ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 599/1304/24Головуючий у 1-й інстанції Снігурський В. В.
Провадження № 22-ц/817/46/25 Доповідач - Гірський Б.О.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2025 року м. Тернопіль

Тернопільський апеляційний суд в складі:

головуючого - Гірського Б.О.

суддів Костіва О.З., Храпак Н.М.

за участю секретаря Панькевич Т.І.,

представників Тернопільської обласної прокуратури

та ГУНП в Тернопільській області

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 599/1304/24 за апеляційними скаргами Головного управління Національної поліції в Тернопільській області та Тернопільської обласної прокуратури на рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 15 жовтня 2024 року (ухвалене суддею Снігурським В.В., повний текст рішення складено 18 жовтня 2024 року) в справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Тернопільській області, Тернопільської обласної прокуратури, Головного управління Державної казначейської служби в Тернопільській області про відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

В червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаним позовом (в подальшому позовні вимоги були збільшені).

Обґрунтовуючи позовні вимоги посилалася на те, що 25 липня 2019 року прокурором Тернопільської місцевої прокуратури їй повідомлено про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.320, ч.2 ст.321 КК України.

Зазначала, що вироком Зборівського районного суду Тернопільської області від 29 березня 2021 року її визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні та виправдано у зв`язку з відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.320 КК України та складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.321 КК України.

Вказувала на те, що вона перебувала під слідством та судом з 25 липня 2019 року - дати повідомлення про підозру по 24 листопада 2021 року року - дату постановлення судом апеляційної інстанції ухвали про залишення вироку суду першої інстанції без змін, тобто перебувала під слідством та судом 2 роки 4 місяці, загалом 28 місяців.

Зазначала, що за весь вказаний період було грубо порушено її конституційні права в частині вільного вибору пересування, місця перебування, проживання (була обмежена у виборі місця проживання чи поїздок, стандартного графіку робочого часу, адже зобов`язана була регулярно відвідувати спочатку досудові органи слідства, а потім судові засідання в дати та час, визначені слідчим, прокурором та судом.

Посилалась на те, що публічно було: принижено її людську честь і гідність, зокрема професійну, штучно на кілька років позбавлено статусу вільного громадянина та присвоєно статус «обвинувачена», втрачено авторитет серед людей.

Зазначала, що вищевказані події суттєво вплинули на її ділову репутацію, можливість розвивати свою кар`єру, повноцінно працювати та жити, їй доводилося докладати масу додаткових зусиль, щоб організовувати щодня своє власне життя та життя своїх рідних, зокрема дітей, що призвело до погіршення або й позбавлення можливостей реалізації своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми та інших негативних наслідків морального характеру.

На підставі наведеного просила відшкодувати їй за рахунок державного бюджету, шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку в її користь грошові кошти, а саме: компенсацію моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури в розмірі 336 000 грн..

Рішенням Зборівського районного суду Тернопільської області від 15 жовтня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 224 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями і діями органів досудового слідства та прокуратури.

Судовий збір віднесено на рахунок держави.

В апеляційній скарзі ГУНП в Тернопільській області просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову у повному обсязі.

Вважає, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального права та всупереч об`єктивним обставинам справи.

Посилається на те, що сам факт наявності виправдувальних судових рішень не може слугувати доказом завдання моральної шкоди особі.

Вказує на те, у позовній заяві не наведено належного обґрунтування спричинення моральної шкоди, не розкрито зміст заподіяної шкоди, не вказано та не надано жодного доказу, який міг би це підтвердити, так як у спірних правовідносинах саме на позивача покладено обов`язок доказування факту заподіяння моральної шкоди та обґрунтування її розміру.

Стверджує, що позивачкою не обґрунтовано та не доведено як наявності факту спричинення моральної шкоди, так і наявності шкоди, а також не надано доказів, які б свідчили про причинно-наслідковий зв`язок між діями (рішеннями) органу досудового розслідування та завданою їй шкодою, та необхідності застосування кратності при її відшкодуванні.

Зазначає, що позивачка за увесь період перебування під слідством і судом від роботи не відсторонювалась і продовжувала працювати на посаді бухгалтера КНП Зборівська лікарня Зборівської міської ради, жодних заходів дисциплінарного впливу з боку керівництва до неї не застосовувалося.

В апеляційній скарзі Тернопільська обласна прокуратура просить рішення суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Вважає, що рішення суду ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, а обставини, які визнані судом доведеними, не підтверджуються наявними у справі доказами.

Посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі №242/4741/16-ц вважає, що у даній справі відповідачем має виступати держава, а не органи поліції, прокуратури чи Державної казначейської служби України, відповідно неправильне визначення позивачем суб`єктів, які мають відповідати за позовом, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Посилається на відсутність доказів, які б підтверджували факт понесених позивачкою моральних страждань та суттєвих змін у її житті, які потребували нормалізації.

Вважає, що наявність у справі висновків судово-психологічної експертизи дозволили би суду визначити адекватний розмір відшкодування моральної шкоди залежно від характеру завданих потерпілому фізичних та моральних страждань.

Звертає увагу на те, що презумпція наявності моральної шкоди законодавством не передбачена.

Посилається на не врахування судом висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 23.01.2020 року у справі №580/1617/19, згідно якого сам лише факт порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди.

Від ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скаргу Тернопільської обласної прокуратури, в якому вона просить відмовити у її задоволенні, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Вказує на те, що судом першої інстанції вірно зазначено, що саме спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України.

Звертає увагу на те, що згідно п.1 ч.1 ст. 2 ЗУ Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, визначеному цим законом, виникає, зокрема, у випадку постановлення виправдувального вироку суду.

Вважає, безпідставним твердження скаржника про неналежність відповідачів у даній справі, а посилання на постанову Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі №242/4741/16-ц нерелевантним, оскільки правовідносини у справах не є подібними.

В судовому засіданні представник відповідача ГУНП в Тернопільської області Куриляк М.Г. апеляційну скаргу в її межах підтримала, посилаючись на доводи викладені в ній.

В судовому засіданні представник відповідача Тернопільської обласної прокуратури Марцун А.А. апеляційну скаргу в її межах підтримала, посилаючись на доводи викладені в ній.

ОСОБА_1 , будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилася.

Відповідно до ч.2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційних скарг, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів приходить до наступного.

За ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Згідно п.п. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам оскаржуване судове рішення відповідає в повній мірі.

Судом встановлено наступні обставини справи.

25 липня 2019 року прокурором Тернопільської місцевої прокуратури повідомлено ОСОБА_1 про підозру у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.320, ч.2 ст.321 КК України.

Вироком Зборівського районного суду Тернопільської області від 29 березня 2021 року у справі №599/1591/19 ОСОБА_2 визнано невинуватою у пред`явленому обвинуваченні та виправдано у зв`язку з відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.320 КК України та складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.321 КК України.

Ухвалою Тернопільського апеляційного суду від 24 листопада 2021 року апеляційну скаргу прокурора у даній справі залишено без задоволення, а вирок Зборівського районного суду Тернопільської області 29 березня 2021 року стосовно ОСОБА_1 без змін.

Ухвалою Верховного суду у справі №599/1591/19 касаційне провадження закрито у зв`язку відмовою прокурора від касаційної скарги.

Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 має право на відшкодування заподіяної їй моральної шкоди за 28 місяців перебування під слідством та судом та вважав, що достатнім і справедливим розміром відшкодування позивачу моральної шкоди є розмір, визначений, виходячи з одного мінімального розміру заробітної плати станом на дату ухвалення судового рішення, за кожен місяць перебування під слідством чи судом, що становить 224 000 грн..

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною другою статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із протиправною поведінкою щодо неї самої та у зв`язку із приниженням її честі, гідності, а також ділової репутації; моральна шкода відшкодовується грішми, а розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом з урахуванням вимог розумності і справедливості.

Відповідно до п.2 ч.2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт.

Згідно із положеннями частин 1, 2, 7 статті 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування такої шкоди встановлюється законом.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі Закону) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина.

Частиною другою статті 1 Закону встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 2 цього Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати.

Відповідно до пункту 5 статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовується моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (частини перша, п`ята, шоста статті 4 Закону).

Оцінка моральної шкоди за своїм характером є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 12 липня 2007 року «STANKOV v. BULGARIA», § 62).

Згідно з частинами другою, третьою статті 13 Закону розмір відшкодування моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні до мінімального розміру заробітної плати, суд при вирішенні питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що є чинним на час розгляду справи, при цьому визначений законом розмір відшкодування є тим мінімальним розміром, що гарантований державою, а суд, враховуючи обставини конкретної справи, вправі застосувати й більший розмір відшкодування.

У постанові від 20 вересня 2018 року у справі № 686/23731/15-ц (провадження № 14-298цс18) та у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 383/596/15 Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що законодавець визначив мінімальний розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили або ухвалою про закриття кримінального провадження. Цей розмір моральної шкоди у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Проте, визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичний біль, душевні і психічні страждання тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, часу та зусиль, потрібних для відновлення попереднього стану, і самої можливості такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.

Відтак суд повинен з`ясувати усі доводи позивача, наведені ним на обґрунтування як обставин завдання, так і розміру моральної шкоди, дослідити надані докази, оцінити їх та визначити конкретний розмір відшкодування моральної шкоди, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, виваженості і справедливості.

Так, судом першої інстанції вірно встановлено, що позивачка перебувала під слідством та судом з 25 липня 2019 року - дати повідомлення про підозру по 24 листопада 2021 року - дати постановлення судом апеляційної інстанції ухвали про залишення вироку Зборівського районного суду Тернопільської області від 29 березня 2021 року у справі №599/1591/19 без змін, тобто 28 місяців.

Водночас вказана обставина відповідачами не заперечувалась.

Станом на дату ухвалення оскаржуваного рішення суду, розмір мінімальної заробітної плати становив 8000 грн.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що розмір моральної шкоди, який підлягає до відшкодування, складає 224000 грн. (28 місяців х 8000 грн).

Визначаючи такий розмір відшкодування моральної шкоди, судом першої інстанції вірно враховано положення ст. 13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», а також обставини справи, обсяг душевних страждань позивача, характер немайнових втрат, яких вона зазнала, наявність вимушених змін у її життєвих стосунках.

Вищезазначений розмір моральної шкоди, який підлягає до відшкодування, відповідає засадам виваженості, розумності та справедливості.

Внаслідок незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, закриття кримінального провадження внаслідок відмови прокурора від обвинувачення, позивач має право на відшкодування моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме статті 1176 ЦК України та Закону № 266/94-ВР. Додаткового визнання неправомірності дій органу прокуратури чи органів досудового розслідування для відшкодування шкоди, завданої незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, не потребується.

Такий висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 29.11.2023 року у справі № 501/1275/20.

З урахуванням вищенаведеного, доводи апеляційної скарги, про те, що сам факт наявності виправдувального судового рішення не може слугувати доказом завдання моральної шкоди особі, колегія суддів відхиляє.

Доводи апеляційної скарги про не врахування судом першої інстанції висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 23.01.2020 року у справі №580/1617/19, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки правовідносини у справі, що є предметом даного апеляційного розгляду та у справі №580/1617/19 не є подібними, оскільки в зазначеній справі позивач звертався із позовом про відшкодування моральної шкоди, завданої суб`єктом владних повноважень внаслідок вчиненої протиправної бездіяльності, яка полягала у не розгляді Степанківською сільською радою заяви щодо прийняття рішення про надання в оренду земельної ділянки.

В апеляційній скарзі Тернопільська обласна прокуратура, посилаючись на постанову Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі №242/4741/16-ц, вважала, що у даній справі відповідачем має виступати держава, а не органи поліції, прокуратури чи Державної казначейської служби України, відповідно вважає, що неправильне визначення позивачем суб`єктів, які мають відповідати за позовом, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів відхиляє зазначені доводи апеляційної скарги про неналежність відповідачів, виходячи з висновків, що містяться в цій же постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі №242/4741/16-ц, на яку посилається скаржник, в якій вказано, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав.

Інші доводи апеляційних скарг висновків суду першої інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Згідно зі ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, порушень норм матеріального чи процесуального права судом першої інстанції не допущено. Підстави для скасування рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційних скарги в апеляційного суду відсутні.

Щодо судових витрат.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи, що за результатами апеляційного перегляду справи, результат вирішення справи залишився незмінним, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційні скарги Головного управління Національної поліції в Тернопільській області та Тернопільської обласної прокуратури - залишити без задоволення.

Рішення Зборівського районного суду Тернопільської області від 15 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Повний текст постанови складено 27 січня 2025 року.

Головуючий: Гірський Б.О.

Судді: Костів О.З.

Храпак Н.М.