ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/4059/22 Номер провадження 22-ц/814/123/25Головуючий у 1-й інстанції Потетій А.Г. Доповідач ап. інст. Бутенко С. Б.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2025 року м. Полтава

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

Головуючого судді Бутенко С. Б.

Суддів Дряниці Ю. В., Пікуля В. П.,

за участю секретаря: Ракович Д. Г.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Костянецького Антона Григоровича

на рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 20 лютого 2024 року у складі судді Потетія А. Г.

у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності за набувальною давністю та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя,

в с т а н о в и в:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним позовом до ОСОБА_2 та просила суд визнати за нею право власності в порядку набувальної давності на нерухоме майно, а саме: на частку ОСОБА_2 у праві спільної сумісної власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , а також стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 26.12.1991 за договором купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі за № 139, вона придбала у радгоспу Імені Т. Г. Шевченка Полтавської області трикімнатну квартиру зі всіма зручностями АДРЕСА_2 , загальною площею 66,3 кв.м, житловою площею 39,7 кв.м

На підставі дозвільних документів, а саме: розпорядження голови районної державної адміністрації «Про дозвіл на будівництво індивідуальних будинків в населених пунктах району» № 410 від 31.07.1997 та проекту забудови земельної ділянки індивідуального забудовника, нею законно здійснено добудову до квартири, внаслідок чого її розміри збільшились, а саме: загальна площа квартири стала 83,8 кв.м, житлова - 55,5 кв.м. Гараж, передбачений проектом, побудований так і не був.

Право власності на зазначену квартиру загальною площею 83,8 кв.м, житловою площею 55,5 кв.м на підставі договору купівлі-продажу від 26.12.1991 № 139 зареєстровано за нею 04.10.2016 у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 240.

З 1979 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 . У травні 1997 року шлюбні відносини між ними фактично припинилися та на підставі рішення Полтавського районного суду від 15.12.1997 шлюб було розірвано. Неповнолітні діти ОСОБА_3 , 1980 року народження, та ОСОБА_4 , 1984 року народження, залишились проживати з нею.

Після розірвання шлюбу з відповідачем спір про майно колишнього подружжя ніколи не виникав, позов до суду не подавався, тому після того як шлюбні відносини з відповідачем були фактично припинені, вона користувалась вказаною квартирою, як своєю власністю, та завжди вважала, що є єдиним законним власником квартири. Колишньому чоловіку залишився їх спільний бізнес. Також вона не зверталася до суду з позовом про стягнення аліментів.

У вказаній квартирі вона постійно проживає з 1988 року по теперішній час, дбає про належний стан квартири, сплачує комунальні послуги.

Проте, 14.01.2021, маючи намір продати свою квартиру, вона звернулася до приватного нотаріуса Полтавського районного нотаріального округу Негоди І. І., яка своєю постановою від 14.01.2021 відмовила у вчиненні нотаріальної дії з мотивів, що вказана квартира є спільним майном подружжя.

Після винесення нотаріусом цієї постанови вона дізналась, що квартира є спільним майном подружжя, хоча завжди вважала її своєю власністю, оскільки у документах на право власності на квартиру вона є її єдиним власником. Часткою відповідача у спільній власності на квартиру добросовісно заволоділа у 1997 році, коли припинились шлюбні відносини, і їй залишилась уся квартира. Відповідач не користується цією квартирою з 1997 року, після припинення шлюбних відносин, ніколи про свої права на частку у квартирі не заявляв, до суду з позовом про поділ майна подружжя не звертався, за адресою спірної квартири ніколи не з`являвся, участь в утриманні квартири не брав.

Зазначене, на думку позивачки, підтверджує факт добросовісності заволодіння нею часткою відповідача у спільній квартирі більше десяти років, тому, відповідно до частини першої статті 344 ЦК України наявні підстави для визнання за нею права власності на частку відповідача у спільній сумісній власності на квартиру за набувальною давністю.

