ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 січня 2025 року

м. Харків

справа № 619/4459/23

провадження № 22-ц/818/539/25

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

третя особа - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання договору недійсним та скасування реєстрації за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 11 вересня 2024 року, постановлене під головуванням судді Болибока Є.А., -

в с т а н о в и в:

У вересні 2023 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа: ОСОБА_4 про визнання договору недійсним та скасування реєстрації.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 11 вересня 2024 року відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та таким, що постановлено з порушенням вимог матеріального та процесуального права. Вказує, що між нею та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів еквівалентно 80 000 євро, які ОСОБА_2 не повернуті ні у добровільному ні у примусовому порядку, до часу звернення до суду із зазначеним позовом. Під час виконання примусового виконання судового рішення, ОСОБА_1 випадково дізналася, що ОСОБА_2 переоформив належний йому автомобіль «TOYOTA RAV 4» двигун № НОМЕР_1 кузов № НОМЕР_2 , який був за ним зареєстрований, р/н НОМЕР_3 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4 від 08.09.2020 року. Після ознайомлення з інформацією ГСЦ МВС щодо підстав для переоформлення права власності на цей автомобіль, відповідачем на співвідповідача свою доньку ОСОБА_3 саме під час обізнаності з обов`язком виконання майбутнього рішення суду на підставі укладеного ОСОБА_2 договору позики. Вартість зазначеного автомобіля станом на 26.10.2023 року відповідно до інформації з відкритих джерел складає еквівалентно 29 000 доларів США, що відповідає 1 073 000,00 грн. Отже, боржником ОСОБА_2 було вчинено фраудаторний правочин із своєю донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вже під час наявності ухвали про забезпечення позову по справі № 619/1572/21 від 08.04.2021 року, що і свідчить про недобросовісність боржника. Також вказує, що рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, вимоги ОСОБА_1 є недоведеними, тому відсутні правові підстави для задоволення позову. Суд першої інстанції вважав безпідставними посилання позивача, що договір купівлі-продажу від 01 липня 2021 року був таким, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно ОСОБА_2 .

Проте такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Судом встановлено, що згідно договору позики грошових коштів від 26 жовтня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. за реєстровим № 2108, ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі 2 320 000,00 (два мільйона триста двадцять тисяч) гривень із зобов`язанням їх повернення строком до 24 жовтня 2020 року.

30 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Бондар Т. М. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за № 5009, згідно з якого із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню заборгованість за договором безвідсоткової позики грошових коштів, посвідченим приватним нотаріусом Бондар Т.М. 26 жовтня 2016 року та зареєстрованим в реєстрі за № 2108, строк виконання за яким настав 24 жовтня 2020 року, а саме: 4 583 456,00 грн, з яких: 2 664 800,00 грн борг, пеня 1 918 656,00 грн, а також витрати, пов`язані із вчиненням виконавчого напису нотаріуса, у розмірі 1 700,00 грн.

З постанови про відкриття виконавчого провадження № 63540378 від 06.11.2020 року вбачається, що приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Близнюковим Ю.В. відкрите виконавче провадження з виконання виконавчого напису, вчиненого 30 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. за реєстровим № 5009 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості за договором безвідсоткової позики грошових коштів, посвідчений Бондар Т.М. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 26 жовтня 2016 року зареєстрованим в реєстрі за № 2108, строк виконання за яким настав 24 жовтня 2020 року, а саме 4 583 456,00 (чотири мільйона п`ятсот вісімдесят три тисячі чотириста п`ятдесят шість) гривень, з яких: 2 664 800,00 (два мільйона шістсот шістдесят чотири тисячі вісімсот) гривень борг, пеня у розмірі 1 918 656, 00 (один мільйон дев`ятсот вісімдесят тисяч шістсот п`ятдесят шість) гривень, а також витрати, пов`язані із вчиненням виконавчого напису нотаріуса у розмірі 1 700,00 (одна тисяча сімсот) гривень.

З довідки РСЦ ГСЦ МВС в Харківській області № 31/20-2581 від 16.11.2020 року вбачається, що автомобіль марки «Тоуоtа RАV 4» 2020 року випуску, двигун № НОМЕР_5 , кузов № НОМЕР_2 , державний номер НОМЕР_3 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4 від 08.09.2020 року, належить ОСОБА_2 .

