного Суду від 11 грудня 2024 року постановлена ним як судом касаційної інстанції.

14. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями та протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 06 січня 2025 року касаційні скарги ОСОБА_1 у вказаній справі передано для розгляду колегії суддів: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач) та суддів, які входять до складу колегії: Гулейкова І. Ю., Луспеника Д. Д.

15. 09 січня 2025 року судді Верховного Суду: Гулейков І. Ю., Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д. заявили самовідвід.

16. Верховний Суд ухвалою від 09 січня 2025 року заяву про самовідвід суддів Гулейкова І. Ю., Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д. задовольнив. Відвів суддів Гулейкова І. Ю., Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д., за їх заявою від участі у розгляді вказаної справи. Касаційні скарги передано на повторний автоматизований розподіл.

17. Згідно з протоколами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 січня 2025 року справу призначено судді-доповідачеві Коломієць Г. В., судді, які входять до складу колегії: Гулько Б. І., Коротенко Є. В.

18. 10 січня 2025 року судді Верховного Суду: Гулько Б. І., Коломієць Г. В., заявили про самовідвід.

19. Верховний Суд ухвалою від 10 січня 2025 року заяву суддів Верховного Суду Гулька Б. І. та Коломієць Г. В. про самовідвід задовольнив. Відвів суддів Верховного Суду Гулька Б. І. та Коломієць Г. В. за їхньою заявою від участі у розгляді вказаної справи. Касаційні скарги передано на повторний автоматизований розподіл.

20. Згідно з протоколами повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10 січня 2025 року справу призначено судді-доповідачеві Пророку В. В., судді, які входять до складу колегії: Коротенко Є. В., Петров Є. В.

21. Перевіривши доводи касаційних скарг та оскаржувані судові рішення, Верховний Суд дійшов висновку про повернення касаційних скарг, з огляду на таке.

22. Відповідно до положень статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Основними засадами (принципами) цивільного судочинства, зокрема, є: верховенство права, повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами.

23. Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).

24. Тобто процесуальні права надано законом тим особам, які беруть участь у процесі, для сприяння суду під час розгляду справ, їх правильному вирішенню. І кожного разу, коли сторона у справі вчиняє будь-яку процесуальну дію не із цією метою, а задля досягнення якихось сторонніх цілей (для введення суду в оману, затягування розгляду, створення перешкод опоненту, тощо), вона виходить за межі дійсного змісту свого права, тобто використовує його всупереч основним засадам цивільного судочинства, а отже, зловживає ним.

25. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, подання скарги на судове рішення, яке не підлягає оскарженню, не є чинним або дія якого закінчилася (вичерпана), подання клопотання (заяви) для вирішення питання, яке вже вирішено судом, за відсутності інших підстав або нових обставин, заявлення завідомо безпідставного відводу або вчинення інших аналогічних дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи чи виконання судового рішення подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав, або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями, подання завідомо безпідставного позову, позову за відсутності предмета спору або у спорі, який має очевидно штучний характер, необґрунтоване або штучне об`єднання позовних вимог з метою зміни підсудності справи або завідомо безпідставне залучення особи як відповідача (співвідповідача) з тією самою метою, укладення мирової угоди, спрямованої на шкоду правам третіх осіб, умисне неповідомлення про осіб, які мають бути залучені до участі у справі (частина друга статті 44 ЦПК України).

26. За змістом зазначеної частини цієї статті перелік дій, що суперечать завданню цивільного судочинства та які залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами не є вичерпним.

27. Відповідно до частини третьої статті 44 ЦПК України якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання.

28. Крім цього частиною четвертою цієї ж статті передбачено, що суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.

29. Тобто, суд зобов`язаний виявляти зловживання сторонами своїми процесуальними правами та протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам.

30. Верховний Суд у постанові від 03 березня 2021 року у справі № 761/27076/19 (провадження № 61-14448 св 20) зазначив, що під зловживанням процесуальними правами розуміється форма умисних, несумлінних дій учасників процесу, що знаходить своє вираження, зокрема, у вчиненні дій, неспівмірних із наслідками, до яких вони можуть призвести, використанні наданих прав всупереч їх призначенню з метою обмеження можливості реалізації чи обмеження прав інших учасників провадження, перешкоджання діяльності суду з правильного та своєчасного розгляду і вирішення справ чи висловлення явної неповаги до суду чи учасників справи.

31. Також Верховний Суд у постанові від 12 жовтня 2022 року у справі № 345/2935/21 (провадження № № 61-2472 св 22) вказав на те, що зловживання процесуальними правами може мати форму штучного ускладнення цивільного процесу, ускладнення розгляду справи в результаті поведінки, що перешкоджає винесенню рішення у справі або вчиненню інших процесуальних дій.

32. Добросовісність при реалізації прав і повноважень включає в себе неприпустимість зловживання правом, яка, виходячи із конституційних положень, означає, що здійснення прав та свобод людини не повинно порушувати права та свободи інших осіб. Зловживання правом - це свого роду спотворення права. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право (постанова Верховного Суду у справі 910/1873/17 від 08 травня 2018 року).

33. Крім цього ЄСПЛ у рішеннях від 08 листопада 2005 року у справі «Смірнова проти України», від 02 грудня 2010 року у справі «Шульга проти України», від 20 січня 2011 року у справі «Мусієнко проти України» неодноразово наголошував на тому, що обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 Конвенції.

34. Частиною першою статті 1 Закону України «Про судоустрій і статус судді» визначено, що судова влада в Україні відповідно до конституційних засад поділу влади здійснюється незалежними та безсторонніми судами, утвореними законом.

35. Частинами другою та третьою статті 17 Закону України «Про судоустрій і статус судді» встановлено, що систему судоустрою складають: місцеві суди; апеляційні суди; Верховний Суд. Найвищим судом у системі судоустрою є Верховний Суд.

36. Верховний Суд здійснює правосуддя як суд касаційної інстанції, а у випадках, визначених процесуальним законом, - як суд першої або апеляційної інстанції, в порядку, встановленому процесуальним законом (пункт 1 частини другої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус судді»).

37. Судом першої інстанції у справі № 359/1538/21 є Бориспільський міськрайонний суд Київської області, а судом апеляційної інстанції - Київський апеляційний суд.

38. Верховним Судом у цій справі переглядалися рішення судів першої та апеляційної інстанцій, за касаційною скаргою ОСОБА_1 , як судом касаційної інстанції.

39. Крім цього ЦПК України не передбачена можливість оскарження рішень Верховного Суду, як єдиного в Україні суду, який переглядає справи в касаційному порядку.

40. За змістом частини другої статті 44 ЦПК України подання до суду завідомо безпідставної касаційної скарги може бути визнане зловживанням процесуальними правами.

41. Вказані обставини дають достатні підстави вважати, що ОСОБА_1 звертаючись до суду із касаційним скаргами на ухвали Київського апеляційного суду від 23 грудня 2024 року у справі № 359/1538/21 не керується завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі, а фактично намагається змусити Верховний Суд переглянути свої рішення прийняті за результатами розгляду його заяв про роз`яснення постанови Верховного Суду від 11 вересня 2024 року та про відстрочення та розстрочення виконання ухвали Верховного Суду від 20 листопада 2024 року.

42. Заходами процесуального примусу є процесуальні дії, що вчиняються судом у визначених цим Кодексом випадках з метою спонукання відповідних осіб до виконання встановлених у суді правил, добросовісного виконання процесуальних обов`язків, припинення зловживання правами та запобігання створенню протиправних перешкод у здійсненні судочинства. Заходи процесуального примусу застосовуються судом шляхом постановлення ухвали (стаття 143 ЦПК України).

43. Статтею 144 ЦПК України визначено, що заходами процесуального примусу є: попередження, видалення із залу судового засідання, тимчасове вилучення доказів для дослідження судом, привід, штраф.

44. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 148 ЦПК України у випадках зловживання процесуальними правами, вчинення дій або допущення бездіяльності з метою перешкоджання судочинству суд може постановити ухвалу про стягнення в дохід державного бюджету з відповідної особи штрафу у сумі від 0,3 до трьох розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

45. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» установлений прожитковий мінімум для працездатних осіб, який з 1 січня 2025 року становить 3 028,00 грн.

46. Таким чином, оскільки подані ОСОБА_1 касаційні скарги є завідомо безпідставними, суперечать основним засадам (принципам) цивільного судочинства а також його завданню, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі, що свідчить про зловживання ОСОБА_1 його процесуальними правами, та полягає у їх недобросовісному використанні, Верховний Суд дійшов висновку про повернення касаційних скарг та стягнення зі ОСОБА_1 штрафу у розмірі 908,40 грн.

Керуючись статтями 2. 36, 40, 44, 143, 144, 148, 260, 261 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

1. Визнати подання ОСОБА_1 касаційних скарг на ухвали Київського апеляційного суду від 23 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, - служба у справах дітей та сім`ї Бориспільської міської ради, про відібрання і повернення дитини без позбавлення батьківських прав зловживанням процесуальними правами та повернути їх заявнику.

2. Стягнути з ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) в дохід державного бюджету (стягувач Державна судова адміністрація України, вул. Липська, 18/5, м. Київ, 01021, ) штраф у розмірі 908,40 грн (дев`ятсот вісім гривень) 40 коп.

3. Копію ухвали, разом із касаційними скаргами та доданими до них матеріалами, направити особі, яка подала касаційні скарги, а також копію ухвали направити Державній судовій адміністрації України для звернення до виконання.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя /підпис/ В. В. Пророк