Справа №:755/8493/21
Провадження №: 2/755/2544/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" січня 2025 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі: головуючого судді - Гаврилової О.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін, в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Приватне акціонерне товариство Страхова компанія «Інтер-Поліс», про стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди.

Згідно заявлених вимог, позивач просить суд стягнути зі ОСОБА_2 на свою користь матеріальну шкоду в розмірі 96 685,00 грн та моральну шкоду в розмірі 20 000,00 грн.

Вимоги позову обґрунтовані тим, що 07 лютого 2021 року, о 13 годин 20 хвилин, ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «Nissan Juke», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у м. Києві по вул. Березняківська, при виїзді на нерегульоване перехрестя з вулиці Дніпровська набережна, не врахувала дорожньої обстановки, не зайняла відповідне крайнє положення на проїзній частині та не надала переваги у русі транспортному засобу «Nissan Tida», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який рухався по головній дорозі та скоїла зіткнення з ним. Своїми діями ОСОБА_2 порушила п.п. 10.4, 16.11 Правил дорожнього руху України. Відповідно до постанови Дніпровського районного суду м. Києва від 22 березня 2021 року ОСОБА_2 визнана винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Позивач зазначає, що в зв`язку з ДТП, яка сталася з вини ОСОБА_2 , його автомобіль зазнав механічних пошкоджень і позивачу завдано матеріального збитку, який відповідно до звіту складає 226 685 грн. Згідно з полісом № АО/ 4616692 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, виданого ПАТ ФК «Інтер-Поліс» ОСОБА_2 , автомобіль «Nissan Juke», реєстраційний помер НОМЕР_1 застрахований на строк з 13 лютого 2020 року до 12 лютого 2021 року, страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну складає 130 000 грн, стягнення якої вирішено в досудовому порядку. Оскільки матеріальна шкода, яка заподіяна ОСОБА_2 перевищує суму страхової суми, а різницю відповідач відшкодувати в добровільному порядку відмовляється, позивач змушений звернутися з позовом до суду. Таким чином матеріальні збитки, які на думку позивача повинна відшкодувати ОСОБА_2 , складають 96 685,00 грн. Крім того, позивач зазначає, що внаслідок вищезазначених дій відповідача йому спричинені тяжкі моральні страждання: він втратив спокій, часто болить голова, страждає безсонням, втратив можливість використовувати автомобіль для особистих потреб, почуває себе дискомфортно. Вважає, що відповідач повинна відшкодувати моральну шкоду у сумі 20 000 грн.

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 09 червня 2021 року відкрито провадження в даній цивільній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Залучено до участі в справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ПрАТ Страхова компанія «Інтер-Поліс».

25 серпня 2021 року до суду надійшов відзив відповідача ОСОБА_2 , поданий представником - адвокатом Пустовим Б.В., в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову та розподілити судові витрати. Відзив мотивований тим, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була забезпечена полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, виданим ПрАТ СК «Інтер-Поліс», з лімітом відповідальності за шкоду заподіяну майну в межах 130 000 грн, без франшизи. Відповідач зазначає, що якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП. У зв`язку із цим позивач має довести не тільки вартість автомобіля до ДТП, але й вартість такого авто після ДТП. Позивач довів розмір вартості транспортного засобу до ДТП, проте не надав доказів з приводу вартості транспортного засобу після ДТП. Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру МВС України стосовно зареєстрованих транспортних засобів, станом на 11 серпня 2021 року власника автомобіля позивача було змінено. Тобто позивач здійснив відчуження транспортного засобу. Також відповідач вважає розмір компенсації моральної шкоди несправедливим та безпідставно завищеним. Зазначає, що позивач не обґрунтував глибину і тривалість душевних страждань, не надав розрахунку, який він брав до уваги, обчислюючи розмір компенсації заподіяної моральної шкоди, не довів, що саме зазначений грошовий еквівалент задовольнить його душевні страждання і є достатнім для відновлення порушеного права. У зв`язку із розглядом справи відповідач понесла витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката в розмірі 13 500,00 грн, що підтверджується договором про надання правової допомоги №101/21 від 03 серпня 2021 року, актом прийому-передачі наданих послуг від 03 серпня 2021 року, квитанцією до прибуткового касового ордеру № 097/21 від 03 серпня 2021 року. (а.с.42-43)

