Справа № 161/1289/25
Провадження № 2-о/161/209/25
ЛУЦЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2025 року Луцький міськрайонний суд Волинської області в складі:

головуючого судді Смоковича М.В.

при секретарі судового засідання Хилько О.В.

за участю:

заявника ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 ,

представника заявника Стретович І.С.,

заінтересованої особи - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Луцьку цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , заінтересовані особи: ОСОБА_3 , Виконавчий комітет Луцької міської ради як орган опіки та піклування про видачу обмежувального припису,

в с т а н о в и в :

22.01.2025 року ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 звернулася до суду із заявою про видачу обмежувального припису.

В обґрунтування заяви вказала, що 30.12.2024 року ОСОБА_3 вчинив домашнє насильство психологічного характеру щодо неї в присутності малолітньої доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та в результаті цих дій працівниками поліції було винесено терміновий заборонний припис стосовно кривдника. Так, 30.12.2024 року вона їхала разом із подругою в маршрутному таксі. На зупинці в районі Вишків, що в м. Луцьку, ОСОБА_3 забіг в маршрутне таксі та почав лайку. В подальшому він силою вирвав доньку ОСОБА_4 з її рук і вибіг на вулицю. Вказана подія відбувалася близько 21 год. Більше того, дана подія відбулася тоді, коли відносно нього вже було відкрите кримінальне провадження за вчинення систематичного домашнього насильства. Крім того, ОСОБА_3 також порушив умови обмежувальних заходів встановлених ухвалою Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02.01.2025 року. Просить також врахувати небезпечність ОСОБА_3 для неї та її доньки, оскільки останній перебуває під пробаційним наглядом за невиконання обмежувального припису і це не зупиняє його від вчинення домашнього насильства в присутності дитини.

Покликаючись на викладені обставини просить суд, видати обмежувальний припис у відношенні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав та покладення на нього обов`язків:

-заборонити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , спілкуватися з постраждалою особою ОСОБА_2 ;

-заборонити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , наближатися на відстань 500 м до місця проживання (перебування) постраждалої особи ОСОБА_2 , інших місць частого відвідування ОСОБА_2 ;

-заборонити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_2 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її і в будь-який спосіб спілкуватися з нею;

-заборонити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , телефонні переговори, або контактувати з ОСОБА_2 через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Встановити строк дії обмежувального припису - 6 місяців з дня ухвалення рішення суду.

В судовому засіданні заявниця ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 підтримала заяву про видачу обмежувального припису та просила задовольнити її. Зазначила, що ОСОБА_3 систематично вчиняє насильство психологічного та фізичного характеру щодо неї в присутності доньки ОСОБА_4 . 30.12.2024 року вона з дитиною їхала в маршрутному таксі, коли забіг ОСОБА_3 і вирвав доньку у неї з рук, після чого вона викликала працівників поліції. Вказала також, що 08.01.2025 року ОСОБА_3 силоміць забрав дитину із дитячого садка, порушуючи вимоги термінового заборонного припису, при цьому штовхнув вихователя. Конфлікти із заінтересованою особою відбуваються на постійній основі. Також пояснила, що жодних неправомірних дій відносно їх доньки ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не вчинює, а психологічне насилля до останньої вчиняє шляхом влаштування сварок та застосування фізичного насилля у її присутності.

В судовому засіданні представник заявника ОСОБА_5 пояснення надані ОСОБА_1 підтримала. Також суду пояснила, що дитина перебуває постійно у стресових ситуаціях, оскільки ОСОБА_3 вчиняє конфлікти із заявником в присутності малолітньої доньки. Дитина справді любить батька, однак боїться його. Просила суд заяву про видачу обмежувального припису задовольнити.

Заінтересована особа ОСОБА_3 суду пояснив, що займається вихованням дитини. ОСОБА_1 не працює, розвитком доньки не займається. Вказав також, що саме заявниця неодноразово вчиняла сварки та нанесла йому травму, після чого він потребував госпіталізації. Крім того вказав, що не зловживає алкогольними напоями. Пояснив, що дійсно 08.01.2025 року забирав доньку з садочку, однак ніяких сварок при цьому не влаштовував. З приводу постійних сварок з ОСОБА_1 в присутності їх малолітньої доньки ОСОБА_2 не заперечував. Просив суд в задоволенні заяви відмовити.

Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступних висновків.

Згідно ч. 3 ст. 294 ЦПК України справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом.

Судом при розгляді справи встановлено наступні фактичні обставини та зміст виниклих правовідносин.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 23.05.2025 року було розірвано (а.с. 14-15).

