П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2025 року м. Київ

Справа № 366/330/23

Провадження: № 22-ц/824/789/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача) Невідомої Т.О.,

суддів Верланова С.М., Нежури В. А.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури Грабця Ігоря Несторовича

на рішення Іванківського районного суду Київської області від 04 серпня 2023 року, ухвалене під головуванням судді Ткаченка Ю. В.,

у справі за позовом керівника Вишгородської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції Столичного округу, Іванківської об`єднаної територіальної громади в особі Іванківської селищної ради Вишгородського району Київської області до ОСОБА_1 про стягнення шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням,

у с т а н о в и в:

У лютому 2023 року Вишгородська окружна прокуратура Київської області звернулась до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що у провадженні СВ Вишгородського ВП ГУ НП в Київській області перебували матеріали кримінального провадження, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000114 від 27.12.2012 року за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 246 та ч. 1 ст. 364 КК України.

Вказане кримінальне провадження в серпні 2020 року з обвинувальним актом за обвинуваченням ОСОБА_1 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 246 та ч. 1 ст. 364 КК України, направлено до суду.

Ухвалою Іванківського районного суду Київської області від 25.08.2020 року ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності за ознаками злочинів, зокрема, передбаченого ст. 246 КК України, у зв`язку із закінченням строків давності (справа № 366/1881/20). Дана ухвала набрала законної сили 02.09.2020 року.

Відповідно до вищевказаної ухвали, у січні 2012 року, ОСОБА_1 , працюючи лісничим Шпилівського агролісництва Іванківського СДАП «Держагролісгоспу», будучи службовою особою, здійснив самовільну рубку дерев породи вільха клейка в кількості 18 дерев, дуб звичайний 40 дерев та одне дерево берези, загальною кількістю 59 шт., у лісі, а саме на ділянках, які розташовані за межами населеного пункту с. Хутір Коленцівський Іванківського району Київської області, а саме: вздовж межі 36 кварталу 20, 33 виділів та 53 кварталу 4 виділу Шпилівського лісництва Іванківського СДАП «Держагролісгосп», чим спричинив лісовому господарству в особі Блідчанської сільської ради Іванківського району Київської області матеріальну шкоду на загальну суму 115 175, 75 грн. Таким чином, внаслідок умисних, протиправних дій ОСОБА_1 лісовому господарству в особі Блідчанської сільської ради Іванківського району Київської області спричинено матеріальну шкоду на суму 115 175, 75 грн.

Питання щодо відшкодування шкоди ОСОБА_1 , завданої незаконною порубкою дерев, станом на день подачі позову до суду не вирішувалося.

Державна екологічна інспекція Столичного округу уповноважена здійснювати державний контроль у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення та охорони природних ресурсів, а тому є належним позивачем у даній справі.

Незаконна рубка вчинено на території села Хутір Коленцівський бувшої Блідчанської сільської ради Іванківського району, на даний час це територія Іванківської селищної ради Вишгородського району Київської області.

Оскільки порушення законодавства про охорону навколишнього природного середовища відбулося в межах Іванківської об`єднаної територіальної громади, заподіяна шкода підлягає стягненню на користь місцевого бюджету Іванківської об`єднаної територіальної громади.

Станом на день звернення до суду з позовною заявою ОСОБА_1 у добровільному порядку збитки, завдані навколишньому природному середовищу, не відшкодовано.

Рішенням Іванківського районного суду Київської області від 04 серпня 2023 року у задоволенні позову керівника Вишгородської окружної прокуратури Київської області відмовлено.

Не погодившись із таким судовим рішенням, заступник керівника Київської обласнї прокуратури Грабець І. Н. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що суд першої інстанції помилково не застосував до вказаних правовідносин положення ст.1166 ЦК України та прийшов до помилкового висновку, що строк позовної давності у даній справі становить один рік, та застосував до даних правовідносин положення КЗпП. Крім того, суд не звернув уваги на те, що положення ст. 233 КЗпП стосуються випадків спричинення шкоди підприємству, а внаслідок умисних дій відповідача шкода спричинена навколишньому середовищу, порядок відшкодування якої регулюється Законом України « Про охорону навколишнього середовища» та Бюджетним Кодексом України.

Ухвалами Київського апеляційного суду від 15 квітня 2024 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду в порядку письмового провадження.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше став розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції оскаржується лише в частині вирішення позовних вимог про стягнення безпідставно отриманих сум, а тому в іншій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення.

Як убачається із матеріалів справи та встановлено судом, ОСОБА_1 перебував на посаді лісничого Шпилівського агролісництва Іванківського СДАП «Держагролісгоспу» та був матеріально-відповідальною службовою особою (а.с. 12).

Ухвалою Іванківського районного суду Київської області від 25 серпня 2020 року ОСОБА_1 звільнено від кримінальної відповідальності за ст. 246, ч. 1 ст. 364 КК України у зв`язку із закінченням строків давності, а провадження у справі закрито (а.с. 12).

Згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

В ході неналежного виконання обвинуваченим своїх обов`язків по охороні ввіреного йому лісу, державним інтересам у сфері лісового господарства було спричинено матеріальну шкоду в розмірі 115 175 грн.

На момент звернення до суду із вказаним позовом керуючим органом Шпилівського агролісництва Іванківського СДАП «Держагролісгоспу» було Державне підприємство спеціалізоване лісогосподарське підприємство КИЇВОБЛАГРОЛІС (скорочена назва ДП «СЛП КИЇВОБЛАГРОЛІС») - підприємство засноване на основі державної власності, яке відноситься до сфери управління Київської обласної державної адміністрації, здійснює свою діяльність на комерційній основі, має відокремлене майно, веде самостійний баланс, має розрахункові рахунки в установах банків, а також печатку із своїм найменуванням.

Отже, ОСОБА_1 перебував на посаді лісничого Шпилівського агролісництва Іванківського СДАП «Держагролісгоспу» та був матеріально-відповідальною службовою особою (а.с. 12).

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що вимогу до працівника про відшкодування заподіяної ним шкоди підприємству може бути подано або протягом року з дня виявлення шкоди (в даному випадку з дня внесення відомостей до ЄРДР), або в порядку регресу після відшкодування такої шкоди лісокористувачем, так як згідно вимог абзацу 3 п.20 вищенаведеної Постанови Пленуму № 14 від 29 грудня 1992 року, право регресної вимоги до працівника виникає з часу виплати підприємством, організацією, установою сум третій особі і з цього ж часу обчислюється строк на пред`явлення регресного позову.

При цьому, суд звернув увагу на те, що оскільки відповідальність за шкоду понесену працівниками лісокористувача несе в першу чергу сам лісокористувач, який зобов`язаний її відшкодувати, то він і повинен забезпечувати та сприяти належному виконанню його працівниками покладених на них обов`язків, та бути зацікавленим як у якісному підборі працівників, так і в забезпеченні їм належних умов праці для виконання покладених на них обов`язків.

Перевіряючи вказані висновки суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 3 ЛК України, лісові відносини в Україні регулюються Конституцією України, Законом України "Про охорону навколишнього природного середовища", цим Кодексом, іншими законодавчими актами України, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

За правилами ст. 105 ч.2 п.1 ЛК України, відповідальність за порушення лісового законодавства несуть особи, винні у незаконному вирубуванні та пошкодженні дерев.

Відповідно до норм ст. 1166 ЦК України, ст. 69 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» та ст. 105 Лісового кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особи, які нанесли шкоду навколишньому природному середовищу порушенням природоохоронного законодавства несуть цивільну відповідальність і зобов`язані в повному обсязі відшкодувати нанесену ними шкоду.

Згідно норм ч. 1, ч. 2 ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків; при покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників ґрунтуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника.

Відповідно до ч. 3 ст. 134 КЗпП Україн працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку.

Відповідно до ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків.

Згідно ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Як роз`яснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений статтею 233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, під час ревізії або перевірки фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку.Аналіз наведених норм свідчить про те, що відшкодування шкоди, заподіяної працівником підприємству, врегульовано нормами КЗпП України, а не нормами ЦК України.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 11 грудня 2019 року в справі № 463/4040/15-ц (провадження № 61-23441св18), від 20 січня 2021 року в справі № 583/1942/17 (провадження № 61-15670св19).

З огляду на викладені норми права та встановлені у справі обставини, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги про те, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення КЗпП України, оскільки як встановлено судом, відповідач перебував на посаді лісничого Шпилівського агролісництва Іванківського СДАП «Держагролісгоспу», виконував трудові (службові) обов`язки та був матеріально-відповідальною службовою особою.

Згідно відкритих джерел, 19.11.2012 року Іванківський СДАП «Держагролісгосп» припинив свою діяльність шляхом реорганізації в ДП «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс».

Отже, суд першої інстанції дійшов правильного про те, що шкоду, завдану державним інтересам у сфері лісового господарства мало б відшкодувати спочатку Державне підприємство «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» у вказаному в позові розмірі на користь держави в особі Іванківської селищної ради Вишгородського району Київської області, а потім в порядку регресу стягнути її зі свого працівника. Однак, Державне підприємство «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» таких дій не вчинило.

Відповідно до статті 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

Встановлені статтею 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки.

При вирішенні спорів щодо відшкодування шкоди, завданої діями працівника, суди повинні перевіряти, чи додержався власник або уповноважений ним орган установленого статтею 233 КЗпП України річного строку з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення до суду з позовом про її відшкодування.

Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, під час ревізії або перевірки фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку.

Ухвалення судом вироку чи іншого рішення в межах КК України, яким відповідача визнано винним, не усуває юридичного значення доведених до відома юридичної особи або органу державного управління актів, висновків та інших документів, що підтверджують початок перебігу встановленого частиною третьою статті 233 КЗпП України строку звернення до суду.

Отже, за змістом частини третьої статті 233 КЗпП України день ухвалення вироку чи ухвали суду за правила КК України щодо відповідача не вважається днем виявлення заподіяної ним шкоди за наявності доказів доведеного факту завдання шкоди.

Такого висновку дійшов Верховний Суд України у постановах від 27 квітня 2016 року в справі № 6-216цс16, від 02 березня 2016 року в справі № 6-1263цс15 і Верховний Суд у постановах від 28 березня 2018 року в справі № 132/2083/16, від 07 серпня 2019 року в справі № 366/1618/16, від 16 жовтня 2019 року в справі № 380/124216.

Суд першої інстанції правильно врахував, що інформація про вчинення кримінального правопорушення була внесена до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 80000114 27 грудня 2012 року, і саме з цього дня почався перебіг річного строку, встановленого частиною 3 статті 233 КЗпП України, для звернення до суду з відповідним позовом.

З позовом до суду Вишгородська окружнапрокуратураКиївської області звернулась 18 січня 2023 року, тобто,з пропуском встановленого ст. 223 КЗпП України строку. Із клопотанням про поновлення пропущеного строку звернення до суду з поважних причин відповідно до ст.234 КЗпП України позивач не звертався і про наявність таких причин в позові не зазначив.

Ураховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов правильноговисновку про безпідставністьподаного до суду позову, оскільки вимогу до працівника про відшкодування заподіяної ним шкоди підприємству може бути подано або протягом року з дня виявлення шкоди (в даному випадку з дня внесення відомостей до ЄРДР), або в порядку регресу після відшкодування такої шкоди лісокористувачем, яким у даному випадку є Державне підприємство «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс».

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, в результаті чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини третьої статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

За таких підставапеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури Грабця І.Н. слід залишити без задоволення, а рішення Іванківського районного суду Київської області від 04 серпня 2023 року залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 369, 374, 375, 382-384 ЦПК України, суд

/

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури Грабця Ігоря Несторовича залишити без задоволення.

Рішення Іванківського районного суду Київської області від 04 серпня 2023 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т. О. Невідома

Судді С. М. Верланов

В. А. Нежура