РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2025 року м. Кілія

Кілійський районний суд Одеської області

у складі:

головуючого - судді Масленикова О.А.

за участю секретаря судового засідання Скрипкіної А.Ю.

розглянувши цивільну справу за заявою

Садаклієва Івана Ілліча в інтересах ОСОБА_1

заінтересована особа: Головне управління Державної міграційної служби

в Одеській області

про встановлення факту, що має юридичне значення

В С Т А Н О В И В:

Садаклієва Івана Ілліча в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значеннята в заяві вказав, що ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в Азербайджанський РСР. У 1981 році заявник поступив на навчання до Одеського інституту інженерів морського флоту. З 17.06.1982р. по 18.06.1984 р. ОСОБА_1 проходив строкову військову службу у лавах Радянської армії. У 1990 році ОСОБА_1 закінчив навчання у Одеському інституті інженерів морського флоту та набув освіту за кваліфікацією інженера-механіка судових машин і механізмів. 29 листопада 1990 року заявник був прийнятий на роботу до молодіжного центру «Одеса» Малиновського РК ЛКСМУ м. Одеси, на посаду механіка. З того часу ОСОБА_1 постійно проживає на території України. Приблизно у травні 2005 року, проживаючи у місті Балта Одеської області, заявник звернувся на консультацію до адвоката, прізвище якого він не пам`ятає, щодо отримання паспорта громадянина України. Адвокат повідомив йому, що за наявними в нього документами, необхідно в судовому порядку встановити юридичний факт постійного проживання на території України, станом на 24.08.1991 року. При цьому адвокат повідомив заявнику, що в суд йому ходити не потрібно і через декілька місяців він віддасть йому рішення суду, після чого йому треба буде звернутись до паспортного столу для отримання паспорта. У 2006 році ОСОБА_1 переїхав жити до міста Роздільне Одеської області. На прикінці 2006 року заявнику зателефонував адвокат, до якого звертався ОСОБА_1 , ще у 2005 році та повідомив йому, що рішення суду давно готово і знаходиться у нього. Заявник повідомив адвокату, що він зараз проживає у місті Роздільне і там прописався за Радянським паспортом. Адвокат повідомив йому, що нічого страшного, та йому потрібно звернутися за отриманням паспорта громадянина України до Роздільнянського паспортного столу. Після того як адвокат передав заявнику рішення Балтського районного суду Одеської області, той звернувся до Розділянського РВ УМВС Україии в Одеській області 20 лютого 2007 року отримав там паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 . Приблизно у травні 2022 року у заявника, за невідомих обставин зник паспорт громадянина України. З метою повторного отримання паспорту громадянина України, замість втраченого, заявник звернувся до Центру надання адміністративних послуг. У червні 2022 р. заявник отримав листа 15.06.2022 р. за підписом начальника Приморського відділу Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області, в якому йому було відмовлено. У заявника не збереглись контакти адвоката, який в його інтересах, ще у 2005 р. Як було вище зазначено, з 1990 року ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , постійно прожива на території України, що підтверджується Дипломом про набуття вищої освіти серії НОМЕР_2 , виданим 21.06.1990 року Одеським інститутом інженерів морського флоту 21 червня 1990 року, реєстраційний номер 29491, трудовою книжкою серії НОМЕР_3 та показаннями свідків. За встановленими обставинами заявник не має належного документального підтвердження вказаного факту, що унеможливлює його звернення до компетентних органів в Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27.03.2001 року № 215/2001, саме тому єдиним можливим способом захисту є звернення до суду із заявою про встановлення фактів, які згідно закону дають підстави для набуття громадянства України. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Представник заінтересованої особи Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області надав письмові пояснення, в яких зазначив, що Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області наголошує, що заявник ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 не звертався до територіальних підрозділів ГУДМС України в Одеській області з заявою встановленого зразка, не надав жодних документів, зазначених у Порядку, отже, заявник не використав всі можливості для отримання статусу громадянина України та звернення до суду із заявою про встановлення факту є передчасним. Враховуюче те, що Головне управління Державної міграційної служби в Одеській області проти встановлення відповідного факту, що має юридичне значення, можливо стверджувати, що у даному випадку наявний спір про право, тому зазначений спір повинен розглядатися в порядку позовного провадження. Зважаючи на викладене, представник заінтересованої особи просив відмовити у задоволенні відповідної заяви.