ІНФОРМАЦІЯ_3 у сторін народилася донька ОСОБА_2 (а.с. 6).

Від народження і після розлучення донька ОСОБА_4 постійно проживала та проживає зі своєю мамою - заявницею ОСОБА_1 ..

27 листопада 2024 року Луцьким міськрайонним судом Волинської області відносно ОСОБА_3 було винесено обмежувальний припис, де постраждалими особами були ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який в подальшому ним було порушено та його було притягнуто до кримінальної відповідальності за ст. 390-1 КК України (а.с. 8-11).

З матеріалів справи судом встановлено, що 17.08.2024 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено відомості у кримінальному провадженні за ст. 126-1 КК України. У вказаному кримінальному провадженні ОСОБА_1 є потерпілою (а.с. 16).

27.12.2024 року ОСОБА_3 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України (а.с. 42-44).

30.12.2024 року працівниками поліції винесений терміновий заборонний припис стосовно кривдника ОСОБА_3 серії АА №166990, де зазначено, що 30.12.2024 року о 22.00 год. вчинив домашнє насильство психологічного характеру, виражався нецензурною лайкою та образливо чіплявся до ОСОБА_1 в присутності малолітньої доньки ОСОБА_2 .. Відповідно до термінового заборонного припису ОСОБА_3 заборонено в будь-який спосіб контактувати з постраждалою особою - малолітньою донькою ОСОБА_2 строком на 10 днів з 22.00 год. 30.12.2024 року до 22.00 год. 09.01.2025 року (а.с. 7).

У судовому засіданні судом було досліджено відеозапис, яким підтверджується те, що 30.12.2024 року відносно ОСОБА_1 з боку ОСОБА_3 було вчинено дії психологічного характеру у присутності малолітньої ОСОБА_2 , а саме останній в грубій формі спілкувався з заявницею, виривав малолітню доньку з її рук і в подальшому, забравши дитину, зник у невідомому напрямку (а.с. 52).

Ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 02.01.2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за № 0000775 за ст. 126-1 КК України відносно ОСОБА_3 було обрано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, в якій, окрім іншого, до ОСОБА_3 , як підозрюваного, було застосовано обмежувальні заходи, а саме заборонено йому перебувати в місці проживання ОСОБА_1 , наближатися до місця її проживання на відстань менше ніж 300 метрів, контактувати з нею, вести листування, телефонні переговори та контактувати через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб.

Крім цього, під час судового розгляду було встановлено, що ОСОБА_3 08.01.2025 року забрав малолітню ОСОБА_2 з дитячого садочку, в який вона ходить, маючи при цьому заборону в будь-якій формі контактувати з останньою, встановленою терміновим заборонним приписом стосовно кривдника серії АА №166990 від 30.12.2024 року.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 350-2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству».

Основним нормативно-правовим актом, який регулює спірні правовідносини, є Закон України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Цей Закон визначає організаційно-правові засади запобігання та протидії домашньому насильству, основні напрями реалізації державної політики у сфері запобігання та протидії домашньому насильству, спрямовані на захист прав та інтересів осіб, які постраждали від такого насильства.

Згідно з пунктами 3, 14 та 17 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» домашнє насильство - це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» дитина, яка постраждала від домашнього насильства (далі - постраждала дитина), - особа, яка не досягла 18 років та зазнала домашнього насильства у будь-якій формі або стала свідком (очевидцем) такого насильства.

Психологічне насильство - це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи.

Фізичне насильство - це форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належить обмежувальний припис стосовно кривдника.

Обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків:

1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб (частина друга статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству»).

Пунктом 7 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено, що обмежувальний припис стосовно кривдника - це встановлений у судовому порядку захід тимчасового обмеження прав чи покладення обов`язків на особу, яка вчинила домашнє насильство, спрямований на забезпечення безпеки постраждалої особи.

Згідно з частинами третьою, четвертою статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» рішення про видачу обмежувального припису або про відмову у видачі обмежувального припису приймається на підставі оцінки ризиків. Обмежувальний припис видається на строк від одного до шести місяців.

Відповідно до частини десятої статті 26 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» у разі порушення кримінального провадження у зв`язку із вчиненням домашнього насильства перелік заходів щодо тимчасового обмеження прав або покладення обов`язків на особу, яка підозрюється, обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, пов`язаного з домашнім насильством, або визнана винною у його вчиненні, а також порядок застосування таких заходів визначаються Кримінальним кодексом України та Кримінальним процесуальним кодексом України.

