УХВАЛА

20 січня 2025 року

м. Київ

справа № 643/674/18

провадження № 61-17783сво23

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду:

судді-доповідача - Синельникова Є. В.,

суддів: Гулька Б. І., Крата В. І., Луспеника Д. Д., Фаловської І. М., Червинської М. Є.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Ямполець Ірина Сергіївна, на постанову Полтавського апеляційного суду від 02 листопада 2023 року у складі колегії суддів: Дряниці Ю. В., Пилипчук Л. І., Чумак О. В., у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Стандарт Кепітал» провизнання кредитного договору недійсним у частині.

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Стандарт Кепітал» про визнання кредитного договору недійсним у частині.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначав, що 25 січня

2006 року між ним та ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» було укладено кредитний договір № 3/01-Ф, за умовами якого банк зобов`язався надати кредит (грошові кошти) в іноземній валюті на придбання нерухомого майна в сумі 53 000,00 дол. США на строк до 25 січня 2026 року зі сплатою 12 процентів річних.

Зазначав, що графік зниження заборгованості за кредитом - додаток № 1 до договору № 3/01-Ф від 25 січня 2006 року також містить відомості, що не відповідають умовам кредитного договору, а саме: розмір ануїтетного платежу та розміри сум, спрямованих на погашення основного боргу і процентів.

Вважав, що умови кредитного договору, за якими він повинен сплатити відповідачу крім процентів за користування кредитом, ще й додаткову щомісячну комісію, є несправедливими умовами договору та відповідно до статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є недійсними.

Крім того, у пункті 6.1 кредитного договору передбачено, що за прострочення повернення кредитних ресурсів та/або сплати процентів позичальник сплачує банку штраф 100,00 грн та пеню з розрахунку 1 % від простроченої суми за кожен день прострочення.

Посилався на те, що встановлення у договорі пені в розмірі 1 % від простроченої суми за кожен день прострочення є таким, що суперечить засадам рівності учасників цивільних правовідносин та принципам справедливості, добросовісності та розумності.

Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив суд визнати недійсними з моменту укладення:

- пункт 3.2 кредитного договору у частині умови про те, що позичальник зобов`язується до 10 числа кожного місяця погашати заборгованість з кредитних ресурсів у складі щомісячного ануїтетного платежу, розмір якого за договором становить 590,87 дол. США; у складі такого платежу також має сплачувати проценти за користування кредитними ресурсами;

- додаток № 1 до кредитного договору (графік зниження заборгованості за кредитом);

- пункти 4.7, 4.8 кредитного договору про сплату щомісячної комісійної винагороди за надання кредитних ресурсів;

- пункт 6.1 кредитного договору щодо необхідності сплати пені у розмірі 1 відсотка від простроченої суми за кожен день прострочення.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано недійсним з моменту укладання пункт 4.7 кредитного договору

№ 3/01-Ф від 25 січня 2006 року, укладеного між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 .

Визнано недійсним пункт 4.8 кредитного договору № 3/01-Ф від 25 січня

2006 року, укладеного між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 .

Визнано недійсним з моменту укладання пункт 6.1 кредитного договору

№ 3/01-Ф від 25 січня 2006 року між ТОВ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_1 .

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що кредитний договір в частині умов про встановлення щомісячної комісії за фактичне управління кредитом (пункти 4.7, 4.8 кредитного договору) є недійсними, оскільки не відповідає вимогам справедливості та суперечить положенням частини першої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Крім того, умови пункту 6.1 кредитного договору, які встановлюють вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання зобов`язань за спірним договором, є несправедливими, суперечать принципам розумності і добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав і обов`язків на шкоду позичальнику - позивачу, як споживачу послуг банку, а тому на підставі статей 203, 215 Цивільного кодексу України мають бути визнані недійсними.

Інші позовні вимоги суд першої інстанції вважав недоведеними належними та допустимими доказами.

Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Полтавського апеляційного суду від 02 листопада 2023 року апеляційну скаргу ТОВ «Факторингова компанія «Стандарт Кепітал» задоволено. Рішення Московського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2021 року скасовано, ухвалено нове судове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до АТ «Банк «Фінанси та Кредит»,

ТОВ «Факторингова компанія «Стандарт Кепітал» про визнання кредитного договору частково недійсним відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для визнання недійсними пунктів 4.7, 4.8 та 6.1 кредитного договору. Водночас, з огляду на те, що кредитний договір було укладено 25 січня 2006 року, позивач перед укладенням кредитного договору отримав умови кредитування (пункт 7.5 кредитного договору), а тому поданий 24 січня 2018 року позов про визнання частково недійсним кредитного договору є таким, що заявлений поза межами позовної давності, встановленої статтею 257 ЦК України. Клопотань про поновлення такого строку не заявлено.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У грудні 2023 року ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Ямполець І. С., подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Полтавського апеляційного суду від 02 листопада 2023 року, у якій просить суд скасувати судове рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

При відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції визначив, що підставами касаційного оскарження судового рішення суду апеляційної інстанції є підстави, передбачені пунктом 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України. Зокрема, суд в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц та постанові Верховного Суду від 11 травня 2022 року у справі № 459/312/19.

Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції

Ухвалою Верховного Суду від 05 січня 2024 року касаційну скаргу залишено без руху для усунення недоліків.

Ухвалою Верховного Суду від 21 лютого 2024 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження постанови Полтавського апеляційного суду від 02 листопада 2023 року, відкрито касаційне провадження у справі № 643/674/18, витребувано матеріали цивільної справи з суду першої інстанції, відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про зупинення виконання постанови Полтавського апеляційного суду від 02 листопада 2023 року у частині стягнення судового збору.

У березні 2024 року матеріали справи № 643/674/18 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 31 жовтня 2024 року справу № 643/674/18 призначено до судового розгляду у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи у складі колегії з п`яти суддів.

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2024 року справу передано на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду.

Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції в оскарженому судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування цієї норми у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі

№ 653/1096/16-ц (пункт 96) про незастосування позовної давності до вимог про визнання нікчемного правочину недійсним, оскільки рішення суду, прийняте за таким позовом, тільки констатує нікчемність правочину, адже його нікчемність встановлена у законі. Крім того, судом апеляційної інстанції не враховано правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду у складі колегії судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 травня 2022 року у справі № 459/312/19 (і згаданих у цій постанові інших постановах Верховного Суду) про те, що умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Вирішення вимог про визнання недійсними таких пунктів кредитного договору не є належним способом захисту прав та не призведе до реального відновлення її порушених прав. Правочин в указаній частині є нікчемним відповідно до закону, без необхідності визнання його недійсним.

Також суд апеляційної інстанції не врахував, що перебіг позовної давності за вимогою про визнання правочину недійсним обчислюється не з моменту вчинення правочину, а від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Зауважує, що він звернувся до суду у межах позовної давності, бо дізнався про порушення свого права у серпні 2017 року - у день звернення за юридичною допомогою до

ОСОБА_2 , як фахівця в галузі права (це підтверджує довіреність

від 07 серпня 2017 року, копія якої є у матеріалах справи). Більш того, він не знав, що умови кредитного договору суперечать вимогам законодавства та порушують його права. В іншому разі він би не підписував такий договір.

Відзив на касаційну скаргу до Верховного Суду не надійшов

Сутність правової проблеми та висновки Верховного Суду

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважав, що наявні підстави для передачі справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у зв`язку з необхідністю відступлення від висновків щодо застосування статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII) та статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (далі - Закон № 2121-III), викладених у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 травня 2022 року у справі № 459/312/19 (провадження № 61-4875св21).

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 травня 2022 року у справі № 459/312/19 застосував для кваліфікації умов договору про споживчий кредит від 20 березня 2007 року приписи Закону № 1023-XII у тій самій редакції, що діяла на час укладення 25 січня 2006 року кредитного договору, якого стосується справа № 643/674/18. На підставі приписів статей 11, 18 Закону № 1023-XII у відповідній редакції виснував, що кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону; умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною.

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 459/312/19 залишив без змін судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову. Водночас констатував помилковість їхнього висновку про відмову у задоволенні вимог про визнання недійсними пунктів 2.2.3, 6.2, 7.1 кредитного договору через сплив позовної давності. Зауважив, що вказані пункти кредитного договору є нікчемними, оскільки передбачені у них платежі є платою, встановлення якої заборонили частина третя статті 55 Закону № 2121-III і частина четверта статті 11 Закону № 1023-XII. Тому в тій частині правочин є нікчемним відповідно до закону без необхідності визнання його недійсним.

Близький за змістом висновок викладені також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 квітня 2024 року у справі № 161/5741/21 (провадження № 61-13303св23), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 грудня 2020 року у справі № 756/12667/18 (провадження № 61-1499св19), постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20 липня 2022 року у справі № 343/557/15-ц.

На думку колегії суддівДругої судової палати Касаційного цивільного суду, положення статті 11 і 18 Закону № 1023-XII та стаття 55 Закону № 2121-III у редакції, чинній на час укладення кредитних договорів у справах № 643/674/18 і № 459/312/19 (у редакції Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів» від 01 грудня 2005 року № 3161-IV (далі - Закон № 3161-IV)), не передбачали нікчемності умов кредитного договору через їхню несправедливість. А стаття 19 Закону № 1023-XII встановлювала недійсність (нікчемність) правочину, вчиненого з використанням нечесної підприємницької практики, зокрема через обман споживача стосовно ціни або способу розрахунку ціни, потреби у послугах. Однак Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 травня 2022 року у справі № 459/312/19 приписи статті 19 Закону № 1023-XII не застосував, а встановив нікчемність окремих умов кредитного договору на підставі статей 11 і 18 цього Закону.

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду вважає, що вирішуючи питання про недійсність умов кредитного договору, укладеного у період з 13 січня 2006 року до 15 жовтня 2011 року включно, слід зважати на таке:

- недійсними за законом (нікчемними) є умови договору про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом без письмового повідомлення про це споживача протягом семи календарних днів з дати її зміни (речення друге та третє останнього абзацу частини четвертої статті 11 Закону№ 1023-XII у редакції Закону № 3161-IV), а також правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики (частина шоста статті 19 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 3161-IV);

- оспорюваними, тобто такими, які суд може визнати недійсними, є умови, що обмежують права споживачів і є несправедливими (частина п`ята статті 18 Закону № 1023-XII у редакції Закону №3161-IV).

Необхідність відступлення від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 11 травня 2022 року у справі № 459/312/19 (провадження № 61-4875св21), викликана відмінним підходом щодо тлумачення і застосування положень статей 11, 18, 19 Закону № 1023-XII у редакції Закону № 3161-IV, який набрав чинності 13 січня 2006 року. Неоднаковий підхід до тлумачення та застосування приписів зазначених статей щодо тих договорів, які можуть бути визнані недійсними (назва статті 18, частини п`ята - сьома статті 18 Закону № 1023-XII у вказаній редакції), або які є недійсними (останній абзац частини четвертої статті 11, частина шоста статті 19 Закону № 1023-XII у вказаній редакції) не сприяє передбачуваності у вирішенні судами відповідних спорів за подібних правовідносин.

У частині другій статті 403 ЦПК України визначено, що суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.

У вказаній нормі йдеться саме про відступ від висновку щодо застосування норми права.

Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права (частини перша-друга статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зауважує, що Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 11 травня 2022 року у справі № 459/312/19 (провадження № 61-4875св21) при визнанні оспорюваних пунктів кредитного договору від 20 березня 2007 року нікчемними виходив з того, що визначені у вказаних пунктах платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону № 2121-III, частиною четвертою статті 11 Закону № 1023-XII, а встановлення всупереч вимогам нормативно-правових актів цих невиправданих платежів спрямоване на незаконне заволодіння грошовими коштами фізичної особи - споживача, як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, отже, такі умови договору порушують публічний порядок.

Частиною першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.

Більш того, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у зазначеній постанові посилався на аналогічний правовий висновок Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладений у постанові від 09 грудня 2019 року у справі

№ 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18), від якого Велика Палата Верховного Суду у порядку, встановленому частиною третьою статті 403 ЦПК України, не відступала (постанова від 13 липня 2022 року у справі № 363/1834/17).

За даними Єдиного державного реєстру судових рішень правова позиція, висловлена Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, який викладений у постанові суду від 09 грудня 2019 року у справі

№ 524/5152/15-ц, застосована у 191 постанові Верховного Суду у складі колегій суддів різних палат Касаційного цивільного суду.

З урахуванням наведеного, визначені Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду підстави для передачі на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, передбачені частиною другою статті 403 ЦПК України, не підтвердилися.

Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вважає, що у цій справі відсутній предмет для розгляду справи об`єднаною палатою, палати.

Враховуючи наведене, справа підлягає поверненню на розгляд Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду.

Керуючись 260, 402, 403, 415 ЦПК України, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Повернути справу № 643/674/18 за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Стандарт Кепітал» про визнання кредитного договору недійсним у частині, за касаційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Ямполець Ірина Сергіївна, на постанову Полтавського апеляційного суду від 02 листопада 2023 року на розгляд Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Є. В. Синельников

Судді: Б. І. Гулько

В. І. Крат

Д. Д. Луспеник

І. М. Фаловська

М. Є. Червинська