УХВАЛА

23 січня 2025 року

м. Київ

справа № 759/4230/24

провадження № 61-448ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

Синельникова Є. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Шиповича В. В.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Басараб Наталія Володимирівна, на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 22 травня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійним договору купівлі-продажу автомобіля,

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2024 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійним договору купівлі-продажу автомобіля.

Разом з позовом ОСОБА_2 подав заяву про забезпечення позову.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 22 травня 2024 року заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову задоволено повністю. Накладено арешт на автомобіль Audi ТТ, VIN НОМЕР_1 , 2019 року випуску, об`єм двигуна 1984 см3, д/н НОМЕР_2 , який зареєстрований за ОСОБА_1 , шляхом заборони відчуження, перереєстрації, зняття з обліку та передачі права власності в будь-який спосіб на транспортний засіб будь-яким особам із забороною користування автомобілем, а також вчинення будь-яких дій з автомобілем власником або іншою особою.

Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 12 липня 2024 року виправлено описку в ухвалі Святошинського районного суду міста Києва від 22 травня 2024 року.

Постановою Київського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 22 травня 2024 року залишено без змін.

10 січня 2025 року ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Басараб Н. В., звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати частково ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 22 травня 2024 року та скасувати постанову Київського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року, ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні заяви у частині заборони користування автомобілем, а також вчинення будь-яких дій із автомобілем власником або іншою особою. В решті ухвали Святошинського районного суду міста Києва від 22 травня 2024 року залишити без змін.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу, обґрунтовано тим, що вжиті заходи забезпечення позову в частині заборони користування автомобілем, а також вчинення будь-яких дій з автомобілем власником або іншою особою є порушенням права власності. Заявниця вважає, що достатнім та співмірними із заявленими позивачем вимогами буде забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобіль із забороною відчуження, перереєстрації, зняття з обліку та передачі права власності в будь-який спосіб будь-яким особам. Посилається на неврахування судами попередніх інстанцій висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Згідно з частиною першою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження (відмову у відкритті касаційного провадження) вирішується колегією у складі трьох суддів.

Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до частин першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно з пунктами 1, 2, 10 частини першої, частини другої статті 150 ЦПК України позов забезпечується накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; іншими заходами у випадках, передбачених законами, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Відповідно до частини третьої статті 150 ЦПК України заходи забезпечення позову, крім арешту морського судна, що здійснюється для забезпечення морської вимоги, мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення судом негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, вартості і виду майна, на яке він заявляє клопотання накласти арешт, чи майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду, і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне застосування таких заходів може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, яка звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Необхідність застосування заходів забезпечення позову випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Подібні правові висновки сформульовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 (провадження № 14?729цс19), а також Верховним Судом у постановах від 13 грудня 2021 року у справі № 367/3765/20 (провадження № 61-549св21), від 12 січня 2022 року у справі № 568/525/21 (провадження № 61-14463св21), від 19 травня 2022 року у справі № 619/2293/21 (провадження № 61-15440св21).

Суди попередніх інстанції дійшли достатньо обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову, врахувавши що предметом позову є визнання недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу Audi ТТ, VIN НОМЕР_1 , 2019 року випуску, об`єм двигуна 1984 см3, д/н НОМЕР_2 .

Вжиті судами попередніх інстанцій заходи забезпечення позову спрямовані на попередження недобросовісної поведінки ОСОБА_1 під час розгляду спору щодо відчуження автомобіля або можливого його пошкодження, зниження вартості автомобіля, як рухомого майна, недопущення з її боку дій, які можуть ускладнити у майбутньому виконання ймовірного судового рішення. Застосування вказаного виду забезпечення позову слід визнати пропорційним заявленим позовним вимогам. Водночас захід забезпечення позову є тимчасовим, а відповідачка не наводить обставин, які могли б свідчити про виняткову необхідність у постійному користуванні автомобілем.

Висновки судів першої та апеляційної інстанцій, з урахуванням встановлених у справі обставин та наданої судами попередніх інстанцій правової оцінки доказам у їх сукупності, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які посилається заявниця у касаційній скарзі.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку про недотримання судами попередніх інстанцій норм процесуального права при застосуванні заходів забезпечення позову.

Необхідно звернути увагу, що учасники справи не позбавлені можливості користуватись своїми правами, передбаченими статтями 154 (зустрічне забезпечення), 156 (заміна заходів забезпечення позову), 158 (скасування заходів забезпечення), 159 (відшкодування збитків) ЦПК України.

Зокрема, частиною першою статті 159 ЦПК України передбачено право осіб, чиї права або охоронювані законом інтереси порушені внаслідок вжиття заходів забезпечення позову, на відшкодування збитків, заподіяних забезпеченням позову, за рахунок особи, за заявою якої такі заходи забезпечення позову вживалися.

Враховуючи вказані обставини, колегія суддів вважає, що правильне застосовування судами положень статей 149, 150 ЦПК України не викликає розумних сумнівів.

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України визначено, що у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосовування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що касаційна скарга ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Басараб Н. В., на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 22 травня 2024 року (не відноситься до переліку ухвал, якими закінчено розгляд справи) та постанову Київського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року є необґрунтованою.

Керуючись частинами першою, четвертою та шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє адвокат Басараб Наталія Володимирівна, на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 22 травня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_1 про визнання недійним договору купівлі-продажу автомобіля - відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Синельников

О. М. Осіян

В. В. Шипович