У пункті 9 частини першої статті 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» передбачено, що оцінка ризиків - це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи.

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 350-4 ЦПК України у заяві про видачу обмежувального припису повинно бути зазначено обставини, що свідчать про необхідність видачі судом обмежувального припису, та докази, що їх підтверджують (за наявності).

Відповідно до частини першої статті 350-6 ЦПК України, розглянувши заяву про видачу обмежувального припису, суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні.

Таким чином, видача обмежувального припису є заходом впливу на кривдника, який може вживатися в інтересах постраждалих осіб та у разі настання певних обставин і наявності ризиків.

Під час вирішення заяви про видачу обмежувального припису суди мають надавати оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів дітей і батьків, а також забезпечити недопущення необґрунтованого обмеження прав у разі безпідставності та недоведеності вимог заяви. Також суди мають встановлювати, яким формам домашнього насильства піддавався заявник, та оцінювати ризики продовження у майбутньому домашнього насильства у будь-якому його прояві.

Обмежувальний припис використовується як ефективний спосіб захисту від вчинення дій з домашнього насильства, однією з характеристик якого є повторюваність.

Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 березня 2023 року у справі № 711/3693/22 (провадження № 61-13257св22) зазначено, що «обмежувальний припис є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію, направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки особи з огляду на наявність передбачених законом ризиків. Верховний Суд також зазначає, що вирішуючи питання про застосування обмежувального припису відповідно до Закону, пріоритет надається безпеці постраждалої особи, а не праву власника особі, яка вчинила домашнє насильство. Вимога, що ґрунтується на застосуванні обмежувального припису залежно від результатів оцінки ризиків, міститься в частині третій статті 26 Закону. Верховний Суд зазначає, що Закон не вимагає надавати обґрунтування та перелік факторів, розглянутих у рамках оцінки ризиків, проте стандартом верховенства права є вмотивоване рішення суду. Метою використання інструментів оцінки ризиків є оцінювання летальності та серйозності домашнього насильства з метою запобігання подальшому насильству й керування ризиками».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2022 року у справі № 127/9600/22 (провадження № 61-8702св22) вказано, що «обмежувальний припис за своєю суттю не є заходом покарання особи (на відміну від норм, закріплених у КУпАП та КК України), а є тимчасовим заходом, виконуючим захисну та запобіжну функцію і направленим на попередження вчинення насильства та забезпечення першочергової безпеки осіб, з огляду на наявність ризиків, передбачених вищезазначеним законом, до вирішення питання про кваліфікацію дій кривдника та прийняття стосовно нього рішення у відповідних адміністративних або кримінальних провадженнях. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (East/West Alliance Limited v. Ukraine, № 19336/04, § 166-168, від 23 січня 2014 року). Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: - втручання держави у право власності повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, яке є доступним для заінтересованих осіб, чітким, а наслідки його застосування - передбачуваними; - якщо можливість втручання у право власності передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів або штрафів; - втручання у право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає втручання в її право власності. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції ЄСПЛ констатує, якщо хоча б один із зазначених критеріїв не буде дотриманий. І навпаки: встановлює відсутність такого порушення, якщо дотримані всі три критерії. Відповідно до частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тлумачення наведених норм дає підстави для висновку, що тимчасове обмеження права власності кривдника з метою забезпечення безпеки постраждалої особи шляхом встановлення судом обмежувального припису у порядку, визначеному Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», є легітимним заходом втручання у права та свободи особи. При вирішенні питання щодо застосуванні такого заходу суд на підставі установлених обставин справи та оцінки факторів небезпеки (ризиків) щодо вчинення домашнього насильства має оцінити пропорційність вручання у права і свободи особи враховуючи, що ці заходи пов`язані із протиправною поведінкою такої особи».

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (частина третя статті 12, частина перша статті 81 ЦПК України).

Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 систематично вчиняє щодо своєї колишньої дружини ОСОБА_1 , в присутності малолітньої доньки ОСОБА_2 , домашнє насильство, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 173-2 КУпАП. Більш того, ОСОБА_3 наразі відбуває покарання за ст. 390-1 КК України (за умисне невиконання обмежувального припису, винесеного відносно ОСОБА_1 та ОСОБА_2 ) у виді пробаційного нагляду, перебуває під слідством за вчинення домашнього насилля відносно своєї колишньої дружини, проте продовжує вчиняти протиправні насильницькі дії щодо неї та під час цих дій, у більшості випадків, присутня їх малолітня дитина.

Крім того, відносно ОСОБА_3 працівниками поліції виносився терміновий заборонний припис, який останній порушив.

Неодноразовість вчинення домашнього насильства вказує на високу вірогідність повторного вчинення домашнього насильства з боку заінтересованої особи.

Оцінюючи вищенаведені докази, суд констатує, що ОСОБА_1 зазнала зі сторони заінтересованої особи ОСОБА_3 домашнього насильства у формі психологічного та фізичного насильства в присутності малолітньої доньки ОСОБА_2 , що може завдати останній травми психологічного характеру. Крім цього, судом також встановлено, що ОСОБА_3 жодних неправомірних дій безпосередньо до доньки ОСОБА_2 , не вчинює, а психологічне насилля до останньої вчиняє шляхом влаштування сварок та застосування фізичного насилля у її присутності.

Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, з урахуванням оцінки ризиків та з метою уникнення у майбутньому домашнього насильства у будь-якому прояві, захисту прав малолітньої ОСОБА_2 , суд вважає за необхідне видати обмежувальний припис стосовно ОСОБА_3 у вигляді заходів тимчасового обмеження його прав строком на один місяць, а саме: заборонити ОСОБА_3 спілкуватися з постраждалою ОСОБА_2 , наближатися на відстань 500 м до місця її проживання та до дитячого садку, який вона відвідує, а також заборонити особисто чи через третіх осіб розшукувати малолітню ОСОБА_4 і переслідувати її.

Вимоги щодо заборони ОСОБА_3 вести телефонні переговори, або контактувати з ОСОБА_2 через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб, є необґрунтованими, так як малолітня ОСОБА_2 , в силу свого віку, не має власних засобів зв`язку.

При цьому, суд вважає, що саме такий строк дії обмежувального припису, як один місяць є пропорційним та необхідним, у тому числі для запобігання подальшого розвитку конфлікту, захисту здоров`я особи.

Приписами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частинами 1, 2 ст.77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 2 ст.78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

З огляду на встановлені в ході судового розгляду обставини та з урахуванням вищевикладених вимог Закону України «Про запобігання протидію домашньому насильству», враховуючи, що заявницею доведено належними, допустимими та достатніми доказами факт неодноразового, систематичного вчинення її колишнім чоловіком, ОСОБА_3 відносно неї, в присутності малолітньої доньки, домашнього насильства, також враховуючи характер і систематичність його вчинення до подання даної заяви до суду, зважаючи на дійсні стосунки заявниці і заінтересованої особи, суд дійшов висновку, що ймовірність його продовження чи повторного вчинення домашнього насильства існує, і вона є достатньо високою.

Отже, суд виснував, що малолітня ОСОБА_2 , як постраждала від домашнього насильства особа, має право на дієвий, ефективний і невідкладний захист, направлений на недопущення повторних випадків домашнього насильства, зокрема, шляхом застосування до кривдника спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству, яким є видача обмежувального припису стосовно кривдника.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає необхідним задовольнити частково вимоги заяви ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису стосовно ОСОБА_3 з покладенням на нього певних обов`язків.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, віднести на рахунок держави.

Згідно із ч. 4 ст. 350-6 ЦПК України рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє виконання.

Враховуючи викладене та керуючись Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству», ст. ст. 10, 12, 18, 76-81, 259, 263-265, 267, 268, 293, 350-5, 350-6 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

Заяву ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 про видачу обмежувального припису задовольнити частково.

Видати обмежувальний припис у відношенні ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , яким визначити наступні тимчасові обмеження його прав та покладення на нього обов`язків:

-заборонити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , спілкуватися з постраждалою особою ОСОБА_2 ;

-заборонити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , наближатися на відстань 500 м до місця проживання постраждалої особи ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_2 , та до Комунального закладу «Луцький заклад дошкільної освіти (ясла-садок) №18 Луцької міської ради», в який ходить малолітня ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_3 ;

-заборонити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , особисто і через третіх осіб розшукувати ОСОБА_2 , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її.

Встановити строк дії обмежувального припису - 1 місяць з дня ухвалення рішення суду.

В решті вимог відмовити.

Судові витрати, пов`язані з розглядом справи про видачу обмежувального припису, віднести на рахунок держави.

Рішення суду підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє його виконання.

Не пізніше наступного дня з дня ухвалення рішення повідомити Луцьке РУП ГУНП у Волинській області, а також Виконавчий комітет Луцької міської ради Волинської області для взяття ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 на профілактичний облік.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Волинського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду виготовлений 28 січня 2025 року.

Суддя Луцького міськрайонного суду

Волинської області М.В. Смокович