Справа № 350/2038/23
Номер провадження 2/350/574/2023
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17 січня 2025 року селище Рожнятів
Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області
в складі головуючого судді Пулика М.В.,
секретаря судового засідання Юречко Т.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про реальний розподіл спільного майна -
І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідачки.
Частково заперечуючи проти заявленого позову ОСОБА_2 подано відзив на позовну заяву (а.с.21-) за змістом якого було зазначено про часткове визнання позову. Відповідачка зазначила, що вони обоє з позивачем є співвласниками земельної ділянки по 1/2, однак рішення про реальний розподіл земельної ділянки згідно вимог позивача позбавить другого співвласника будь-якого заїзду до земельної ділянки. Вказала на необхідність проведення експертизи.
У судове засідання ОСОБА_1 не прибув, його представник, адвокат Родіков І.С. направив суду заяву про розгляд справи в його відсутності.
Відповідачка у судове засідання не з`явилася, повторно заявила клопотання про відкладення розгляду справи.
З урахуванням вищевикладеного, суд вважає за необхідне розглянути справу за відсутності відповідачки та її представника, неявка яких у судове засідання розцінюється судом як намагання затягнути розгляд справи. При цьому, судом враховується, що відповідачка будучи заслуханою в підготовчому судовому засіданні пояснила про те, що при реальному розподілі слід встановити заїзд.
Згідно з ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Рішеннями Європейського суду з прав людини визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватись належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Враховуючи положення ч.1 ст.223 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу за відсутності учасників справи, які не прибули в судове засідання.

За таких обставин суд вважає за можливе справу розглянути у відсутності сторін у порядку визначеному ст. 247 ч. 2 ЦПК України.

ІІ. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі:

Ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 23.11.2023 справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.

20.12.2023 до Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від відповідача до поступив відзив на позовну заяву.

Ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 28.12.2023 призначено по справі земельно-технічну експертизу.

Ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 23.12.2024 справу призначено до судового розгляду.

ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу та є власниками по 1/2 частини придбаної у період спільного проживання земельної ділянки площею 1,7331 га. для розміщення та обслуговування ринку, яка розташована в АДРЕСА_1 , кадастровий номер якої НОМЕР_1 , що підтверджується рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області (а.с. 5-8).

З приводу даного майна, позивач вказав, що наполягає на його реальному поділі, відповідачка не заперечила з приводу виділення їй реальної частки земельної ділянки.

Висновком експертів за результатами проведення комісійної судової земельно-технічної експертизи №124/24-28 від 18.10.2024 запропоновано чотири варіанти поділу земельної ділянки (а.с.73-87).

IV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування, висновки суду.

Відповідно до ст.ст.1-4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.5 ЦПК України).

Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77 ЦПК України).

Як визначено ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно зі статтями 263-265 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. В мотивувальній частині рішення зазначаються фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Законом, що регулює, в тому числі, майнові права подружжя є Сімейний кодекс України, а також на ці правовідносини поширюється дія норм Цивільного кодексу України, що регулює правовий статус спільного майна.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Норми ст. ст.317, 319 ЦК України передбачають, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

Стаття 321 ЦК України, закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Згідно з частиною третьою статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Згідно з частинами першою, другою статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання.

Відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними.

За змістом ч.ч. 4, 5 ст. 89 ЗК України, співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.

За таких обставин, земельну ділянку площею 1,7331 га., по АДРЕСА_1 , кадастровий номер якої :01:005:0021, яка є спільною частковою власністю позивача та відповідачки, слід розділити між ними в натурі.

Суд приходить до переконання, що розподіл спірної земельної ділянки слід провести відповідно до 4 варіанту розподілу, наведеного у висновку експертів за результатами проведення комісійної судової земельно-технічної експертизи №124/24-28 від 18.10.2024, оскільки саме цей варіант є найбільш доцільний для реалізації. При цьому позивачу слід виділити частину земельної ділянки площею 0,8666 га., що в схемі розподілу земельної ділянки значиться під № 1, а згідно 4 варіанту поділу земельної ділянки висновку експертів за результатами проведення комісійної судової земельно-технічної експертизи №124/24-28 від 18.10.2024 значиться, як для І співвласника.

Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до ст. 141 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 1-4, 19, 89, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273, 284 ЦПК України, суд -

ухвалив :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про реальний розподіл спільного майна задоволити.

Провести реальний розподіл земельної ділянки площею 1,7331 га. для розміщення та обслуговування ринку, по АДРЕСА_1 , кадастровий номер якої :01:005:0021.

Виділити ОСОБА_1 частину вказаної земельної ділянки площею 0,86655 га., що згідно 4 варіанту поділу земельної ділянки висновку експертів за результатами проведення комісійної судової земельно-технічної експертизи №124/24-28 від 18.10.2024 значиться, як для ІІ співласника.

Виділити ОСОБА_2 частину вказаної земельної ділянки площею 0,86655 га., що згідно 4 варіанту поділу земельної ділянки висновку експертів за результатами проведення комісійної судової земельно-технічної експертизи №124/24-28 від 18.10.2024 значиться, як для І співласника.

Право спільної часткової власності на земельну ділянку площею 1,7331 га. для розміщення та обслуговування ринку, по АДРЕСА_1 , кадастровий номер якої :01:005:0021, - припинити.

На рішення може бути подана апеляція до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Повний текст рішення складено 24.01.2025.

Суддя: