Справа № 944/7443/23
Провадження №2/944/297/25
УХВАЛА

про залишення позовної заяви без розгляду

15.01.2025 рокум.Яворів

Яворівський районний суд Львівської області в складі:

головуючого судді Поворозника Д.Б.,

за участю секретаря судового засідання Климейко Л.Г.,

представника позивача Силаєвої А.С.,

представника позивача Цапа П.М.,

представника відповідача Медвідь Ю.О.,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі суду в місті Яворові заяву представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Медвідь Юлії Олегівни про залишення позовної заяви без розгляду у цивільній справі за позовом Франківської окружної прокуратури міста Львова Львівської області в інтересах держави в особі Львівської міської ради до ОСОБА_1 про витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння,

встановив:

Франківська окружна прокуратура м. Львова в інтересах держави в особі Львівської міської ради звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння, а саме просить витребувати із незаконного володіння відповідача на користь держави в особі Львівської міської ради: земельну ділянку кадастровий номер :04:001:1651, площею 0,0522 га, для ведення особистого селянського господарства; земельну ділянку кадастровий номер :04:001:1652, площею 0,0458 га для ведення особистого селянського господарства; земельну ділянку кадастровий номер :04:001:1653, площею 0,0505 га, для ведення особистого селянського господарства.

04 жовтня 2024 року представник відповідача Медвідь Ю.О. подала заяву, у якій просила залишити позовну заяву Франківської окружної прокуратури м. Львова в інтересах держави в особі Львівської міської ради до ОСОБА_1 про витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння, без розгляду на підставі пункту 2 частини 1 статті 257 Цивільного процесуального кодексу України, зважаючи на те, що позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи. На обґрунтування заяви зазначає, що відсутні підстави для подання позову прокурором в інтересах Львівської міської ради, зважаючи на таке. Львівська міська рада стала правонаступником Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області, успадкувавши весь комплекс її прав, обов`язків та відповідальності, тобто міська рада повністю відповідає за всі процесуальні дії, вчинені попередником. Прокурор обґрунтовує факт незаконного заволодіння земельною ділянкою виключно на підставі того, рішення Рясне-Руської сільської ради від 23 листопада 2020 року № 5515, яким було ініційовано передачу земельної ділянки у власність ОСОБА_1 , є незаконною. Тобто існує прямий причинно-наслідковий зв`язок між незаконним рішенням Рясне-Руської сільської ради та фактом володіння земельною ділянкою відповідачем. За таких обставин Львівська міська рада, як правонаступник Рясне-Руської сільської ради не може бути позивачем у даній справі, оскільки оспорюваний правочин є наслідком її власних дій, а отже, рада сама є суб`єктом, чия поведінка стала першопричиною виникнення спірних правовідносин. Відповідно, позивачем не може бути суб`єкт, рішення або дії якого оспорюється. Також представник відповідача у заяві наводить правові позиції Верховного Суду, в яких вказано про те, що у випадках, коли орган місцевого самоврядування допустив порушення під час передачі земельної ділянки у власність зазначення цього органу, як позивача у судовому процесі є неможливим. Таким чином, представник відповідача вважає, що оскільки з мотивів позовної заяви прокурора орган місцевого самоврядування є безпосереднім джерелом порушення то його участь у процесі у ролі позивача суперечить принципу процесуальної рівності сторін. Отже, якщо Львівська міська рада є суб`єктом (правонаступником суб`єкта), який безпосередньо вчинив дії, які на думку прокурора, спричинили шкоду державним інтересам, вона немає достатніх правових підстав для звернення до суду з відповідним позовом. Так, в постанові Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 вказано, що відсутність законних підстав для представництва інтересів держави свідчить про заявлення позову особою, яка не має процесуальної дієздатності, що є підставою для залишення позову без розгляду на підставі пункту 1 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України.

25 жовтня 2024 року прокурор Франківської окружної прокуратури міста Львова Сапуцький Р.Я. подав додаткові пояснення, в яких просив відмовити у задоволення клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду. Так, прокурор вказує, що Франківською прокуратурою міста Львова 27 жовтня 2023 року було скеровано лист до Львівської міської ради про можливі порушення вимог земельного законодавства під час передачі у власність ОСОБА_1 земельної ділянки. Відповідно, міська рада зобов`язана була відреагувати на порушення та вжити відповідних заходів. Отже, Львівська міська рада, як компетентний орган, будучи обізнаною про порушення, маючи повноваження для звернення із відповідною позовною заявою, не вжила жодних заходів протягом розумного строку. Наведене свідчить про наявність підстав, передбачених ч. 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», для представництва прокурора. В даному випадку спірні правовідносини сформовані не щодо оскарження рішення органу самоврядування, а виключно щодо витребування з чужого незаконного володіння у комунальну власність територіальної громади земельної ділянки. Тож фактично позивачем у справі є територіальна громада, в особі Львівської міської ради, поза волевиявленням якої земельна ділянка вибула на користь відповідача. Рясне-Руська сільська рада, правонаступником якої є Львівська міська рада, була уповноваженою діяти від імені та в інтересах територіальної громади як власника земельної ділянки виключно відповідно до закону, тобто у визначених ним спосіб і межах, враховуючи обмеження та заборони, зокрема ті, що передбачені Земельним кодексом України. Встановивши, що спірна земельна ділянка вибула з володіння територіальної громади незаконно, такі дії не можуть бути оцінені як вираження волі територіальної громади, тому відчужене таким чином майно - земельна ділянка, підлягає витребуванню на підставі статей 387-388 Цивільного кодексу України. Правовідносини у цій справі пов`язані з вибуттям земельної ділянки з власності територіальної громади та становлять суспільний інтерес. Звернення прокурора із зазначеним позовом відповідає суспільним інтересам та є пропорційним втручанням у право особи на мирне володіння майном, оскільки полягає у відновленні законності при вирішенні питання вибуття з власності територіальної громади земельних ділянок та їх повернення у власність держави.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 підтримала заяву про залишення позову без розгляду. Додатково зазначила, що Львівська міська рада є правонаступником Рясне-Руської сільської ради, відповідно, несе відповідальність за всі дії попередника. Підставою позову є передання земельної ділянки відповідно до незаконного, на думку прокурора, рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області, тобто неправильні дії самого позивача. Також посилається на правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 червня 2024 року у справі № 925/1133/18, де серед іншого вказано на те, що у разі порушення рівноваги публічних і приватних інтересів, зокрема, безпідставним наданням пріоритетних прав особи перед правами держави чи територіальної громади у питаннях, які стосуються загальних інтересів усіх прав та інтересів, прокурор має повноваження, діючи в публічних інтересах, звертається до суду, якщо державні органи, влади, місцевого самоврядування, їх посадові особи не бажають чи не можуть діяти аналогічним чином або ж самі є джерелом порушення прав і законних інтересів територіальної громади чи загальносуспільних (загальнодержавних) інтересів. У таких випадках відповідальні органи можуть виступати відповідачами, а прокурор - позивачем в інтересах держави. Вважає, що позовну заяву підписано особою, яка не має повноваження. Крім того, відсутні покликання та докази неправомірних дій відповідача ОСОБА_1 . Також зазначає, що прокурор мав звернутися в інтересах держави в особі територіальної громади, а не міської ради. Наведене свідчить про наявність підстав, передбачених пунктом 2 частини 1 статті 257 Цивільного процесуального кодексу України, для залишення позову без розгляду.

В судовому засіданні прокурор Силаєва А.С. заперечила щодо задоволення заяви про залишення позову без розгляду, з підстав, викладених у додаткових письмових поясненнях. Додатково зазначила, що єдиною особою, від якої можна витребувати земельну ділянку, є ОСОБА_1 . Витребування здійснюється на користь територіальної громади, а не Львівської міської ради. В даному позові не оскаржується рішенням органу місцевого самоврядування, оскільки таке вже вичерпало свою дію після передачі земельної ділянки відповідачу. Власником земельної ділянки є територіальна громада (не міська рада) єдиним представником якої є міська рада. У спірному випадку воля територіальної громади не збігається з рішенням органу місцевого самоврядування. У разі, якщо орган місцевого самоврядування діє з порушенням вимоги закону, його дії не можна розглядати як волевиявлення територіальної громади.

В судовому засіданні представник позивача Львівської міської ради Цап П.М. заперечив щодо задоволення заяви про залишення позову без розгляду, підтримав позицію прокурора. Додатково зазначив, що позов подано уповноваженою особою, відповідно до закону. У разі не залучення до участі у справі Львівської міської ради, рішення про витребування земельної ділянки неможливо буде виконати.

Суд, оцінивши доводи заяви, заслухавши думку учасників справи, дослідивши матеріали справи, дійшов такого висновку.

Так, Франківська окружна прокуратура м. Львова Львівської області в інтересах держави в особі Львівської міської ради звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просить витребувати із незаконного володіння відповідача на користь держави в особі Львівської міської ради земельні ділянки.

З позовної заяви встановлено, що спірні земельні ділянки були передані у власність та зареєстровані за ОСОБА_1 на підставі рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області від 23 листопада 2020 року № 5515 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в селі Рясне-Руське».

Також у позовній заяви позивач зазначає, що рішення Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області від 23 листопада 2020 року № 5515 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в селі Рясне-Руське» було прийняте із грубим порушенням вимог Земельного кодексу України, відповідно земельна ділянка на його підставі не могла бути передана у власність ОСОБА_1 .

Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 12 червня 2020 року № 718-р. на виконання статті 7-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» було визначено адміністративні центри та затверджено території територіальних громад Львівської області згідно з додатком. Додаток до вищезазначеної постанови передбачає утворення Львівської територіальної громади до складу якої увійшла територія, зокрема, Рясне-Руської територіальної громади, адміністративний центр новоствореної територіальної громади визначено місто Львів.

Ухвалою Львівської міської ради від 29 грудня 2020 року № б «Про функціонування Львівської міської територіальної громади» Львівську міську раду визначено правонаступником прав та обов?язків місцевих рад, які приєднуються до Львівської територіальної громади. Ухвалою № 7 від 29 грудня 2020 року «Про припинення місцевих рад шляхом приєднання до Львівської міської ради» Рясне-Руську сільську раду припинено шляхом приєднання до Львівської міської ради.

Отже, з 29 листопада 2020 року повноваження Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області припинились, а її правонаступником стала Львівська міська рада.

Вирішуючи питання щодо залишення позову без розгляду, суд виходить з такого.

Згідно з ч. 2 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи і особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Згідно з ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі зрушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про прокуратуру» право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам обласних та окружних прокуратур, їх першим заступникам та заступникам, прокурорам Спеціалізованої антикорупційної прокуратури.

Частинами 3-5 ст. 56 Цивільного процесуального кодексу України визначено право прокурора у визначених законом випадках звертатися до суду з позовною заявою, брати участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Отже, процесуальний статус прокурора у справі залежить від наявності чи повноважень органів влади виконувати захист законних інтересів держави у спільних правовідносинах. Враховуючи наявність або демонстрацію таких повноважень, прокурор обґрунтовує наявність підстав для представництва інтересів держави. У своєму розгляді суд оцінює вказане прокурором обґрунтування та у випадку встановлення підстави для представництва застосовує висновки, передбачені статтями 185 або 257 Цивільного процесуального кодексу України.

Щодо процесуального статусу Львівської міської ради як позивача, суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, що знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, власної (морської) економічної зони є об`єктами права власності на українську територію. народу. Від імені Українського народу власником права називаються органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією .

Згідно з ст. 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою відповідно до закону.

Відповідно до ст. 144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов`язковими до виконання на відповідній території.

У п. п. "б", "в", "є" ст. 12 Земельного кодексу України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території селищ, селищ, міст належить: передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу ; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу ; здійснення контролю за використанням та охороною земель комунальної власності, дотриманням земельного та екологічного законодавства.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності територіальних громад для всіх потреб.

Статтею 2 Цивільного кодексу України передбачено, що учасниками цивільних відносин є фізичні особи та юридичні особи. Учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Відповідно до ч. 1 ст. 169 Цивільного кодексу України територіальні громади діють у цивільних відносинах на рівних правах з іншими учасниками цих відносин.

Згідно з ст. 172 Цивільного кодексу України територіальні громади наводять і містять цивільні права та обов`язки через органи місцевого самоврядування в межах їх компетенції, встановленої законом.

Як вбачається із змісту позовної заяви, підставою для звернення прокуратури до суду із позовом про витребування земельної ділянки від ОСОБА_1 є порушення порядку набуття ним права власності, а саме прийняття із грубим порушенням вимог Земельного кодексу України рішення Виконавчого комітету Рясне-Руської сільської ради Яворівського району Львівської області № 5515 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в селі Рясне-Руське».

Отже, зважаючи на вказані самим прокурором підстави позову, суд вважає обґрунтованими та погоджується із доводами представника відповідача, якими вона обґрунтовує клопотання про залишення позовної заяви без розгляду, оскільки Львівська міська рада, як правонаступник Рясне-Руської сільської ради, не може бути позивачем у даній справі, оскільки оспорюваний правочин є наслідком її власних дій, а отже, рада сама є суб`єктом, чия поведінка стала першопричиною виникнення спірних правовідносин.

Суд враховує правові позиці, викладені, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20, від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18, від 08 листопада 2023 року у справі № 607/15052/16-ц, згідно з якими помилковим є підхід, за якого у цій категорії справ справах за позовами прокурора, поданими на захист інтересів держави, порушених унаслідок незаконних дій органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових осіб питання про належного відповідача вирішується як вторинне, похідне від питання про те, якого результату прагне досягнути прокурор своїм позовом.

Коло відповідачів не може визначатися залежно від того, чи залишиться до кого звертатися з позовом, якщо орган, уповноважений захищати інтереси держави у відповідних правовідносинах, буде визначений прокурором позивачем, навіть якщо цей орган сам спричинив порушення інтересів держави.

Відповідач визначається незалежно від процесуальної позиції інших учасників справи. Відповідачем у господарському судочинстві є особа, до якої звернена вимога позивача, яка своєю чергою спрямована на захист відповідного порушеного права або законного інтересу.

Прокурор визначає склад відповідачів самостійно в кожному конкретному випадку залежно від характеру спірних правовідносин, змісту порушених прав та інтересів держави, суб`єктів, які мають здійснювати захист цих прав та інтересів у відповідній сфері, обраного прокурором способу захисту останніх, який повинен бути ефективним та спрямованим на повне поновлення порушеного або оспорюваного права (тобто не має потребувати додаткового звернення з іншими вимогами до учасників спірних правовідносин) тощо.

У постанові від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17 Велика Палата Верховного Суду вирішила, що сторони це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на які поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем особа, яка повинна виконувати зобов`язання (боржник). При цьому відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити відповідні вимоги. З огляду на зміст наведених норм у захисті порядку судового підлягання порушене право й охоронювані законом інтереси саме від відповіді.

Виходячи з викладеного, у зазначених категоріях справ першочергово слід встановити, про захист інтересів яких держави йдеться, якими суб`єктами вони були пошкоджені, у чому полягало порушення та можливість зарахування таких суб`єктів задовольнити позовні вимоги.

У постанові від 25 червня 2019 року у справі № 910/17792/17 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що сторони - це суб`єкти матеріально-правових відносин, які виступають на захист своїх інтересів і на яких поширюється законна сила судового рішення. Позивачем є особа, яка має право вимоги (кредитор), а відповідачем - особа, яка повинна виконати зобов`язання (боржник). При цьому відповідач має бути такою юридичною чи фізичною особою, за рахунок якої, в принципі, можливо було б задовольнити позовні вимоги. З огляду на зміст наведених норм захисту в судовому порядку підлягають порушене право й охоронювані законом інтереси саме від відповідача.

Виходячи з викладеного, в зазначеній категорії справ найперше належить встановити, про захист яких інтересів держави йдеться, якими суб`єктами вони були порушені, в чому полягало порушення та можливість за рахунок таких суб`єктів задовольнити позовні вимоги.

У постанові від 20 червня 2023 року у справі № 633/408/18 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що втручання у приватні права й інтереси має бути належно збалансованим з відповідними публічними (державними, суспільними) інтересами, із забезпеченням прав, свобод та інтересів кожного, кому держава гарантувала доступ до загальнонародних благ і ресурсів. У разі порушення рівноваги публічних і приватних інтересів, зокрема, безпідставним наданням пріоритету правам особи перед правами держави чи територіальної громади у питаннях, які стосуються загальних для всіх прав та інтересів, прокурор має повноваження, діючи в публічних інтересах, звернутися до суду, якщо органи державної влади, місцевого самоврядування, їхні посадові особи не бажають чи не можуть діяти аналогічним чином або ж самі є джерелом порушення прав і законних інтересів територіальної громади чи загальносуспільних (загальнодержавних) інтересів. У таких випадках відповідні органи можуть виступати відповідачами, а прокурор - позивачем в інтересах держави. За відсутності такого механізму звернення до суду захист відповідних публічних інтересів, поновлення колективних прав та інтересів держави, територіальної громади і її членів, захист суспільних інтересів від свавілля органів державної влади чи органів місцевого самоврядування у значній мірі може стати ілюзорним. Так само відсутність зазначеного механізму може загрожувати недієвістю конституційної вимоги, згідно з якою використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі (частина сьома статті 41 Конституції України).

Аналогічний висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 607/15052/16-ц.

Таким чином, процесуальний статус сторін у подібних спорах залежить як від наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах, так і від наведеного прокурором обґрунтування наявності підстав для представництва інтересів держави у конкретній справі.

У цій справі прокурор зауважував, що порушення інтересів держави полягає в незаконній зміні Черкаською міською радою цільового призначення земельних ділянок із земель водного фонду на землі житлової та громадської забудови.

У постанові від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17 Велика Палата Верховного Суду зауважила, що за певних обставин прокурор може звертатися до суду в інтересах держави в особі органу місцевого самоврядування, зокрема тоді, коли цей орган є стороною правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. Оскільки таку позовну вимогу вправі заявити, зокрема, будь-яка сторона правочину, відповідний орган як така сторона може бути позивачем. У такій ситуації прокурор для представництва інтересів держави в особі компетентного органу як сторони правочину має продемонструвати, що цей орган не здійснює або неналежним чином здійснює захист відповідних інтересів, не реагуючи на повідомлення прокурора про наявність підстав для звернення до суду (абзац третій частини четвертої статті 23 Закону України «Про прокуратуру».

Поряд із цим, таке процесуальне позиціонування прокурора не враховує, що згідно з обставинами справи не виключається, що уповноважений державою орган сам є учасником спірних відносин і порушником інтересів держави. У такому випадку визначення цього органу позивачем суперечило б принципу розумності. Отже, статусом позивача має наділятись прокурор, а уповноважений орган має бути відповідачем.

У постанові від 28 вересня 2022 року у справі № 483/448/20 Велика Палата Верховного Суду зазначила що, оскаржуючи рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування та правочин щодо розпорядження майном, прокурор вправі звернутися до суду або як самостійний позивач в інтересах держави, визначивши такий орган відповідачем (коли оскаржується рішення останнього), або в інтересах держави в особі відповідного органу, зокрема тоді, коли цей орган є стороною (представником сторони) правочину, про недійсність якого стверджує прокурор. У разі задоволення вимоги про визнання недійсним правочину та про повернення отриманого за ним (наприклад, земельної ділянки) чи про витребування майна від набувача таке повернення та витребування відбувається на користь держави чи територіальної громади, від імені яких відповідний орган може діяти тільки як представник.

Такі висновки узгоджуються з постановами Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, від 15 січня 2020 року у справі № 698/119/18, від 15 вересня 2020 року у справі № 469/1044/17, від 05 липня 2023 року у справі № 912/2797/21.

У разі, якщо державний орган або орган місцевого самоврядування діє або приймає рішення всупереч закону та інтересам Українського народу, прокурор має право діяти на захист порушених інтересів держави шляхом подання відповідного позову до суду. В цьому випадку органи, які прийняли рішення чи вчинили дії, що, на думку прокурора, порушують інтереси держави, набувають статусу відповідача.

Орган державної влади (або місцевого самоврядування), який порушив права держави чи територіальної громади прийняттям незаконного рішення від імені відповідного суб`єкта права, не може (в силу відсутності повноважень на захист) та не повинен (з огляду на відсутність спору з іншим учасником цивільних правовідносин) бути позивачем за позовом прокурора, спрямованим на оскарження незаконного рішення цього ж органу та відновлення порушених прав і законних інтересів держави чи територіальної громади. В процесуальному аспекті орган, який прийняв такий акт, не має зацікавленості у задоволенні позовних вимог, відстоюючи правомірність своїх дій, що суперечить правовому статусу позивача. Водночас доведення правомірності дій, які оспорюються позивачем, забезпечується процесуальними повноваженнями відповідача.

Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11 червня 2024 року в справі № 925/1133/18 (п. 140), вказує, що: 1) прокурор звертається до суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, якщо: орган є учасником спірних відносин і сам не порушує інтересів держави, але інший учасник порушує (або учасники порушують) такі інтереси; орган не є учасником спірних відносин, але наділений повноваженнями (компетенцією) здійснювати захист інтересів держави, якщо учасники спірних відносин порушують інтереси держави; 2) прокурор звертається до суду в інтересах держави як самостійний позивач, якщо: відсутній орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є учасником спірних відносин і сам порушує інтереси держави.

Отже, з метою реалізації конституційної функції представництва інтересів держави прокурор може звертатися з позовом в інтересах держави у разі недотримання порядку передачі земельної ділянки у власність.

З огляду на наведене порушення, на думку прокурора, Рясне-Руською сільською радою Яворівського району Львівської області інтересів держави прокурор помилково звернувся до суду в інтересах держави в особі Львівської міської ради, а не визначив її відповідачем у цій справі.

Доводи прокурора про те, що рішення Рясне-Руської сільської ради від 23 листопада 2020 року № 5515 «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в селі Рясне-Руське» вже реалізовано, втратило свою чинність і не є предметом справи, суд вважає помилковими і відхиляє, оскільки згідно із нормами земельного законодавства передача земельної ділянки у власність фізичних осіб здійснюється виключно на підставі рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, відповідно, набуття ОСОБА_1 прав власності на земельні ділянки, які прокурор просить витребувати, відбулося саме на підставі зазначеного рішення Рясне-Руської сільської ради.

Отже, оскільки у давному випадку саме Рясне-Руська сільська рада Яворівського району Львівської області, правонаступником якої є Львівська міська рада, вчинила дії (прийняла рішення), які порушують права та інтереси територіальної громади у спірних правовідносинах, то, на переконання суду, Львівська міська рада не є органом, який може здійснювати захист інтересів держави та/чи територіальної громади у тих самих відносинах, тобто не може набувати процесуального статусу позивача.

Наведеного висновку суд дійшов з урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 червня 2024 року в справі № 925/1133/18.

Слід зазначити, що в даній постанові Велика Палата Верховного Суду надала оцінку пункту 1 частини 1 статті 226 Господарського кодексу України, яка є аналогічними за суттю і змістом до пункту 2 частини 1 статті 257 Цивільного процесуального кодексу України.

Також суд зазначає, що Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону про недержавний захист або робить це неналежним (постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 лютого 2019 року у справі № 826/13768/16, від 05 березня 2020 року у справі № 9901/511/19, від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20).

Якщо прокурор звертається до суду з позовною заявою в інтересах держави, він зобов`язаний у позовній заяві вказати підставу для здійснення представництва інтересів, передбачену частиною третьою статті 23 Закону України "Про прокуратуру", та обґрунтувати її. У разі такого статусу позивача набувається або орган, уповноважений виконувати функції держави у спільних правовідносинах (за наявність такого органу), або прокурор (у разі відсутності такого органу або вільний у нього повноважень щодо звернення до суду).

Невиконання прокурором вимоги надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді відповідно до частини четвертої статті 53 Господарського процесуального кодексу України має наслідком застосування положення щодо передбачених статтею 174 цього Кодексу , про залишення позовної заяви без руху для усування її недоліків.

Близький за змістом висновок сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі № 9901/513/19, відповідно до якого прокурора, який звертається до суду в інтересах держави, у повній чи іншій заяві скарзі обґрунтовує, чому порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також призначає орган, уповноважений державною властивістю відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 Кодексу адміністративного судочинства України .

Натомість, якщо суд має встановити підставу для представництва прокурором інтересів держави вже після відкриття провадження у справі, то позовну заяву прокурора слід вважати такою, що підписана особою, яка не має права її підписувати. І в таких справах висуваються підстави для застосування положення пункту 2 частини 1 статті 226 Господарського процесуального кодексу України (залишення позову без розгляду) (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18, від 06 липня 2021 року у справі № 911/2169/20, від 21 червня 2023 у справі № 905/1907/21).

Аналогічна за змістом до п. 2 ч. 1 ст. 226 Господарського процесуального кодексу України норма визначена п. 2 ч. 1 ст. 257 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до якого суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

Також відповідно до ч. 3 ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України за результатами підготовчого засідання суд може постановити, зокрема, ухвалу про залишення позовної заяви без розгляду.

Враховуючи наведені вище обставин, норми законодавства та практику Верховного Суду, суд дійшов висновку, що клопотання представника відповідача адвоката Медвідь Ю.О. підлягає задоволенню, оскільки є наявні підстави, передбачені п. 2 ч. 1 ст. 257 Цивільного процесуального кодексу України для залишення позову без розгляду.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 257 Цивільного процесуального кодексу України,

ухвалив:

Заяву представника відповідача ОСОБА_1 адвоката Медвідь Юлії Олегівни задовольнити.

Позовну заяву Франківської окружної прокуратури міста Львова Львівської області в інтересах держави в особі Львівської міської ради до ОСОБА_1 про витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння залишити без розгляду.

Повний текст ухвали складено 20 січня 2025 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала набирає законної сили після строку апеляційного оскарження, якщо апеляційну скаргу не було подано, або після її перегляду в апеляційному порядку, якщо її не скасовано.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`ятнадцяти днів з дня сколення повного судового рішення шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Суддя Д.Б. Поворозник