03 вересня 2021 року відповідач ОСОБА_1 направив до суду відповідь на відзив, в якій зазначає, що відповідач своїми діями спричинив позивачу матеріальну шкоду у розмірі 226 685,00 грн (звіт № 3411/1 від 22 березня 2021 року, складений ФОП ОСОБА_3 ). Відповідно до полісу № АО/616692 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, виданого ПрАТ СК «Інтер-Поліс» ОСОБА_2 її автомобіль «Nissan Juke», реєстраційний номер НОМЕР_1 був застрахований на строк з 13 лютого 2020 року до 12 лютого 2021 року. Страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну складає 130 000,00 грн. Стягнення даної суми з ПрАТ СК «Інтер-Поліс» вирішено в досудовому порядку. Оскільки матеріальна шкода, яка заподіяна відповідачем у результаті ДТП, перевищує суму страхової суми, то матеріальні збитки, які повинна відшкодувати ОСОБА_2 складають 96 685,00 грн (226 685,00 грн - 130 000,00 грн). Внаслідок дій відповідача позивачу спричинені тяжкі моральні страждання: позивач втратив спокій, має часті головні болі, страждає безсонням. Позивач втратив можливість використовувати автомобіль для особистих потреб, почуває себе дискомфортно. Позивач вважає, що краще було би кошти, витрачені на правову допомогу, спрямувати на відшкодування спричиненого в результаті ДТП матеріального та морального збитку.(а.с.63-64)

Третя особа ПрАТ СК «Інтер-Поліс» копію ухвали суду про відкриття провадження в справі отримала 26 липня 2021 року, що підтверджується повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с.58), проте правом на подання зави по суті справи не скористалась.

Згідно вимог ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Положеннями ст.174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

У відповідності до ч.8 ст.279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Таким чином, розглянувши подані сторонами документи, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що надані сторонами докази та повідомлені ним обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, є достатніми для прийняття рішення у справі в порядку спрощеного позовного провадженням, як це передбачено ст. 279 ЦПК України.

Суд у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи та прийняті судом, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків.

Судом установлено, що 07 лютого 2021 року, о 13 годин 20 хвилин, ОСОБА_2 , керуючи транспортним засобом «Nissan Juke», реєстраційний номер НОМЕР_1 , у м. Києві по вул. Березняківська, при виїзді на нерегульоване перехрестя з вулиці Дніпровська набережна, не врахувала дорожньої обстановки, не зайняла відповідне крайнє положення на проїзній частині та не надала переваги у русі транспортному засобу «Nissan Tiіda», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який рухався по головній дорозі та скоїла зіткнення з ним. Своїми діями ОСОБА_2 порушила п.п. 10.4, 16.11 Правил дорожнього руху України.

Власником транспортного засобу «Nissan Tiіda», реєстраційний номер НОМЕР_2 , VIN-код НОМЕР_3 , станом на момент ДТП був ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_4 (а.с. 9).

Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 22 березня 2021 року у справі № 755/3317/21 ОСОБА_2 визнана винною у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП.

Постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 22 березня 2021 року у справі № 755/3317/21 встановлено, що « ОСОБА_2 , 07 лютого 2021 року о 13 годині 20 хвилин, керуючи транспортним засобом «Nissan Juke», реєстраційний номер НОМЕР_5 , у м. Києві по вул. Березняківська, при виїзді на нерегульоване перехрестя з вул. Дніпровська набережна, не врахувала дорожньої обстановки, не зайняла відповідне крайнє положення на проїзній частині та не надала переваги у русі транспортному засобу «Nissan Tida», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який рухався по головній дорозі та скоїла зіткнення з ним.»

Відповідно до звіту № 3411/1 від 01 березня 2021 року про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу «Nissan Tiіda», реєстраційний номер НОМЕР_2 , складеного ФОП ОСОБА_3 на замовлення ОСОБА_1 , станом на 23 лютого 2021 року вартість відновлювального ремонту транспортного засобу, визначена за витратним підходом, складає 422 319,64 грн; ринкова вартість транспортного засобу, визначена за порівняльним підходом, може складати 226 685,00 грн (інструментальні дослідження КТЗ не проводились); вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу у результаті ДТП дорівнює 226 685,00 грн (а.с. 11-24).

Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 щодо автомобіля марки «Nissan Juke», реєстраційний помер НОМЕР_1 , була застрахована у ПрАТ СК «Інтер-Поліс», що підтверджується полісом № АО/4616692 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Строк дії договору з 13 лютого 2020 року до 12 лютого 2021 року. Страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну складає 130 000,00 грн (а.с. 10).

16 березня 2021 року ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_2 із заявою, в якій зазначив, що після ДТП вартість завданого йому матеріального збитку становить 226 685,00 грн. ОСОБА_1 зазначив, що ПрАТ СК «Інтер-Поліс» відшкодувало йому 113 000,00 грн. ОСОБА_1 запропонував ОСОБА_2 у добровільному порядку відшкодувати різницю матеріального збитку в розмірі 113 685,00 грн (а.с. 25).

У відповідь на заяву ОСОБА_2 повідомила ОСОБА_1 про те, що між нею та ПрАТ СК «Інтер-Поліс» укладено договір добровільного страхування, відповідно до умов якого розмір страхової суми визначений сторонами у сумі 230 000,00 грн. ОСОБА_2 зверталася до ПАТ СК «Інтер-Поліс» стосовно виплати ОСОБА_1 страхового відшкодування. Страхова компанія повідомила, що на підставі ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб «Nissan Tiіda», реєстраційний номер НОМЕР_2 , визнано фізично знищеним та виплачене страхове відшкодування в сумі 113 000,00 грн, з яким ОСОБА_1 погодився та залишив у своїй власності транспортний засіб «Nissan Tiіda», реєстраційний номер НОМЕР_2 . Тому підстави для відшкодування збитків у розмірі 113 685,00 грн відсутні (а.а.26-27).

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 11 серпня 2021 року щодо транспортного засобу «Nissan», VIN-код НОМЕР_3 , остання реєстрація транспортного засобу відбулася 14 липня 2021 року, а саме - перереєстрація транспортного засобу на нового власника по договору, укладеному в ТСЦ (а.с.46).

Щодо відшкодування майнової шкоди

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20)).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України). Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див. постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23)).

Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 статті 3 ЦК України). Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (пункт 8 частини другої статті 16 ЦК України).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини (частини перша, друга статті 1166 ЦК України).

Підстави та порядок відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, визначені у статті 1187 ЦК України.

Згідно із частинами другою, п`ятою статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (ч. 1 ст. 1188 ЦК України).

Зобов`язання про відшкодування шкоди - це правовідношення, в силу якого одна сторона (потерпілий) має право вимагати відшкодування завданої шкоди, а інша сторона (боржник) зобов`язана відшкодувати завдану шкоду в повному розмірі.

Підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. Зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоди, та її результатом - шкодою. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність морально шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини.

За загальним правилом майнова шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (частина друга статті 1187 ЦК України). Тобто, відповідальність за шкоду несе безпосередньо боржник - особа, яка завдала шкоди. Така особа, відповідно до статті 1192 ЦК України, має відшкодувати завдані збитки у повному обсязі, розмір яких визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

У статті 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулює Закон України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV, у редакції, чинній станом на момент виникнення спірних відносин), який спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18), від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) виснувала, що відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні у межах ліміту відповідальності страховика (страхової суми) є страховик завдавача шкоди (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (пункт 35), від 3 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц, від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к, від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (пункт 96)). Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим замість завдавача шкоди в передбаченому Законом порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням (див.: п. 104 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20).

Транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди (ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) викладений правовий висновок, відповідно до якого відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди».

Отже, майнова шкода повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду лише у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком (франшиза, втрата товарної вартості, страховий ліміт).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 вересня 2018 року у справі № 643/4161/15-ц (провадження № 61-13692св18) зроблено висновок, що «якщо пошкоджений транспортний засіб не може бути відновлено або вартість його відновлювального ремонту з урахуванням зношеності та втрати товарної вартості перевищує його ринкову вартість на момент пошкодження, розмір шкоди визначається за ринковою вартістю транспортного засобу на момент пошкодження. Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано вищенаведеною статтею 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, який згідно зі статтею 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватися не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Тобто транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують його вартість до ДТП. У разі якщо власник транспортного засобу не згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним, йому відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати з евакуації транспортного засобу з місця цієї пригоди».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 липня 2022 року у справі № 752/13375/19 (провадження № 61-3047св21) зазначено: «порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який згідно зі статтею 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим, а власник транспортного засобу згоден із визнанням транспортного засобу фізично знищеним. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з експертизою, проведеною відповідно до вимог законодавства, витрати на ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП. Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 лютого 2018 року в справі № 140/481/16-ц, від 30 січня 2019 року в справі № 753/21303/16-ц, від 14 липня 2020 року в справі № 525/1592/18, від 01 серпня 2018 року в справі № 363/2222/16-ц, від 01 квітня 2020 року в справі № 754/10777/15-ц.

Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди. Якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності і диспозитивності цивільного процесу, положень ЦК України щодо відшкодування шкоди, саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності вини у завданні шкоди (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 27 грудня 2019 року у справі № 686/11256/16-ц)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 січня 2023 року у справі № 211/3277/20 (провадження № 61-3442св22) зазначено: «Законом України від 05 липня 2012 року № 5090-VІ «Про внесення змін до деяких законів України щодо обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який набрав чинності 05 лютого 2013 року, до статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» були внесені зміни, які полягали, зокрема в тому, що із вказаної статті виключено пункт 30.3, яким передбачалося, що якщо транспортний засіб визнано фізично знищеним, відшкодування шкоди виплачується у розмірі, який відповідає вартості транспортного засобу до ДТП та витратам з евакуації транспортного засобу з місця ДТП, а право на залишки транспортного засобу отримує страховик. Відповідно до статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в чинній редакції транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до ДТП. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП. Отже, для визнання автомобіля фізично знищеним згода власника транспортного засобу фактично не потрібна, оскільки вказівку на це вилучено із вказаної статті Закону, а пункт 30.3 - взагалі виключено. Враховуючи викладене, у справі, яка переглядається, у страховика виник обов`язок з відшкодування різниці між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, хоча розмір такого відшкодування є меншим від страхової суми (ліміту відповідальності). Вищенаведеною статтею 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено відшкодування страховиком шкоди у розмірі вартості транспортного засобу до ДТП в разі його фізичного знищення. Подібні висновки були зроблені також в постановах Верховного Суду у складі колегій суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 серпня 2018 року у справі № 209/3145/15-ц, від 05 серпня 2020 року у справі № 362/3680/17, на які послався заявник в касаційній скарзі, в яких так само, як і у справі, що переглядається, за обставин визнання транспортного засобу фізично знищеним, коли сума страхової виплати не покривала у повному обсязі заподіяної шкоди, Верховний Суд виходив з того, що винні в ДТП особи зобов`язані відшкодувати потерпілим різницю між розміром завданої шкоди (при тому, що до цього розміру не входить вартість залишків транспортного засобу) і сумою страхової виплати».

У постанові Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2020 року у справі № 369/11812/18 (провадження № 61-22766 св 19) зазначено:

«Апеляційний суд у цій справі, скасовуючи рішення суду першої інстанції і постановляючи нове рішення правильно зауважив на тому, що позивачем не надано доказів на підтвердження розміру коштів, отриманих від продажу пошкодженого транспортного засобу. Зазначений у звіті № 2017-06-30 дослідження з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Skoda Octavia A5», державний номерний знак НОМЕР_6 , проведеного ТОВ «Експертплюс», розмір матеріального збитку у сумі 379 682,35 грн є вартістю даного автомобілю до ДТП, оскільки вартість ремонту перевищує його вартість і складає 474 506,43 грн, отже ремонт вважається економічно необґрунтованим.

Разом з тим, відповідно до статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Задовольняючи позов і стягуючи з відповідача різницю між сумою, зазначеною у звіті № 2017-06-30, і страховим відшкодуванням, отриманим позивачем від ПрАТ «СК «Провідна» страховим відшкодуванням у розмірі 89 867,30 грн, суд першої інстанції не встановив всіх обставин, що мали значення для правильного визначення розміру завданої позивачу шкоди, а саме, вартість залишків працездатних та ліквідних складових автомобіля, який зазнав ушкоджень. Зазначена обставина мала значення у зв`язку з тим, що власнику транспортного засобу, який вважається знищеним, відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди з вирахуванням отриманого власником такого транспортного засобу страхового відшкодування.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, правомірно зазначив, що в матеріалах справи відсутні докази вартості залишків працездатних та ліквідних складових автомобіля, що мало значення для визначення розміру завданої шкоди, невідшкодованої на час вирішення справи у суді. […] У статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи касаційної скарги про те, що апеляційним судом не застосовано статтю 1194 ЦК України, а також правові позиції Великої Палати Верховного Суду щодо неї, є безпідставними, оскільки підставою для відмови у позові стала недоведеність позивачем саме різниці між страховим відшкодуванням і розміром майнової шкоди, завданої позивачу внаслідок ДТП, що відповідає статті 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». У пункті 1 частини першої статті 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Частиною другою статті 1192 ЦК України передбачено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Отже, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Вказані правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) та від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18). Апеляційний суд, встановивши, що позивач продала пошкоджений транспортний засіб, дійшов правильного висновку про те, що нею не доведений фактичний розмір завданої шкоди, оскільки не надано доказів ціни зазначеного договору купівлі-продажу, що має бути вирахувана з суми, зазначеної у звіті № 2017-06-30».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 грудня 2019 року у справі № 520/11429/17 (провадження № 61-19719св19) зазначено, що «преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень».

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України).

Диспозитивність - один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті (див. пункт 118 постанови Великої Палати Верховного Суду від 21 грудня 2022 року в справі № 914/2350/18 (914/608/20) (провадження № 12-83гс21).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1, 4 ст. 12 ЦПК України).

Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1. ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 80 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України).

Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 стверджує, що має право на стягнення із ОСОБА_2 матеріальної шкоди у розмірі 96 685,00 грн. Позивач посилається на те, що внаслідок ДТП з вини ОСОБА_2 йому заподіяна матеріальна шкода у загальному розмірі 226 685,00 грн, що підтверджується звітом № 3411/1 від 01 березня 2021 року, складеним ФОП ОСОБА_3 . Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 була застрахована ПАТ СК «Інтер-Поліс», страхова сума - 130 000,00 грн, стягнення якої, як стверджує позивач, вирішено у досудовому порядку. Натомість невідшкодованою залишається сума збитків у розмірі 96 685,00 грн (226 685,00 грн - 130 000,00 грн).

На підставі наданих сторонами доказів суд установив, що 07 лютого 2021 року сталася ДТП за участю ОСОБА_2 , яка керувала транспортним засобом «Nissan Juke», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та ОСОБА_1 , який керував транспортним засобом «Nissan Tida», реєстраційний номер НОМЕР_2 . Вказана ДТП сталася з вини ОСОБА_2 , що підтверджено постановою Дніпровського районного суду м. Києва від 22 березня 2021 року у справі № 755/3317/21. Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 на момент ДТП була застрахована у ПрАТ СК «Інтер-Поліс», страхова сума за шкоду, заподіяну майну - 130 000,00 грн.

Згідно з наданим позивачем звітом № 3411/1 від 01 березня 2021 року про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу «Nissan Tida», реєстраційний номер НОМЕР_2 , складеного ФОП ОСОБА_3 на замовлення ОСОБА_1 , станом на 23 лютого 2021 року вартість відновлювального ремонту транспортного засобу, визначена за витратним підходом, складає 422 319,64 грн; ринкова вартість транспортного засобу, визначена за порівняльним підходом, може складати 226 685,00 грн (інструментальні дослідження КТЗ не проводились); вартість матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу у результаті ДТП дорівнює 226 685,00 грн (а.с. 11-24).

Таким чином відповідно до звіту № 3411/1 від 01 березня 2021 року вартість відновлювального ремонт транспортного засобу (422 319,64 грн) перевищує вартість транспортного засобу до ДТП (226 685,00 грн), що свідчить про економічну необґрунтованість такого ремонту. Тому транспортний засіб «Nissan Tida», реєстраційний номер НОМЕР_2 , вважається фізично знищеним.

Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який згідно зі статтею 8 ЦК України (аналогія закону) може застосовуватись не лише страховиком, а й іншими особами, які здійснюють діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, та відповідають за завдану шкоду. Подібний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 25 листопада 2021 року у справі № 204/5314/18 (провадження № 61-17280св20), від 02 грудня 2021 року у справі № 753/17190/18 (провадження № 61-4879св21). Тому до спірних відносин підлягає застосуванню стаття 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на підставі статті 8 ЦК України (аналогія закону).

Суд враховує, що транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Порядок відшкодування шкоди, пов`язаної з фізичним знищенням транспортного засобу, регламентовано статтею 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», відповідно до якої його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Оскільки транспортний засіб «Nissan Tiіda», реєстраційний номер НОМЕР_2 , вважається фізично знищеним, то ОСОБА_1 має право на відшкодовування різниці між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрат на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Суд звертає увагу на те, що позивач не надав доказів вартості транспортного засобу «Nissan Tiіda», реєстраційний номер НОМЕР_2 , після ДТП. Так, у наданому позивачем звіті № 3411/1 від 01 березня 2021 року, суб`єкт оціночної діяльності ОСОБА_3 не визначив вартість транспортного засобу після ДТП. У зазначеному звіті наявні лише дані щодо вартості транспортного засобу до ДТП, тобто, до моменту аварійного пошкодження - 226 685,00 грн (а.с.16-17). Натомість будь-яких доказів вартості транспортного засобу після ДТП, тобто, після аварійного пошкодження (вартість залишків транспортного засобу), сторонами не надано і матеріали справи таких доказів не містять.

Суд не погоджується із доводами позивача про те, що вартість матеріального збитку необхідно визначати шляхом різниці між матеріальним збитком (226 685 грн) та лімітом відповідальності страховика (130 000 грн).

По-перше, оскільки транспортний засіб «Nissan Tiіda», реєстраційний номер НОМЕР_2 , вважається фізично знищеним, то відшкодування шкоди має відбуватися у порядку, передбаченому ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Власнику фізично знищеного транспортного засобу відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після ДТП, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця ДТП. Визначення вартості матеріального збитку шляхом різниці між матеріальним збитком та лімітом відповідальності страховика, за умови, що транспортний засіб вважається фізично знищеним, суперечить положенням ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

По-друге, позивач не надав доказів розміру страхового відшкодування, виплаченого йому ПрАТ СК «Інтер-Поліс». Так у позовній заяві позивач зазначає, що «страхова сума на одного потерпілого за шкоду, заподіяну майну складає 130 000 (сто тридцять тисяч) грн. 00 коп. Стягнення даної суми з ПрАТ СК «Інтер-Поліс» вирішено в досудовому порядку» (а.с. 2). Натомість у наданій позивачем відповіді ОСОБА_2 зазначила, що вона зверталася до ПАТ СК «Інтер-Поліс» щодо страхової виплати ОСОБА_1 . Страховик повідомив, на підставі ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб «Nissan Tida», реєстраційний номер НОМЕР_2 , визнано фізично знищеним та виплачено страхове відшкодування в сумі 113 000,00 грн, з яким ОСОБА_1 погодився та залишив у своїй власності транспортний засіб «Nissan Tida», реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с. 27).

По-третє, згідно з наданим відповідачем витягом з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно зареєстрованих транспортних засобів від 11 серпня 2021 року, транспортний засіб «Nissan», VIN-код НОМЕР_3 , належний позивачу, було перереєстровано саме як транспортний засіб, а не як його залишки, на нового власника по договору, укладеному в ТСЦ (а.с.46). Позивач не надав суду доказів вартості, за якою було відчужено транспортний засіб.

За таких обставин суд вважає необґрунтованими доводи позивача про те, що вартість матеріального збитку, який підлягає стягненню з відповідача, складає 96 685,00 грн.

Клопотань про призначення експертизи з метою визначення вартості транспортного засобу «Nissan Tiіda», реєстраційний номер НОМЕР_2 , після ДТП, тобто, після аварійного пошкодження (вартість залишків транспортного засобу), позивач не заявляв.

Суд акцентує увагу на тому, що під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження (п. 1, 2 ч. 1 ст. 264 ЦПК України).

Зважаючи на те, що транспортний засіб позивача вважається фізично знищеним, фактичними даними, які мають значення для правильного визначення розміру завданої позивачу шкоди, є вартість залишків працездатних та ліквідних складових автомобіля, який зазнав ушкоджень. Зазначена обставина має значення у зв`язку з тим, що власнику транспортного засобу, який вважається знищеним, відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди з вирахуванням отриманого власником такого транспортного засобу страхового відшкодування (див. постанову Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2020 року у справі № 369/11812/18 (провадження № 61-22766 св 19)).

Оскільки позивач не довів вартість транспортного засобу після ДТП, то суд позбавлений можливості встановити фактичний розмір завданої позивачу шкоди.

За таких обставин суд робить висновок про відсутність підстав для задоволення вимоги позивача до відповідача про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 96 685,00 грн.

Щодо відшкодування моральної шкоди

Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди (пункт 9 частини другої статті 16 ЦК України).

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі.

Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (частина перша статті 1167 ЦК України).

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22)).

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22)).

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

ОСОБА_1 просить стягнути із ОСОБА_2 компенсацію моральної шкоди в розмірі 20 000,00 грн.

Перевіряючи наявність підстав для компенсації моральної шкоди у заявленому розмірі, суд ураховує вимоги розумності і справедливості та вважає вказаний розмір завищеним. У позовній заяві ОСОБА_1 стверджує, що внаслідок дій відповідача йому спричинені тяжкі моральні страждання: він втратив спокій, часто болить голова, страждає безсонням, втратив можливість використовувати автомобіль для особистих потреб, почуває себе дискомфортно.

Наведені позивачем негативні наслідки у вигляді частого головного болю, безсоння, дискомфорту, не доведені жодними доказами у розумінні ст. 76-80 ЦПК України.

Суд, надаючи оцінку вказаним обставинам, враховує характер порушення прав позивача, неможливість використання позивачем автомобіля для особистих потреб, обставини, пов`язані зі знищенням належного позивачу автомобіля, і вважає розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 5 000,00 грн таким, що відповідає вимогам розумності і справедливості. Тому позовна вимога про відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню.

З огляду на викладене вище, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - ПрАТ СК «Інтер-Поліс», про стягнення матеріальної та моральної шкоди, шляхом стягнення зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 5 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди. У задоволенні іншої частини позовних вимог належить відмовити.

За змістом ст. 209 ЦПК України завданням розгляду справи по суті є розгляд та вирішення спору на підставі зібраних у підготовчому провадженні матеріалів, а також розподіл судових витрат. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України).

Оскільки позивач звільнений зі сплати судового збору відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» і не сплатив його за подання позовної заяви, з урахуванням ч. 1 ст. 141 ЦПК України, обов`язок зі сплати судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог слід покласти на відповідача. Отже, з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 4,29 % від суми судового збору, який підлягав сплаті при зверненні із позовом. Враховуючи, що при поданні позову до сплати підлягав судовий збір у розмірі 1 166,85 грн, то сума судового збору, що підлягає стягненню з відповідача в дохід держави складає 50,06 грн (1 166,85 грн * 4,29 %).

Відповідач просить стягнути з позивача витрати на правову допомогу в розмірі 13 500,00 грн.

У пункті 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно зі ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги.

Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об`єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Згідно з ч. 2 вказаної вище статті порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність».

Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 червня 2018 року у справі №826/1216/16, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі.

На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо (постанова Верховного Суду від 01 лютого 2023 року у справі № 160/19098/21).

Окрім цього, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03 грудня 2021 у справі № 927/237/20).

У рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (п. 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (п.п. 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням не лише того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

У п. 140-145 постанови від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21 (провадження № 12-14гс22) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що: «подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару). Правомірне очікування стороною, яка виграла справу, відшкодування своїх розумних, реальних та обґрунтованих витрат на професійну правничу допомогу не повинно обмежуватися з суто формалістичних причин відсутності в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги, у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару. Велика Палата Верховного Суду також зауважує, що частина третя статті 126 ГПК України конкретного складу відомостей, що мають бути зазначені в детальному описі робіт (наданих послуг), не визначає, обмежуючись лише посиланням на те, що відповідний опис має бути детальним. Тому, враховуючи принципи рівності і справедливості, правової визначеності, ясності і недвозначності правової норми як складові принципу верховенства права, визначення необхідного і достатнього ступеня деталізації опису робіт у цьому випадку є виключною прерогативою учасника справи, що подає такий опис. Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення - визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права».

На підтвердження понесених витрат на правову допомогу відповідачем подано:

-договір про надання правової допомоги №101/21 від 03 серпня 2021 року, укладений між Пустовим Б.В. (адвокат) та ОСОБА_2 (клієнт). У розділі 1 Договору (предмет договору) сторони домовились, що адвокат зобов`язується надавати клієнту правову допомогу у справі №755/8493/21 щодо захисту прав та інтересів клієнта. Правова допомога полягає в: правовому аналізі інформації, документів та матеріалів, що стосуються справи; наданні усних та письмових консультацій та роз`яснень щодо правових питань; написанні необхідних процесуальних документів; виконанні окремих доручень клієнта; представництво інтересів клієнта. У пункті 3.1 Договору сторони зазначили, що за надання правової допомоги на умовах і в порядку, що визначені цим договором клієнт сплачує адвокату фіксовану суму гонорару (винагороду) у розмірі 13 500,00 грн;

-акт надання правової допомоги від 03 серпня 2021 року за договором про надання правової допомоги №101/21, яким сторони підтверджують надання адвокатом клієнту послуг за договором №101/21 про надання правової допомоги від 03 серпня 2021 року згідно їх вартості п.3.1 Договору;

-квитанцію до прибуткового касового ордеру № 097/21 від 03 серпня 2021 року, згідно з якою адвокат Пустовий Б.В. прийняв від ОСОБА_2 13 500,00 грн.

У своїй практиці ЄСПЛ керується трьома ключовими принципами під час вирішення питань про відшкодування судових витрат. Звернення про відшкодування таких витрат задовольняються тоді, коли судові витрати, що підтверджено доказами: фактично понесені; необхідні, щоб запобігти порушенню або отримати відшкодування за нього; визначені у розумному розмірі.

Відповідно до ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

При цьому адвокатам, враховуючи положення статті 28 Правил адвокатської етики (затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року) необхідно дотримуватись принципу «розумного обґрунтування» розміру оплати юридичної допомоги. Цей принцип набуває конкретних рис через перелік певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його кваліфікацію та адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка.

Суд звертає увагу, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності). Також суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням не лише того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.

Суд звертає увагу на те, що в акті про надання правової допомоги від 03.08.2021 за договором про надання правової допомоги №101/21 сторони не деталізували перелік правової допомоги, яка була надана відповідачу. Сторони лише зазначили, що обсяг наданих послуг згідно з договором №101/21 про надання правової допомоги від 03.08.2021 приймається клієнтом у повному обсязі без будь-яких претензій чи зауважень. Разом із тим, у договорі про надання правової допомоги №101/21 від 03 серпня 2021 року сторони також не деталізували перелік наданої правової допомоги, а лише передбачили можливі форми її надання (розділ 1 договору).

За таких обставин відповідач не довів яка саме правова допомога була надана адвокатом, внаслідок чого суд позбавлений можливості визначити розмір понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Тому у задоволенні заяви відповідача про стягнення витрат на правову допомогу слід відмовити.

Враховуючи наведене та керуючись статтею 30 Закону України від 01 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», статтями 3, 6, 8, 11, 13, 15, 16, 20, 22, 23, 526, 1166, 1167, 1187, 1188, 1192, 1194 Цивільного кодексу України, статтями 2-5, 8, 10, 12, 13, 76-83, 89, 141, 209, 258, 259, 263-265, 274, 279, 354Цивільного процесуального кодексу України, суд -

у х в а л и в :

Позов ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_7 , місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_8 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Приватне акціонерне товариство Страхова компанія «Інтер-Поліс» (, місцезнаходження: м. Київ, вул. Володимирська, буд. 69), про стягнення матеріальної та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути зі ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн.

В іншій частині позовних вимог - відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_2 в дохід держави 50,06 грн судового збору.

У стягненні на користь ОСОБА_2 витрат на правничу допомогу - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Київського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Суддя: