Справа № 450/203/24 Головуючий у 1 інстанції: Мельничук І.І.
Провадження № 22-ц/811/2637/24 Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2025 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі:

головуючої: Н.П. Крайник

суддів: Я.А. Левика, М.М. Шандри

при секретарі: О.В. Псярук

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 липня 2024 року у справі за позовом представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи, -

В С Т А Н О В И В:

18.01.2024 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця», в якому просив стягнути з відповідача 150 000 гривень моральної шкоди.

Позов обгрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 близько 10 год. 40 хв. у місті Пустомити швидкісний поїзд 108Ш сполученням «Одеса - Ужгород» здійснив наїздна батька позивача - ОСОБА_3 , який в результаті отриманих травм загинув на місці події. Згідно лікарського свідоцтва про смерть та довідки про причину смерті № 221/21 від 19.11.2021 року причиною смерті ОСОБА_3 зазначено отримання ним травм при зіткненні з поїздом, що свідчить про наявність причинно-наслідкового зв`язку між тілесними ушкодженнями, отриманими в результаті наїзду поїзда, та смертю потерпілого. Вважав, що сам факт загибелі близької людини під час ДТП є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань її рідних, зумовлених невідворотною та непоправною втратою. При цьому, зазначав, що позивач проживав з батьком однією сім`єю, у них був спільний побут та спільне господарство, що свідчить про стійкість життєвих зв`язків та сталий життєвий устрій в родині. Передчасна смерть батька є різкою психотравматичною подією для позивача. Враховуючи невідворотність заподіяної шкоди, її тривалість та глибину страждань, виходячи з принципу розумності та справедливості, грошовий еквівалент такої стороною позивача оцінено у розмірі 150 000 грн.

Оскаржуваним рішенням позов ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник - адвокат Таргоній Вадим Миколайович, до Акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи, задоволено частково.

Стягнуто з Акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» на користь ОСОБА_1 100 000, 00 (сто тисяч гривень 00 копійок) гривень моральної шкоди.

Стягнуто з Акціонерного товариства «УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ» в дохід держави 807,47 (вісімсот сім гривень 47 копійок) гривень судового збору.

Рішення суду оскаржило АТ «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця».

Вважає оскаржуване рішення суду незаконним, необґрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.

Зазначає, що задовольняючи частково позов ОСОБА_1 , суд першої інстанції не врахував відсутність у матеріалах справи належних доказів на підтвердження понесення позивачем моральних страждань, пов`язаних зі смертю батька. При цьому, суд не надав належної оцінки доводам відповідача щодо порушення потерпілим Правила безпеки руху на залізничному транспорті, що спричинило наїзд на нього поїзда і, як наслідок, настання його смерті. Так, в ході проведеного на підприємстві службового розслідування встановлено, що 19.11.2021 року на 1500км ПК3 перегону Глинна Наварія Щирець о 10 год. 36 хв. зафіксоване термінове гальмування при швидкості 73 км/год з розрядкою гальмівної мережі до «0» через раптову появу на колії людини, яка не реагувала на подачу звукових сигналів. Машиністом локомотива для попередження наїзду було застосовано екстрене гальмування та подавалися сигнали великої гучності. Локомотивна бригада у складі машиніста та помічника машиніста діяла згідно вимог п.п. 16.38 та 16.39. Правил технічної експлуатації залізниць України, що свідчить про відсутність вини працівників регіональної філії «Львівська залізниця» та грубу необережність потерпілого. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність у відповідача АТ «Українська залізниця» як володільця джерела підвищеної небезпеки обов`язку відшкодувати позивачу моральну шкоду в порядку ст.ст.1167, 1187, 1172 ЦК України, спричинену смертю батька.

У матеріалах справи відсутня інформація про обставини та причини смерті загиблого. Так, згідно вимог ст. 242 КПК України слідчий або прокурор зобов`язані забезпечити проведення експертизи щодо встановлення причин смерті і встановлення тяжкості та характеру тілесних ушкоджень, однак відповідний висновок експерта до матеріалів справи долучено не було.

Розмір стягнутої судом моральної шкоди вважає таким, що не відповідає матеріалам справи, якими підтверджено завдання позивачу моральної шкоди внаслідок смерті ОСОБА_3 у зв`язку з його грубою необережністю та недотримання ним правил поведінки на залізничному транспорті, що є безумовною підставою для зменшення суми відшкодування.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У засіданні суду апеляційної інстанції представник апелянта - Бучковський С.В. скаргу підтримав з підстав, наведених у ній, просив скаргу задоволити.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. Відтак, суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності по наявних матеріалах справи, зважаючи на тривалість розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до положень статей ст.ст. 76,77,78 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або і інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Під моральною шкодою згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.95 року слід розуміти: втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Критична оцінка певних фактів і недоліків, думки та судження, критичні рецензії творів не можуть бути підставою для задоволення вимог про відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Крім того, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.

Відповідно до п.1 ч.2 ст.1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Згідно ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У постанові Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 426/16825/16-ц зазначено, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець.

Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки.

Відповідно до ч.5 ст.1187 ЦК України особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (ч.2 ст.1193 ЦК України).

Положення статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (ч.2 ст.1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

За змістом правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), від 23 листопада 2022 року в справі № 686/13188/21 (провадження № 61-3943св22), від 19 квітня 2023 року в справі № 336/10216/21 (провадження № 61-73св23) еквівалентом моральної шкоди виступають гроші. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі №477/874/19 (провадження № 14-24цс21) зазначено, що розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати.

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 є сином померлого ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 08.07.1982 року.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 .

Як убачається з лікарського свідоцтва про смерть № 221/21 від 19.11.2021 року та довідки про причини смерті, причиною смерті ОСОБА_3 зазначено травмування при зіткненні з поїздом.

Відповідно до постанови слідчого СВ ВП № 3 ЛРУП № 2 ГУНП у Львівській області Ваньчіка А. А. від 27.05.2022 року про закриття кримінального провадження в ході проведення досудового розслідування встановлено, що 19.11.2021 о 10:36 год. у м. Пустомити на регульованому залізничному переїзді, на 1499 км. + 228 м. перегону «Глинна Наварія-Щирець», відбувся наїзд на пішохода за участю пасажирського поїзда № 107 «Одеса-Ужгород» у складі електровоза ВЛ10-1474 та семи вагонів з пассажирами під керуванням машиніста ОСОБА_4 та пішохода ОСОБА_3 , який отримав тілесні ушкодження, від яких помер на місці пригоди.

Постановою слідчого СВ ВП № 3 ЛРУП № 2 ГУНП у Львівській області Ваньчіка А. А. від 27.05.2022 року кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000275 від 19.11.2021, розпочате за фактом загибелі ОСОБА_3 , закрито у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 276 КК України.

З довідки з розшифрування діаграмної швидкостемірної стрічки електровоза вбачається, що 19.11.2021 поїзд № 107, електровоз ВЛ10-1474, вагою 604 т, 36 осей, під управлінням локомотивної бригади ТЧ-1 Львів-Захід у складі машиніста електровоза ОСОБА_4 та помічника машиніста електровоза ОСОБА_5 на 1500 км перегону Глинна Наварія - Щирець о 10 год. 36 хв. зафіксовано застосування екстреного гальмування з розрядкою гальмівної магістралі до 0 кгс/см кв, швидкість під час застосування екстреного гальмування становила 73 км/год, гальмівний шлях склав 500 м, розрахунковий - 520 м, при дозволеній швидкості руху по перегону 100 км/год. Поїзд № 107 відправився з 1500 км о 12 год. 07 хв. Локомотивна бригада у складі машиніста ОСОБА_4 та помічника машиніста ОСОБА_5 діяла відповідно до вимог п.п.16.38 та 16.39.Правил технічної експлуатації залізниць України.

