Номер провадження: 22-ц/813/2036/25
Справа № 504/5603/23
Головуючий у першій інстанції Жовтан П.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.01.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

переглянувши у порядку спрощеного провадження без виклику учасників цивільну справу за апеляційною скаргою адвоката Деменкової Євгенії Сергіївни в інтересах ОСОБА_1 на рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 18 липня 2024 року по справі за позовом адвоката Деменкової Євгенії Сергіївни в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, -

в с т а н о в и в:

28 грудня 2023 року адвокат Деменкова Євгенія Сергіївна в інтересах ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що позивачка ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 перебували у шлюбі з 30 жовтня 2004 року по 15 грудня 2020 року. В шлюбі у них народилися діти: син - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 15 грудня 2020 року шлюб між позивачкою і відповідачем розірваний. Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 09 грудня 2020 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у твердій грошовій сумі у розмірі 12 000,00 грн із індексацією у відповідності до закону, починаючи з 17 червня 2020 року і до досягнення ОСОБА_3 повноліття, а саме: до ІНФОРМАЦІЯ_3 , а потім, починаючи з 13 квітня 2023 року стягувати аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 6 000,00 грн із індексацією у відповідності до закону і до досягнення повноліття ОСОБА_4 , тобто, до ІНФОРМАЦІЯ_4 . Син колишнього подружжя, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 досяг повноліття. 27 вересня 2022 року син ОСОБА_3 поступив до вищого навчального закладу державної форми власності - Національний університет «Одеська політехніка» на денну форму навчання за спеціальністю: 121 Інженерія програмного забезпечення, за контрактом. Відповідно до Договору №03-20340 к про надання платної освітньої послуги від 27.09.2022, строк навчання в вищому навчальному закладі сина за першим бакалаврським рівнем вищої освіти - з 01 жовтня 2022 року по 31 липня 2026 року, відповідно до п. 9 вказаного договору загальна вартість освітньої послуги сина за весь строк навчання становить 128 000,00 грн, з яких вартість освітньої послуги за кожний навчальний рік (курс навчання) складає 32 000,00 грн (за семестр 16 000,00 грн). Після отримання ступеня бакалавра, навчання продовжується до досягнення наступного ступеня магістра, тобто до здобуття повної вищої освіти. Відповідач достовірно обізнаний про навчання сина ОСОБА_3 у Національному університеті «Одеська політехніка» і про вартість навчання, але матеріальної допомоги не надає. Відповідно до довідки про склад сім`ї №287 від 11.08.2022 діти подружжя ОСОБА_1 після розірвання шлюбу між ними, залишилися проживати з позивачкою. Згідно платіжних інструкцій позивачка сплачує вартість навчання сина, а також несе повне матеріальне утримання сина. Відповідач є працездатним, має певне майно, матеріальний стан, а тому позивачка вважає, що він може сплачувати аліменти на користь позивачки на період навчання сина ОСОБА_3 , до досягнення ним 23 років або ж до закінчення навчання.

На даний час батько ОСОБА_3 ухиляється від надання позивачці матеріальної допомоги на період навчання їх сина. Крім того, сину необхідно харчуватися, придбавати необхідні предмети одягу, матеріали для навчання, придбання підручників, оплачувати проїзд до навчального закладу, а для цього потрібні кошти. Враховуючи, що до повноліття сина між подружжям була домовленість про сплату відповідачем на користь позивачки аліментів на утримання сина в твердій грошовій сумі, в розмірі 6 000,00 грн щомісячно, позивачка вважає, що саме цю суму відповідач може сплачувати на утримання сина ОСОБА_3 до закінчення ним навчання в вищому навчальному закладі.

20 лютого 2024 року адвокат Руднєва Ірина Сергіївна в інтересах відповідача ОСОБА_2 надала суду відзив на позов, в якому вказала, що позивачка не надала суду жодного доказу того, що відповідач отримує будь - які доходи та має матеріальну можливість сплачувати аліменти у розмірі 6 000 гривень щомісячно на утримання свого повнолітнього сина, який продовжує навчання. Розмір аліментів 6 000 гривень нічим не аргументовано та не підтверджено з боку позивачки. Натомість відповідач після початку військової агресії росії проти України, втратив можливість вести бізнес як ФОП та отримувати доходи. За 2023 рік ОСОБА_2 не отримав доходу від підприємницької діяльності, про що повідомив Головне управління ДПС в Одеській області (Доброславську державну податкову інспекцію), надавши податкову декларацію платника єдиного податку ФОП в електронному вигляді з нульовими показниками Крім того, ОСОБА_2 , як фізична особа також не має жодного доходу, що підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, нарахованого (перерахованого) податку та військового збору за 1 - 4 квартал 2023 року. Позивач у позові зазначає, що відповідач має майно, що свідчить про його матеріальну можливість сплачувати аліменти повнолітньому синові, але на підтвердження цих доводів не надає жодного доказу. Все рухоме та нерухоме майно, яке було оформлено на ім`я ОСОБА_2 , але було придбано у шлюбі із ОСОБА_1 , було повністю знищено під час захоплення російськими військами міста Бахмут Донецька область, де подружжя мешкало разом. А рухоме майно перебуває під санкціями росії та вилучено в росії із фактичного володіння подружжя ОСОБА_1 . Натомість, наразі саме позивачка є власницею будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки для обслуговування зазначеного будинку, яким користується разом із спільними дітьми. Після розірвання шлюбу, ОСОБА_1 зняла свого чоловіка ОСОБА_2 з реєстрації у зазначеному будинку, тому, він, наразі, навіть не має права користування будинком. ОСОБА_2 вимушений користуватись чужим житлом, яке йому надано у користування на безоплатній основі, як переміщеній особі. Крім того, ОСОБА_2 необхідно задовільнити свої щоденні потреби у харчуванні, одязі, медикаментах, користуванні громадським транспортом. У відповідності до розрахунку заборгованості по аліментам від 01.12.2023 у виконавчому провадженні НОМЕР_5 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей (копія додається до відзиву) станом на 01 грудня 2023 року утворилась заборгованість по аліментам в розмірі 455 600 гривень, яку ОСОБА_2 намагається виплачувати, але повністю не може закрити всю суму боргу через відсутність та втрату основних засобів доходу, отримання якого припинено після початку військової агресії росії проти України. У відповідності до норм СК України позивачка також зобов`язана при наявності матеріальної можливості утримувати свого повнолітнього сина, який продовжує навчання. До заявленого позову позивачка не надає докази свого матеріального становища, не повідомляє суду про місце своєї роботи чи ведення підприємницької діяльності, про розмір отриманих нею щомісяця доходів. На початку свого навчання, будучи повнолітнім, син сторін був офіційно працевлаштований та отримував офіційних дохід, який дозволяв йому утримувати самого себе. Але навмисно, за вказівкою матері, звільнився із займаної посади перед поданням ОСОБА_1 позову до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на повнолітнього сина під час навчання до досягненням ним 23 - річного віку. При цьому, син подружжя продовжує неофіційно працювати та отримувати дохід. На підставі викладеного, просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

26 лютого 2024 року адвокат Деменкова Євгенія Сергіївна в інтересах позивачки ОСОБА_1 надала заяву, в якій виклала заперечення на доводи відзиву, а саме вказала, що відповідач не говорить суду правду щодо його матеріальних можливостей. Так, відповідно до відкритих даних ЄДРПОУ, відповідач ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем, основним видом його підприємницької діяльності є здійснення перевезень вантажів вантажним автомобільним транспортом (код КВЕД 49.41), іншими видами діяльності є: вирощування інших однорічних і дворічних культур, вирощування багаторічних культур, відтворення рослин, роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами, інша допоміжна діяльність у сфері транспорту, надання ландшафтних послуг. Відповідно до Постанови про арешт майна боржника від 25 серпня 2023 року у виконавчому провадженні ВП НОМЕР_5 відповідач ОСОБА_2 має у власності рухоме майно в кількості 6 шт. За даними того ж відкритого ЄДРПОУ за РНОКПП відповідача міститься інформація про те, що ОСОБА_2 є співзасновником СФГ «НИВА». Згідно ухвали від 03 листопада 2023 року у справі №504/4757/23 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя, ОСОБА_2 сплачує судовий збір в сумі 8 052,00 грн. Відповідач повідомляє суд, що все його рухоме і нерухоме майно було повністю знищено під час захоплення російськими військами міста Бахмут Донецької області, де подружжя мешкало разом, а рухоме майно перебуває під санкціями росії та вилучено в росії із фактичного володіння, але вважає це неправдою, оскільки з міста Бахмут Донецької області подружжя ОСОБА_1 виїхало ще в 2016 році до Одеської області, а місто Бахмут Донецької області було захоплено і повністю знищено лише в 2022-2023 роках, відповідач здійснює міжнародні вантажні перевезення, останнє відоме позивачки місцезнаходження вантажних автомобілів - Турція, відповідач продовжує займатися вантажними перевезеннями, але свої доходи в Україні скриває. Відповідач не надає свій закордонний паспорт, з якого можна бачити, що нещодавно відповідач перебував у відпустці закордоном, про що повідомив спільну із позивачкою доньку. З метою з`ясування всіх цих обставин, представник позивача письмово звернулася до відповідача із адвокатським запитом №148/02 від 20.02.2024 який відповідач залишив без відповіді.

01 травня 2024 року адвокат Руднєва Ірина Сергіївна в інтересах відповідача ОСОБА_2 надала клопотання про долучення письмових доказів по справі, а саме копії свідоцтва про народження третьої дитини відповідача - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , що впливає на матеріальне становище відповідача, оскільки в нього виникли додаткові витрати на утримання дитини.

В судових засіданнях представник позивачки - адвокат Деменкова Є.С., підтримала позов в повному обсязі та просила його задовольнити, в свою чергу представник відповідача - адвокат Руднєва І.С. підтримала відзив та просила у задоволенні позову відмовити.

16 липня 2024 року до суду надійшла заява представника позивача - адвоката Деменкової Є.С. про проведення судового засідання без її участі, при ухваленні судового рішення у справі просила врахувати, що відповідач приховує від суду свій реальний дохід, так, у своїх деклараціях (які надані суду без квитанції №2 - доказу прийняття таких декларацій податковою інспекцією, як того вимагає податкове законодавство), відповідач зазначає, що ним взагалі не отримуються доходи, в той же час у відповідача багато рухомого майна, яке потрібно утримувати і на її питання: за який рахунок відповідач існує, харчується, відповідач не надав відповіді. Доказів фізичного знищення майна відповідача також ним не надано. Наявність інших дітей у відповідача не є доказом їх утримання саме відповідачем. Син ОСОБА_3 продовжує навчання на денній формі навчання, не отримує стипендії, знаходиться на повному матеріальному утриманні позивачки.

16 липня 2024 року до суду надійшла заява представника відповідача - адвоката Руднєвої І.С. про розгляд справи без її участі, в якій вказала, що представник позивачки невірно сформував позовні вимоги, невірно обрав спосіб захисту, оскільки стягнення аліментів повинно відбуватись не на користь батьків, з ким проживає син, а на користь повнолітнього сина, який має повну цивільну дієздатність та у разі задоволення позовних вимог судом має право самостійно отримувати аліменти та використовувати їх на своє утримання.

В судове засідання, призначене на 18 липня 2024 року, представники сторін, будучи належним чином повідомленими про судове засідання, до суду не з`явилися, тому із врахуванням їх попередніх заяв про проведення судових засідань без їх участі, з огляду на те, що докази та пояснення по справі надані, суд вважав можливим провести розгляд справи за відсутності сторін та їх представників.

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 18 липня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання - відмовлено.

В апеляційній скарзі адвокат Деменкова Євгенія Сергіївна в інтересах позивача ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати й ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити в повному обсязі та стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Вказані особливості встановлюються у ст. 369 ЦПК України, а саме відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява №64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

З урахуванням вищевикладеного та положень ч. 1 ст. 274, ч. 1 ст. 368, 369 ЦПК України, розгляд апеляційної скарги здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та перевіривши доводи наведені у апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково за таких підстав.

У частинах 1 та 2 статті 367 ЦПК України зазначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

У статті 11 ЦПК України зазначено, що суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.

За загальними правилами статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом.

У статті 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Раду Української PCP від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ та набрала чинності для України з 27 вересня 1991 року, закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів.

Відповідно до частин першої та другої статті 27 названої Конвенції, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей.

Статтею 51 Конституції України проголошено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Тобто, держава визнає захист прав і свобод дитини одним з пріоритетів своєї політики та гарантує дитині рівень життя, необхідний для гармонійного розвитку.

У частині 8 статті 7 СК України зазначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (частина дев`ята статті 7 СК України).

Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Отже, обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини, і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку.

Згідно частини 2 статті 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (частини 1, 2 статті 155 СК України).

Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених статтями 198, 199 цього Кодексу, - і своїх повнолітніх дочку, сина.

Батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати (стаття 198 СК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Згідно статті 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

У частині 1 та 2 статті 182 СК України визначено, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Статтею 201 СК України передбачено, що до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони по справі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , що підтверджено копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 .

Рішенням Комінтернівського районного суду від 15 грудня 2020 року у цивільній справі №504/2633/20 (провадження №2/504/2005/20) було задоволено позов про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ..

Рішенням Комінтернівського районного суду Одеської області від 09 грудня 2020 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у твердій грошовій сумі в розмірі 12 000,00 грн із індексацією у відповідності до закону, починаючи з 17 червня 2020 року і до досягнення ОСОБА_3 повноліття, а саме: до ІНФОРМАЦІЯ_3 , а потім, починаючи з 13 квітня 2023 року стягувати аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 6 000,00 грн із індексацією у відповідності до закону і до досягнення повноліття ОСОБА_4 , тобто, до ІНФОРМАЦІЯ_4 .

ОСОБА_3 досяг повноліття ІНФОРМАЦІЯ_3 .

З копії довідки про склад сім`ї та зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку №287 від 11.08.2022, вбачається, що ОСОБА_3 проживає (зареєстрований) разом із матір`ю за адресою: АДРЕСА_2 .

З копії договору про надання платної освітньої послуги №03-20340к від 27.09.2022 вбачається, що ОСОБА_3 вступив до вищого навчального закладу державної форми власності - Національний університет «Одеська політехніка» на денну форму навчання за спеціальністю: 121 Інженерія програмного забезпечення, за контрактом, строк за першим бакалаврським рівнем вищої освіти - з 01.10.2022 по 31.07.2026р.р., відповідно до п. 9 вказаного договору загальна вартість освітньої послуги сина за весь строк навчання становить 128 000,00 грн, з яких вартість освітньої послуги за кожний навчальний рік (курс навчання) складає 32 000,00 грн (за семестр 16 000,00 грн).

Відповідно до копії платіжної інструкції № 0.2.1 від 22.09.2022 позивачка сплатила 16 000 грн за навчання сина ОСОБА_1 ..

Відповідач ОСОБА_2 є також батьком дитини ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , що підтверджено копією свідоцтва про народження, реєстраційний номер НОМЕР_2 , перекладеного з німецької мови.

Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Таким чином, у зазначеній нормі права законодавець пов`язує обов`язок обох батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років із можливістю батьків надавати таку матеріальну допомогу.

Вирішуючи справу по суті, суд вказує на те, що позивачем доведено досягнення сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ним навчання; потребу у зв`язку з цим у матеріальній допомозі, разом із тим не доведено наявність у відповідача можливості надавати таку допомогу.

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Так, суд вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що відповідач отримує будь - які доходи та має матеріальну можливість сплачувати аліменти. Зокрема, позивачем не надано відомості з державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми отриманих доходів та утриманих податків відповідача ОСОБА_1 , клопотання про витребування доказів представником позивача не заявлялося, разом із тим, згідно ч. 7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи.

Доводи представника позивачки про отримання доходу відповідачем з підстав того, що в нього наявне рухоме майно, засновані на припущеннях та не підтверджені жодним доказом. Дійсно, представником позивачки долучено копію постанови державного виконавця про арешт майна боржника від 25 серпня 2023 року у виконавчому провадженні ВП НОМЕР_5, згідно якої накладено арешт на транспортні засоби у кількості 6 шт, що на дату винесення постанови належали ОСОБА_2 .. Разом із тим, суд вважає копію вказаної постанови недопустимим доказом по справі, оскільки дана постанова винесена значно раніше, ніж дата звернення позивачки до суду із вказаним позовом, в свою чергу актуальних відомостей про наявність рухомого та нерухомого майна відповідача суду не надано взагалі, інформація з відповідних реєстрів позивачкою самостійно не витребовувалась, так само клопотання про витребування вказаних відомостей в судовому засіданні не заявлялося.

З тих же підстав, суд надав критичну оцінку витягу з порталу Опендатабот, згідно якого ОСОБА_2 є співзасновником СФГ «НИВА», оскільки відомості про отримання доходу відповідачем відсутні.

Натомість, представником відповідача надано відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків та податкову декларацію платника єдиного податку ФОП в електронному вигляді про відсутність доходів у ОСОБА_2 за 2023 рік, доказів супротивного позивачкою не надано.

Твердження про те, що відповідач перебував у відпустці закордоном, що він продовжує займатися вантажними перевезеннями, але свої доходи в Україні приховує, жодним чином не підтверджені.

Суд наголошує на тому, що згідно ч. 2 ст. 76 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, а згідно п. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, суд відмовляє у задоволенні позову, оскільки стороною позивача не доведено належними та допустимими доказами наявність у відповідача можливості надавати допомогу повнолітньому сину, який продовжує навчання. Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.

З огляду на зазначене, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивачки не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні і є такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, у зв`язку з чим позов не підлягає задоволенню. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позовних вимог, понесені позивачем судові витрати не відшкодовуються.

Проте, колегія суддів не може погодиться з таким висновком суду першої інстанції в повному обсязі, виходячи з наступного.

Згідно із частинами 1-4 статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Необхідність визнання обов`язковості практики Європейського Суду з прав людини, що законодавчо ґрунтується на нормах пункту першого Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року», згідно якого Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського суду з прав людини в усіх питаннях, що стосується тлумачення і застосування Конвенції, а також статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року №3477-IV, у якій зазначено, що суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Так, вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою №28924/04 у параграфі 50 зазначено, наступне «…суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява №58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява №48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

У пункті 23 Рішення Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» (заява №63566/00 від 25 жовтня 2000 року, «Суд нагадує, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав судсвій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (див. «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94, Серія A, №303-A, параграф 29).

Аналогічний висновок, висловлений Європейським судом з прав людини у п. 18 Рішення від 07 жовтня 2010 року (остаточне 21.02.2011) у справі «Богатова проти України» (заява №5232/04 від 27 січня 2004 року).

Більш детальніше щодо застосування складової частини принципу справедливого судочинства - обґрунтованості судового рішення Європейський суд з прав людини висловився у п. 58 Рішення від 10 лютого 2010 року (остаточне 10.05.2011) у справі «Серявін та інш. проти України» (заява №4904/04 від 23 грудня 2003 року), а саме «Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, №303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Частиною 1 статті 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Частиною 1 та 2 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Статтями 77-80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Як зазначено у частині 1 статті 95 ЦПК України, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у постанові від 02 жовтня 2019 року у справі №522/16724/16 (провадження №61-28810св18) зробив наступний правовий висновок: «обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

За своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.

Отже, тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача».

Колегія суддів вважає, що позивачкою ОСОБА_1 доведено належним чином обґрунтованість підстав позову, а саме, те, що повнолітній син сторін у справі ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , який продовжує навчання, потребує матеріальної допомоги, яку його батько має можливість надавати сину. Натомість, відповідачем ОСОБА_2 не доведено належним чином заперечення позову, а саме, не надано розрахунок свого дійсного щорічного доходу та не надано належних та достовірних доказів того, що у нього немає можливості утримувати сина у визначеному розмірі.

Так, конструкція статті 199 СК України передбачає обов`язок батьків утримувати своїх дітей, які продовжують навчання та у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, надавати таку допомогу до досягнення ними двадцяти трьох років або до припинення навчання. Тобто нормами даної статті не передбачено обов`язку саме продовження навчання.

У пункті 20 постанови Пленуму «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року Верховний Суд України роз`яснив, «обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Відповідно до ч. 3 ст. 199 СК право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів мають самі дочка, син, які продовжують навчатися, а також той із батьків, з яким вони проживають.

У разі заявлення позову одним із батьків суд може залучити до участі у справі (якщо залежно від її обставин визнає необхідним) повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися і на користь яких у зв`язку з цим стягуються аліменти.

Таким чином, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів:

досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років;

продовження ними навчання;

потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі;

наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Розглядаючи аналогічну справу, Верховний Суд у постанові від 01 квітня 2020 року у справі №521/16267/18 (провадження №61-20458св19) дійшов наступного правового висновку, а саме, «Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених статтями 198, 199 цього Кодексу, - і своїх повнолітніх дочку, сина.

Батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати (стаття 198 СК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання.

Конструкція даної статті передбачає обов`язок батьків утримувати своїх дітей, які продовжують навчання та у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, надавати таку допомогу до досягнення ними двадцяти трьох років або до припинення навчання. Тобто нормами даної статті не передбачено обов`язку саме продовження навчання.

Таким чином, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу.

Згідно зі статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином.

Відповідно до статті 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати».

Відповідно до частини 3 статті 70 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-УІІІ, який набрав чинності з 05 жовтня 2016 року, загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами.

Обґрунтовуючи позов, позивачка ОСОБА_1 та її представник, адвокат Деменкова Є.С., стверджували, що відповідно до відкритих даних ЄДРПОУ, відповідач ОСОБА_2 є фізичною особою-підприємцем, основним видом його підприємницької діяльності є здійснення перевезень вантажів вантажним автомобільним транспортом (код КВЕД 49.41), іншими видами діяльності є: вирощування інших однорічних і дворічних культур, вирощування багаторічних культур, відтворення рослин, роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами, інша допоміжна діяльність у сфері транспорту, надання ландшафтних послуг. Відповідно до Постанови про арешт майна боржника від 25.08.2023 у виконавчому провадженні ВП НОМЕР_5 відповідач ОСОБА_2 має у власності рухоме майно в кількості 6 шт. За даними того ж відкритого ЄДРПОУ за РНОКПП відповідача міститься інформація про те, що ОСОБА_2 є співзасновником СФГ «НИВА».

На підтвердження вказаних обставин позивачем були надані належні та достовірні докази, які суд першої інстанції помилково не прийняв до уваги.

Однак, відповідач в судовому засіданні не спростував належним чином вказані обставини та надані позивачем докази.

В порушення положень статей 10, 81 ЦПК України відповідач не надав суду відомості про місце роботи та розрахунок свого дійсного щорічного доходу, що свідчить про недобросовісність відповідача при здійсненні своїх процесуальних та батьківських прав й ухилення від надання належних та достовірних доказів щодо свого доходу, а також не спростував твердження позички про те, що він має можливість сплачувати аліменти на утримання повнолітньої дитини у визначеному позивачем розміру.

Колегія суддів вважає, що достовірністю та об`єктивністю встановлено, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , досяг повноліття ІНФОРМАЦІЯ_3 , наразі навчається у вищому навчальному закладі державної форми власності - Національний університет «Одеська політехніка» на денної формі навчання за спеціальністю: 121 Інженерія програмного забезпечення, за контрактом, строк за першим бакалаврським рівнем вищої освіти - з 01.10.2022 по 31.07.2026р.р., відповідно до п. 9 вказаного договору загальна вартість освітньої послуги сина за весь строк навчання становить 128 000,00 грн, з яких вартість освітньої послуги за кожний навчальний рік (курс навчання) складає 32 000,00 грн (за семестр 16 000,00 грн). Відповідно до копії платіжної інструкції №0.2.1 від 22.09.2022 позивач сплатила 16 000 грн за навчання сина ОСОБА_1 (а.с. 13-16).

Витрати на навчання сина з боку позивачки підтверджено договором про навчання. Останній проживає разом з матір`ю та знаходиться на її утриманні, як зазначає позивачка, на відповідача також покладено на законодавчому рівні обов`язок з утримання сина, який продовжує навчання.

Між сторонами виникли спірні правовідносини, що полягають у обов`язку батьків утримувати свого повнолітнього сина, який продовжує навчання, і у зв`язку із цим потребує матеріальної допомоги, яку батько має можливість надавати.

Самі по собі факти того, що відповідач має станом на 01 грудня 2023 року заборгованість по сплаті аліментів на утримання аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей в розмірі 455 600 гривень та те, що ІНФОРМАЦІЯ_8 у нього народився малолітній син ОСОБА_7 (а.с. 140-145), не може служити підставою для відмови у задоволенні позову.

У постанові від 25 вересня 2019 року у справі №755/14148/18 Верховний Суд зробив висновок про те, що «факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини…..

Посилання заявника в касаційній скарзі на те, що судами при визначенні розміру аліментів не враховано його матеріальне становище є необґрунтованими, оскільки суди попередніх інстанцій при ухваленні рішення про стягнення аліментів, керувались інтересами дитини, яка має право на достойний рівень матеріального забезпечення.

При цьому, доказів того, що у відповідача немає можливості сплачувати аліменти у визначеному судом розмірі відповідачем не надано».

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Виходячи з висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17 березня 2011 року (остаточне - 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «суд при оцінці доказів керується критерієм «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого королівства»). Проте таке доведення може впливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між особою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)

Аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, розяснення Верховного Суду України, правові висновки Верховного Суду, застосовуючи Європейську конвенцію з прав людини та практику Європейського суду з прав людини, з`ясовуючи вказані обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, та оцінюючи належність, допустимість, достовірність наявних у справі доказів, на предмет пропорційності співвідношення між застосованими засобами і поставленою метою у контексті конституційного принципу верховенства права та права на справедливий розгляд, та керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», колегія суддів вважає, що враховуючи засади справедливості, добросовісності та розумності, вік, стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів, обов`язок батька утримувати повнолітню дитину, розмір аліментів на утримання повнолітнього сина 6 000 грн щомісяця до закінчення ним навчання, але не більш як до 23 років.

Колегія суддів вважає, що такий розмір аліментів визначений з урахуванням вимог сімейного законодавства та відповідає інтересам повнолітньої дитини сторін у справі, є необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та достойного рівня його матеріального забезпечення.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що належних та достовірних доказів того, що відповідач не має можливості сплачувати аліменти у визначеному розмірі не надано.

За таких обставин, виконуючи повноваження суду апеляційної інстанції, колегія суддів дійшла висновку про те, що позивач має право на захист свого права у випадку порушення його відповідачем, у даному випадку позивачем доведено належним чином, що відповідач порушив права повнолітньої дитини на необхідний, достойний та достатній рівень його матеріального забезпечення для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Тому у відповідності до статей 15, 16 ЦК України його право підлягає судовому захисту.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 вересня 2014 року у справі №6-84цс14.

За таких обставин, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягає задоволенню в повному обсязі.

Порушення судом норм процесуального права, а саме, статей 12, 81, 89, 263, 264 ЦПК України, та норм матеріального права, а саме, статей 182, 199 СК України, у відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції й ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог повністю.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, ст. ст. 381-384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу адвоката Деменкової Євгенії Сергіївни в інтересах ОСОБА_1 задовольнити частково, рішення Комінтернівського районного суду Одеської області від 18 липня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким позовні вимоги адвоката Деменкової Євгенії Сергіївни в інтересах ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , РНОКПП: НОМЕР_3 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_10 , РНОКПП: НОМЕР_4 , на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який продовжує навчання, аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 6 000 грн щомісяця, з 28 грудня 2023 року й до закінчення навчання 31 липня 2026 року, але не більш як до досягнення 23 років, тобто ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено: 27 січня 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

А.І. Дришлюк