Справа № 541/856/24
Номер провадження 2/541/108/2025
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 січня 2025 року м.Миргород

Миргородський міськрайонний суд Полтавської області в складі:

головуючого судді Третяка О. Г.,

за участю секретаря судового засідання Олешко Н. А.,

позивачки ОСОБА_1 ,

представника відповідачів, адвоката Педорича В. І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Миргородського міського нотаріального округу Полтавської області Пазинич Руслан Вікторович про визнання договорів недійсними, скасування державної реєстрації та визнання права власності, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Миргородського міського нотаріального округу Полтавської області Пазинич Руслан Вікторович про визнання договорів недійсними, скасування державної реєстрації та визнання права власності.

В уточненій позовній заяві позивачка вказала наступне. 14 червня 2011 року вона уклала договір купівлі продажу земельної ділянки площею 0,0512 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер № :50:048:0049). Покупцем є ОСОБА_2 - рідний брат позивачки. Згідно іншого договору купівлі-продажу позивачка продала ОСОБА_2 16/25 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідач ОСОБА_2 грошові кошти за придбання земельної ділянки в сумі 28661 грн 76 коп. та за придбання 16/25 частини житлового будинку з надвірними будівлями в сумі 36857 грн 00 коп. позивачці не сплатив. Окрім того позивачка уклала договір дарування, відповідно до якого 1/3 частину квартири, що належала на праві приватної власності позивачці і знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , передала у власність ОСОБА_3 - матері позивачці. Передача майна була зумовлена тяжкими обставинами незадовільним психофізичним та моральним станом позивачки, що пов`язано зі значними борговими зобов`язаннями перед банківськими установами. Договори засвідчував приватний нотаріус Миргородського міського нотаріального округу Полтавської області Пазинич Р.В. Вказані договори були вчинені з метою тимчасового зберігання у родичів. Після укладання договорів позивачка продовжувала проживати за адресою: АДРЕСА_1 , сплачувати комунальні послуги та робити ремонт.

Позивачка просить визнати недійсними договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0512 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер № :50:048:0049), укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , укладений 14.06.2011 року.

Позивачка просить визнати недійсними договір купівлі-продажу 16/25 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , укладений 14.06.2011 року.

Позивачка просить визнати недійсними договір дарування 1/3 частини квартири, що належала на праві приватної власності позивачці і знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , яку передала у власність ОСОБА_3 .

Крім того, просить скасувати державну реєстрацію вказаних договорів та визнати за нею право власності на спірне майно.

Ухвалою судді від 03 вересня 2024 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження, постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 19 листопада 2024 року підготовче провадження по справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 повністю підтримала свої позовні вимоги та просила їх задовольнити. Пояснила суду, що після одруження змінила прізвище ОСОБА_4 на ОСОБА_5 . Так як вона мала велику заборгованість по кредитам в банках, вирішила тимчасово передати належне їй нерухоме майно родичам - брату та матері. Коштів за продану земельну ділянку та частину будинку не отримала. Так як позивачці постійно телефонували з банківських установ з приводу повернення боргів, вона вважала, що банки можуть забрати квартиру та будинок, внаслідок чого вона з неповнолітньою донькою могла залишитися без житла. Після укладення договорів вона продовжувала проживати в будинку, сплачувати комунальні послуги та робити ремонт, що підтверджує, що договори фактично не укладалися.

В судові засідання відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 не з`явилися.

В судовому засіданні представник відповідачів - адвокат Педорич В.І. просив відмовити повність в задоволенні позову ОСОБА_1 через безпідставність позовних вимог. Вказав, що слід застосувати строк позовної давності до вказаних правовідносин. Просив стягнути з позивачки на користь відповідачів витрати на професійну правову допомогу у розмірі 7000 грн.

Третя особа - приватний нотаріус Миргородського міського нотаріального округу Полтавської області Пазинич Р.В. в судове засідання не з`явився. Був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи.

В судовому засіданні свідки ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 пояснили, що ОСОБА_9 в 2011 році мала борги перед банками, так як їй телефонували працівники банку.

Вислухавши пояснення позивачки ОСОБА_1 , представника відповідачів - адвоката Педорича В.І., допитавши свідків ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Судом встановлено, що 14 червня 2011 року позивачка уклала договір купівлі продажу земельної ділянки площею 0,0512 га, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер № :50:048:0049) (а.с.9,10,14). Покупцем є ОСОБА_2 - рідний брат позивачки. Відповідно до п.2.2 вказаного договору позивачка підтвердила факт повного розрахунку з нею за продаж земельної ділянки.

14 червня 2011 року згідно договору купівлі-продажу позивачка продала ОСОБА_2 16/25 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.13,15,16). Відповідно до п. 5 вказаного договору позивачка підтвердила, що договір укладався не під впливом тяжкої для продавця обставин. Відповідно до п. 2 вказаного договору кошти від покупця отримані продавцем до підписання договору. Сторони підтвердили факт повного розрахунку за продану частину житлового будинку.

01 червня 2011 року позивачка уклала договір дарування, відповідно до якого 1/3 частину квартири, що належала їй на праві приватної власності і знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , передала у власність ОСОБА_3 - матері позивачці (а.с.11,12). Відповідно до п. 5 вказаного договору договір не укладався під впливом тяжкої для дарувальника обставини.

15 вересня 2017 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб та змінила прізвище « ОСОБА_4 » на « ОСОБА_5 » (а.с.17).

Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначено що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Відповідно ст. 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Відповідно ст. 316 ЦК України, визначено, що право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України).

Відповідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивачу силу ст. 12 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Правочини можуть бути дво- чи багатосторонніми.

Стаття 204 ЦК України регламентує принцип презумпції правомірності правочину, за змістом якого правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правомірний правочин є підставою виникнення та підтвердженням наявності цивільних прав та обов`язків (частини 2 статті 11 ЦК України).

Згідно з ч. 2, 3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 ЦК України. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частин другої, третьої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Аналізуючи частину третю статті 215 ЦК України можна дійти висновку, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню статті 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист порушеного цивільного права.

Недійсність - це така ознака правочину, який його сторони мали намір укласти чи уклали, яка має бути притаманна цьому юридичному факту на момент його вчинення. Якщо недійсність обґрунтовується обставинами, які на момент його вчинення не існували, це не може бути підставою для рішення суду про визнання його недійсним.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

Відповідно до ст. 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину (Аналогічні положення містяться в пункті п`ятому постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»).

Позивачка звернувшись до суду з позовом про визнання недійсними договорів купівлі-продажу та дарування посилалася на те, що укладання вказаних договорів зумовлено тяжкими обставинами.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Європейський суд з прав людини вказав, що право на судовий розгляд, гарантоване статтею 6, також захищає і виконання остаточних та обов`язкових судових рішень, які у країні, яка поважає верховенство права, не можуть залишатися невиконаними, завдаючи шкоди одній із сторін (Жовнер проти України, N 56848/00, § 33, ЄСПЛ, від 29 червня 2004 року).

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Добросовісність є однією з основоположних засад цивільного законодавства та імперативним принципом щодо дій усіх учасників цивільних правовідносин (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Добросовісність - це відповідність дій учасників цивільних правовідносин певному стандарту поведінки, який характеризується чесністю, відкритістю, повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, що відповідатиме зазначеним критеріям та уявленням про честь і совість.

Стаття 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.

У частині другій та третій статті 13 ЦК України визначено, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Відповідно до ч. 3 ст. 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги ОСОБА_1 зазначила, що спірні договори укладалися нею з метою унеможливлення звернення стягнення на це майно банком у рахунок виконання кредитних зобов`язань позивачки, що на думку суду такі умисні дії позивачки визнаються недобросовісними, спрямовані на порушення права третіх осіб.

Окрім того, позивачка не надала суду належних та допустимих доказів того, що на момент укладання спірних договорів у неї перед банками була заборгованість, або існували обставини, які б свідчили про намагання банків позбавити позивачку нерухомого майна.

За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 у зв`язку з його необґрунтованістю та безпідставністю.

Строк позовної давності, передбачений ст. 257 ЦК України сплинув і не був продовжений.

Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Щодо стягнення судових витрат.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктами 1, 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу та витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу представником відповідачів подано договір про надання правничої допомоги від 01.10.2024, який укладено між адвокатом Педоричем В.І. та відповідачами по справі - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про надання юридичної допомоги в обсязі та на умовах цього договору; детальний опис робіт виконаних адвокатом необхідних для надання правничої допомоги за позовом ОСОБА_1 та акт про підтвердження факту надання правничої допомоги адвокатом від 15.01.2025, відповідно до яких входить: проведення правового аналізу обставин спірних правовідносин 2 години, підготовка та вивчення судової практики, підготовка до ведення справи- 6 годин, підготовка до ведення справи та виступу в судових дебатах - 1 година, участь в судових засіданнях - 1 година, консультація, обговорення ходу розгляду справи - 1 година, всього 11 годин. Вартість правової допомоги складає 11 годин Х 636 грн.= 7000 грн. Суду надано квитанцію від 01.10.2024 про сплату відповідачами представнику відповідачів коштів у сумі 7000 грн.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції.

Суд вважає, що визначені відповідачами до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу є співмірними, обґрунтованими і пропорційними об`єму здійсненої роботи та наданої послуги, складності справи, а тому підлягають стягненню з позивачки в повному обсязі в сумі 7000 грн.

Керуючись ст.ст. 141, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - приватний нотаріус Миргородського міського нотаріального округу Полтавської області Пазинич Руслан Вікторович про визнання договорів недійсними, скасування державної реєстрації та визнання права власності відмовити повністю.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 та ОСОБА_3 витрати на професійну правову допомогу у розмірі 7000 (сім тисяч) гривень.

Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення до Полтавського апеляційного суду.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Учасники:

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_1 .

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , місце реєстрації: АДРЕСА_1 , рнокпп НОМЕР_2 .

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце реєстрації: АДРЕСА_2 , рнокпп НОМЕР_3 .

Приватний нотаріус Миргородського міського нотаріального округу Полтавської області Пазинич Руслан Вікторович: місце знаходження: вул. Незалежності, буд. 15, м. Миргород, Полтавської області.

Повний текст рішення суду складено 23.01.2025 року.

Суддя: О. Г. Третяк