Відповідно до акту службового розслідування аварії від 01.12.2021 року 19.11.2021 року машиністом електровоза ВЛ10-1474 ОСОБА_4 для попередження наїзду було застосовано термінове гальмування та подавалися звукові сигнали великої та малої гучності. Комісія по розслідуванню випадку аварії, допущеної 19.11.2021 року о 10 год. 36 хв. на непарній колії перегону Глинна Наварія-Щирець 1500 км, встановила, що вини працівників регіональної філії «Львівська залізниця» у даному випадку немає.

З відповіді на адвокатський запит від 11.09.2023 року № Ц-6-91/2200-23 від 25.09.2023 року вбачається, що електровоз ВЛ10 № 1474 перебуває на балансі виробничого структурного підрозділу «Локомотивне депо Львів-Захід» регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця». ОСОБА_4 працює у виробничому структурному підрозділі «Локомотивне депо Львів-Захід» регіональної філії «Львівська залізниця» АТ «Укрзалізниця» на посаді машиніст електровоза з 20.08.2000 року по теперішній час.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що матеріалами справи не встановлено факту свідомого порушення потерпілим ОСОБА_3 Правил безпеки громадян на залізничному транспорті України. При цьому, відповідачем не надано суду належних доказів, які б свідчили, про умисел ОСОБА_3 щодо настання події зі смертельним наслідком для себе. Відсутність вини машиніста та закриття кримінального провадження за відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення не звільняє відповідача, як особу у володінні якої перебуває електровоз ВЛ10-1474, від обов`язку відшкодувати позивачеві моральну шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, незалежно від вини потерпілого. Суд вважав, що сам лише факт загибелі батька позивача, яка наступила у зв`язку з наїздом потяга, як джерела підвищеної небезпеки, завдав ОСОБА_1 моральної шкоди, яка пов`язана з глибокими емоційними переживаннями та моральними стражданнями через передчасну смерть батька, порушенням укладу його життя, неможливостю відновити становище, яке існувало до смерті батька. Факт загибелі ОСОБА_3 є безумовним свідченням глибини та тривалості моральних страждань позивача, оскільки людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходив з глибини моральних переживань та душевних страждань, яких зазнав позивач у зв`язку зі смертю свого батька, безповоротності немайнової втрати позивача, встановлених обставин загибелі ОСОБА_3 та ступеня його вини. При цьому, суд врахував загальновідомі обставини, які на даний час мають місце в державі, а саме військову агресію російської федерації проти України та роль АТ «Укрзалізниця» як єдиного та надійного національного перевізника в країні, витрачання компанією значних коштів на ремонт, евакуацію та вивезення населення з під обстрілів і забезпечення безперебійної стабільної роботи товариства.

З таким висновком суду колегія суддів погоджується повністю, оскільки такий відповідає матеріалам справи та встановленим судом обставинам.

Колегія суддів також погоджується з визначеним судом розміром моральної шкоди, оскільки такий, на думку колегії суддів, визначений з врахуванням принципу розумності та справедливості, з врахуванням характеру й обсягу моральних страждань позивача та з врахуванням обставин даної справи, зокрема, відсутності вини відповідача у заподіянні такої.

Доводи скарга про недоведеність позивачем факту заподіяння йому моральної шкоди колегія суддів вважає безпідставними, оскільки сам лише факт загибелі батька позивача, спричиненої дорожньо-транспортною пригодою за участі поїзда, як джерела підвищеної небезпеки, шляхом його смертельного травмування, свідчить про заподіяння позивачу - сину померлого глибоких і тривалих моральних страждань, пов`язаних з невідворотною втратою близької людини.

Інші доводи скарги правильних висновків суду не спростовують, підстав для задоволення скарги та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі регіональної філії «Львівська залізниця» залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 25 липня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 23 січня 2025 року.

Головуючий: Н.П. Крайник

Судді Я.А. Левик

М.М. Шандра