09 листопада 2020 року постановою приватного виконавця Близнюкова Ю.В. по ВП № 63540378 з виконання виконавчого напису, вчиненого 30 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Бондар Т. М. та зареєстрованим за № 5009, накладено арешт на майно боржника, а саме на транспортний засіб «TOYOTA RAV 4», легковий, 2020 р.в., двигун № НОМЕР_1 кузов № НОМЕР_2 , р/н НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 22 лютого 2021 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 09 червня 2021 року визнано виконавчий напис, вчинений 30 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Бондар Т.М. та зареєстрований в реєстрі за № 5009, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 4 583 456,00 грн, таким, що не підлягає виконанню.

Згідно договору купівлі-продажу № 8043/2021/2656076 від 01.07.2021 року, укладеного в ТСЦ № 8043 РСЦ ГСЦ МВС в м. Києві, ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_3 транспортний засіб TOYOTA RAV 4, 2020 року випуску, № кузова НОМЕР_2 , номерний знак НОМЕР_3 .

З довідки ГСЦ МВС від 31/21631-21016-2023 від 22.09.2023 року вбачається, що транспортний засіб TOYOTA RAV 4, № кузова НОМЕР_2 , попередній номерний знак НОМЕР_3 було перереєстровано з ОСОБА_2 на нового власника ОСОБА_3 на підставі договору від 01.07.2021 року № 8043/2021/2656076, складеного у ТСЦ 8043 РСЦ МВС в м. Києві (перереєстрація транспортного засобу на нового власника по договору укладеному в ТСЦ).

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 30 серпня 2021 року, залишеним без змін постановою Харківського апеляційного суду від 07 лютого 2022 року, стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики грошових коштів в сумі 2 667 211,62 грн, що складається з основного боргу - 2 533 160,00 грн, пені 107 355,62 грн, 3% річних 26 696 грн.

Постановою приватного виконавця Близнюкова Ю.В. від 10.02.2023 року ВП № 71004080 відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 619/1572/21 від 30.08.2021 року про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики грошових коштів в сумі 2 667 211,62 грн, що складається з основного боргу - 2 533 160,00 грн, пені 107 355,62 грн, 3% річних 26 696 грн.

Згідно відповіді МВС України на запит № 169457611 від 24.07.2023 року щодо зареєстрованих за боржником транспортних засобів, за ОСОБА_2 в МВС станом на 02.08.2023 року відсутні дані про зареєстровані за боржником транспортні засоби.

З відповіді Головного сервісного центру МВС щодо спірного об`єкта рухомого майна станом на 22.09.2023 року вбачається, що з 30.06.2023 року власником автомобіля марки TOYOTA RAV 4 № двигуна НОМЕР_1 та № кузова НОМЕР_2 є ОСОБА_4 .