В зв`язку з тим, що розгляд справи проведено за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування ходу судового засідання звукозаписувальним технічним пристроєм не здійснювалось, що узгоджується з положеннями ст. 247 ЦПК України.

Дослідивши подану заяву та надані докази по справі, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини:

ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в Азербайджанський РСР, що підтверджується свідоцтвом про народження НОМЕР_4 , виданого 18 травня 1964 року в Азербайджанський РСР.

У 1981 році ОСОБА_1 поступив на навчання до Одеського інституту інженерів морського флоту, що підтверджується Дипломом серії НОМЕР_2 , виданим 21 червня 1990 року, реєстраційний № НОМЕР_5 .

З 17.06.1982 р. по 18.06.1984 р. ОСОБА_1 проходив строкову військову службу у лавах Радянської армії, що підтверджується військовим квитком серії НОМЕР_6 та відміткою у трудовій книжки серії НОМЕР_3 .

29 листопада 1990 року заявник був прийнятий на роботу до молодіжного центру «Одеса» Малиновського РК КСМУ м. Одеси, на посаду механіка, 14.09.1992 р. звільнений за власним бажанням; 21 вересня 1991 року заявник був прийнятий на роботу до малого приватного підприємства «Аквамарин-92» на посаду комерційного директора, 05.10.1993 р. звільнений за власним бажанням; 15 липня 1997 року заявник був прийнятий на роботу до виробничо - комерційного підприємства «Аквамарин ЛТД» на посаду комерційного директора, 25.07.1997 р. звільнений за власним бажанням; 1 серпня 1997 року заявник був прийнятий на роботу до приватного підприємства «ТС Компани LTD» на посаду директора фірми, 30.10.2012 р. звільнений за власним бажанням, що підтверджується відповідними відмітками у трудовій книжці серії НОМЕР_3 .

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_7 від 08.12.2009 р., ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрували шлюб 08.12.2009 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, про що зроблено актовий запис за № 1671. Після реєстрації шлюбу дружині присвоєне прізвище « ОСОБА_3 ».

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_8 , зареєстрованого 11.03.2010 р. Відділом реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, запис акта про народження № 75 - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є батьками неповнолітньої дитини: ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .

З листа №5115-449/5115.1-22 від 15.06.2022 р. спрямованого ОСОБА_1 Приморським відділом у м. Одесі Головного управління Державної міграційної служби в Одеській області вбачається, що в ході перевірки було встановлено, що 20.02.2007 року ОСОБА_1 було оформлено паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 виданий Роздільнянським РВ УМВС України в Одеській області в зв`язку з набуттям громадянства України. Згідно відповіді № 5100.4.5//9578-22 від 15.06.2022 року з ГУ ДМС України в Одеській області з`ясовано, що проводиться перевірка рішення суду яке було надано як підстава підтвердження належності до громадянства. У відповіді ГУДМС не підтверджено законність видачи довідки про громадянство, у зв`язку з чим в оформленні паспорта громадянина України відмовлено. Рекомендовано звернутися для оскарження відмови до ГУ ДМС в Одеській області або до територіального підрозділу ДМС за місцем реєстрації. Після отримання позитивної відповіді буде оформлено паспорт громадянина України відповідно до чинного законодавства.

При вирішенні справи судом застосовано відповідні положення діючого законодавства.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

У статті 3 Конституції України закріплено принцип, за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність.

В Україні визнається і діє принцип верховенства права; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом, що прямо передбачено у частині першій статті 8, статті 21, частині першій статті 24 Конституції України.

Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема, постійного проживання на території України.

Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України "Про громадянство України" є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону.

Згідно з пунктами 1, 2 частини першої статті 3 Закону України "Про громадянство України" громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" проживали в Україні і не були громадянами інших держав.

Особи, зазначені у пункті 1 частини першої цієї статті, є громадянами України з 24 серпня 1991 року, зазначені у пункті 2, - з 13 листопада 1991 року (частина друга статті 3 Закону України "Про громадянство України").

Встановлення факту постійного проживання на території України є підставою для оформлення належності до громадянства України.

Юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України особи, дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) або набрання чинності Законом України від 08 жовтня 1991 року № 1636-ХІІ "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року).

Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України "Про громадянство України" і залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року.

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України "Про громадянство України" особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України.

Пунктом 3 частини другої статті 9 Закону України "Про громадянство України" визначено, що безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України.

Для встановлення факту набуття громадянства України предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року; постійного проживання на території України за станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання дитини на території України станом на 24 серпня 1991 року або станом на 13 листопада 1991 року; постійного проживання на території України батьків (одного з них) дитини або іншого законного представника, з яким дитина постійно проживала станом на 24 серпня 1991 року чи 13 листопада 1991 року; постійного проживання особи на території України чи Української РСР на момент набрання законної сили вироку суду; наявності родинних зв`язків заявника з його батьками (усиновителями, з дідом, бабою); постійного проживання на території України діда та баби заявника; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо; народження на території України батьків заявника, діда чи баби тощо.

Отже, на підставі статті 8 Закону України "Про громадянство України" встановлюється набуття громадянства України.

Відповідно до підпункту "а" пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001, (далі - Порядок), встановлення належності до громадянства України стосується громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року.

Одним із документів для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону "Про громадянство України", що подає особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, є судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року (підпункт "в" пункту 8 Порядку, в редакції, чинній на час звернення заявника до суду).

Тобто у таких випадках одним із необхідних документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року.

Пунктом 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання чи народження особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України "Про правонаступництво України", або на інших територіях, що входили на момент її народження чи під час її постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), або документів, що підтверджують відповідні родинні стосунки, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду.

Отже, відповідно до положень Закону України "Про громадянство України" і Порядку для набуття громадянства України заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження його на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду.

Ураховуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що належність до громадянства України встановлюється на підставі статті 3 Закону України "Про громадянство України" і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час та такий факт підлягає встановленню на підставі судового рішення.

Подібні правові висновки висловлені у постановах Верховного Суду від 24 лютого 2021 року у справі № 522/20494/18 (провадження № 61-6498св20), від 05 квітня 2021 року у справі № 523/14707/19 (провадження № 61-16116св20).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Посилання заінтересованої особи, на недотримання заявником порядку досудового врегулювання спору (звернення з відповідною заявою до органів ДМС України) не заслуговують на увагу, оскільки пунктом 3 Рішення Конституційного Суду України від 09 липня 2002 року № 15-рп/20002 встановлено, що обов`язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб`єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов`язком особи, яка потребує такого захисту.

Право на судовий захист не позбавляє суб`єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб`єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов`язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов`язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

З урахуванням викладеного, положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб`єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Подібний висновок висловлений у постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року у справі № 365/762/17 (провадження № 61-38367св18).

Зважаючи на встановлені з досліджених доказів обставини справи, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог представник заявника та, беручи до уваги, що в позасудовому порядку неможливо встановити відповідний юридичний факт, задовольняє заяву.

Керуючись ст. ст. 12, 81, 259, 263-265, 315 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Заяву задовольнити.

Встановити факт постійного проживання, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на території України, на момент проголошення незалежності України /24.08.1991 р./ та на момент набрання чинності ЗУ Про громадянство України /13.11.1991 р./

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в 30-денний строк з дня складення рішення.

Суддя Кілійського районного суду О. А. Маслеников