Як на підставу позовних вимог, позивач зазначала, що між нею та ОСОБА_2 було укладено договір позики грошових коштів еквівалентно 80 000 євро, які ОСОБА_2 зобов`язався повернути - до 24.10.2020 року. В зазначений термін гроші він не повернув. 30.10.2020 року вона звернулась до приватного нотаріуса КМНО Бондар Т.М. за вчиненням виконавчого напису, як передбачено умовами укладеного між сторонами правочину. Після отримання виконавчого напису вона звернулась до приватного виконавця Близнюкова Ю.В. та 09.11.2020 року було відкрито виконавче провадження ВП № 63540378 та винесено постанову про розшук майна боржника. Приватним виконавцем було знайдено в тому числі і автомобіль марки TOYOTA RAV4. У подальшому ОСОБА_2 ініціював ряд судових процесів з метою уникнення погашення їй боргу. Після її звернення до суду з позовом про стягнення з ОСОБА_2 суми боргу в лютому 2022 року, вона отримала виконавчий лист суду про стягнення з ОСОБА_2 2 667 211,62 грн та 11268,10 грн судового збору. Виконавчий лист видано на виконання рішення від 30.08.2021 року Дергачівського районного суду Харківської області та постанови Харківського апеляційного суду від 07.02.2022 року по справі № 619/1572/21. Рішення було винесено на примусове виконання ОСОБА_2 умов укладеного ним договору позики, за яким останній зобов`язався повернути їй гривневий еквівалент 80 000,00 євро за комерційним курсом на день повернення. Під час обговорення з виконавцем порядку виконання рішення суду вона випадково дізналася, що ОСОБА_2 переоформив належний йому автомобіль «TOYOTA RAV 4» двигун № НОМЕР_1 кузов № НОМЕР_2 , який був за ним зареєстрований, р/н НОМЕР_3 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4 від 08.09.2020 року. Після ознайомлення з інформацією ГСЦ МВС щодо підстав для переоформлення права власності на цей автомобіль, відповідачем на співвідповідача свою доньку ОСОБА_3 саме під час обізнаності з обов`язком виконання майбутнього рішення суду на підставі укладеного ОСОБА_2 договору позики. Вартість зазначеного автомобіля станом на 26.10.2023 року відповідно до інформації з відкритих джерел складає еквівалентно 29 000 доларів США, що відповідає 1 073 000,00 грн. Отже, боржником ОСОБА_2 було вчинено фраудаторний правочин із своєю донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вже під час наявності ухвали про забезпечення позову по справі № 619/1572/21 від 08.04.2021 року, що і свідчить про недобросовісність боржника. Також вказує, що рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. Після уточнення позовних вимог просила: визнати недійсним правочин, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 від 01.07.2021 року щодо переходу права власності на автомобіль «TOYOTA RAV 4» двигун № НОМЕР_1 кузов № НОМЕР_2 , який був зареєстрованим за ОСОБА_2 р/н НОМЕР_3 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4 від 08.09.2020 року; скасувати всі наступні реєстрації транспортного засобу за іншими особами, крім ОСОБА_2 від 08.09.2020 року.

Згідно з частиною першою статті 15, частини першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Тлумачення статей 16, 203, 215 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: наявність підстав для оспорювання правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці.

Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. […] позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України».

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника)».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 лютого 2021 року у справі № 754/5841/17 (провадження № 61-17966св19) вказано, що «цивільні права/інтереси захищаються у спосіб, який передбачений законом або договором, та є ефективним для захисту конкретного порушеного або оспорюваного права/інтересу позивача. Якщо закон або договір не визначають такого ефективного способу захисту, суд відповідно до викладеної в позові вимоги позивача може визначити у рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. При розгляді справи суд має з`ясувати: чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права/інтересу позивача; чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. Якщо суд зробить висновок, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права/інтересу позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню. Однак, якщо обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором, проте є ефективним та не суперечить закону, а закон або договір у свою чергу не визначають іншого ефективного способу захисту, то порушене право/інтерес позивача підлягає захисту обраним ним способом. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. Про зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відновлення становища, яке існувало до порушення (пункт 4 частини другої статті 16 ЦК України). У справі, що переглядається: очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони договору купівлі-продажу від 26 червня 2018 року частки у праві спільної часткової власності на квартиру) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (договір купівлі-продажу від 26 червня 2018 року) використовувався учасниками для унеможливлення звернення стягнення на частку ОСОБА_1 і зумовив для неї настання таких негативних наслідків; колегія суддів, вважає, що обраний ОСОБА_1 спосіб захисту (відновлення становища яке існувало до порушення, шляхом повернення частки в праві спільної часткової власності ОСОБА_2 передбачений пунктом 4 частини другої статті 16 ЦК України та є ефективним для захисту її порушеного права/інтересу у спірних правовідносинах. За таких обставин, суди неправильно застосували норми матеріального права у частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Белугіна В. Л., приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кравченко О. В., про застосування, як способу цивільного захисту процедуру реституції, а саме - повернення майна частки у розмірі 1/3 у праві спільної часткової власності на квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_2 , то судові рішення в цій частині підлягають скасуванню, з ухваленням нового рішення про задоволення цієї позовної вимоги.».

Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України та вказано, що оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука а також зловживання правом в інших формах , що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною).

У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини першатретя статті 89 ЦПК України).

Суд першої інстанції не дав належної оцінки наявним у справі доказам та зробив помилкові висновки, що відчуження ОСОБА_2 автомобіля не є фіктивним правочином, спрямованим на ухилення від виконання зобов`язання перед позивачкою.

Судова колегія зазначає, що відчуження ОСОБА_2 автомобіля мало місце через декілька днів після набранням законної сили рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 22 лютого 2021 року, яким визнано виконавчий напис, вчинений 30 жовтня 2020 року приватним нотаріусом Бондар Т.М. та зареєстрований в реєстрі за № 5009, про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованості в розмірі 4 583 456,00 грн, таким, що не підлягає виконанню. А відповідно і зняття арешту накладеного у зв`язку із його виконанням. Такий договір укладений боржником на користь своєї доньки. При цьому укладення оспорюваного договору унеможливить стягнення грошових коштів з ОСОБА_2 на виконання рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 30 серпня 2021 року, яке залишено без змін постановою Харківського апеляційного суду від 07 лютого 2022 року, та яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики грошових коштів в сумі 2 667 211,62 грн, що складається з основного боргу - 2 533 160,00 грн, пені 107 355,62 грн, 3% річних 26 696 грн.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 , як боржник та пов`язана з ним особа ОСОБА_3 діяли вочевидь недобросовісно та зловживали правами стосовно позивача (кредитора). Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом.

За таких обставин висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання оспорюваного договору недійсним на підставі статей 13, 16, 203, 215 ЦК України, як вчиненого на шкоду кредитору (фраудаторним договором), є безпідставним.

Укладаючи оспорюваний договір відчуження автомобіля на користь доньки, ОСОБА_2 діяв вочевидь недобросовісно та зловживав правами стосовно позивачки.

Доказів на спростування зазначених обставин відповідачами не надано.

При цьому колегія суддів вважає обраний позивачкою спосіб захисту свого права належними, оскільки з огляду на подальше відчуження автомобіля на користь третьої особи, інший ефективний спосіб захисту порушених прав позивачки наразі відсутні.

Згідно частини третьої статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції фраудаторності при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника).

Враховуючи фактичні обставини справи, судова колегія доходить висновку, що оспорюваний договір є фраудаторним правочином, це є достатньою та самостійною підставою для визнання його недійсним.

Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 76, ч.1, 2 ст.77, ч.2 ст. 78, ч.1 ст. 95 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються зокрема письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом можуть бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.6 ст. 81, ч.1 ст. 89 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Висновок суду першої інстанції про те, що відсутні підстави для визнання оспорюваного договору недійсними, - не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог в частині визнання договору недійсним.

Підстав для скасування всіх наступних реєстрацій транспортного засобу за іншими особами в межах даної справи колегія суддів не вбачає.

Доводи апеляційної скарги спростовують висновок суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 11 вересня 2024 року підлягає скасуванню з ухваленням нового про задоволення позовних вимог.

Частиною 13 ст.141 ЦПК України визначено, що суд апеляційної чи касаційної інстанціях, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Частиною 1 та п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до вимог ст. 136 ЦПК України, ст.8 Закону України «Про судовий збір», позивач звільнена від сплати судового збору.

Під час звернення до суду із позовом позивач просила: визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу та скасувати всі наступні реєстрації транспортного засобу за іншими особами.

Виходячи з вищевикладеного судовий збір за звернення до суду із позовом складає 2 147,20 грн (1 073,60*2), за розгляд справи в суді апеляційної інстанції судовий збір складає 3 222,80 грн (2 147,20*150%).

Таким чином з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 підлягає стягненню судовий збір у розмірі 5 368,00 грн по 2 684,00 грн, з кожного в дохід держави.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 11 вересня 2024 року скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 01.07.2021 року укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 щодо переходу права власності на автомобіль «TOYOTA RAV 4» двигун № НОМЕР_1 кузов № НОМЕР_2 , який був зареєстрованим за ОСОБА_2 р/н НОМЕР_3 , свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_4 від 08.09.2020 року.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 судовий збір по 2 684,00 грн, з кожного в дохід держави.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення складено 23.01.2025 року.