У листопаді 2022 року ОСОБА_2 подав зустрічний позов до ОСОБА_1 , який уточнив 14.11.2023 та остаточно просив суд відмовити у задоволенні позову ОСОБА_2 та в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , в складі приміщень: 1-а кімната (3) площею 17,8 кв. м, 2-а кімната (4) площею 15,9 кв. м, 3-я кімната (9) площею 10,0 кв. м, 4-а кімната (10) площею 11,8 кв. м, коридор (1) площею 5,4 кв.м, коридор (2) площею 7,2 кв.м, санвузол (7) площею 3,0 кв.м, кухня (18) площею 10,6 кв.м, лоджія (з к=0,5) площею 2,1 кв.м, загальна площа 83,8 кв.м, житлова площа 55,5 кв.м, одне відділення сараю у підвалі (1) площею 14,6 кв.м., а також стягнути з позивачки на його користь судовий збір за подання позову до суду та витрати на правничу допомогу адвоката у справі у сумі 10 000 грн.

Зустрічний позов мотивовано тим, що спірну квартиру було придбано ОСОБА_1 під час перебування у шлюбі, за спільні кошти подружжя у розмірі 16 432 карбованців, які вони спільно з позивачкою збирали та виплачували. Під час перебування у шлюбі до належної їм квартири була здійснена прибудова, у зв`язку із чим площа квартири збільшилась.

У 1997 року їх шлюбні відносини фактично припинилися, рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 15.12.1997 шлюб між ними розірвано. Після розірвання шлюбу між ними була домовленість, яка полягала у тому, що він допомагає та матеріально утримує спільних дітей, переїжджає жити до іншої квартири, не знімаючись з реєстраційного обліку. Він ніколи не відмовлявся від належної йому на праві спільної сумісної власності квартири. Після розірвання шлюбу постійно спілкувався з позивачкою та спільними дітьми, виховував та матеріально допомагав дітям. До 10 січня 2001 року його місце реєстрації проживання було зареєстроване за адресою спірної квартири, про що свідчить відмітка в паспорті громадянина України. Вказував, що правові підстави визнання за позивачкою права власності на його частку у спірній квартирі за набувальною давністю відсутні.

Наполягав на тому, що ним не пропущений строк позовної давності, оскільки про порушення свого права співвласника квартири він дізнався 26.10.2022 в день отримання судової повістки та копії позовної заяви ОСОБА_1 .

Рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 20 лютого 2024 року у задоволенні первісних позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено.

В порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину квартири за адресою: АДРЕСА_1 , в складі приміщень: 1-а кімната (3) площею 17,8 кв.м., 2-а кімната (4) площею 15,9 кв.м., 3-я кімната (9), площею 10,0 кв.м., 4-а кімната (10) площею11,8 кв.м., коридор (1) площею 5,4 кв.м., коридор (2) площею 7,2 кв.м., санвузол (7) площею 3,0 кв.м., кухня (18) площею 10,6 кв.м., лоджія (з к=0,5) площею 2,1 кв.м., загальна площа 83,8 м.кв., житлова площа 55,5 м.кв., одне відділення сараю у підвалі (1) площею 14,6 кв.м.

Вирішено питання розподілу судових витрат. Стягнуто з ОСОБА_1 в дохід держави недоплачений судовий збір в розмірі 2 041,50 грн.

Стягнуто ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені витрати на сплату судового збору в розмірі 3 041,50 грн.

Рішення суду першої інстанції мотивовано відсутністю підстав для задоволення первісного позову ОСОБА_1 та обґрунтованістю зустрічного позову ОСОБА_2 , оскільки квартиру було придбано у період шлюбу сторін за спільні кошти подружжя, відповідно ОСОБА_1 достовірно знала, що ОСОБА_2 є співвласником спірної квартири, від свого права на спільне майно він ніколи не відмовлявся, а його не проживання у квартирі не впливає на обсяг його прав, у тому числі права на визначення частки у праві спільної сумісної власності на квартиру.

Не погодившись з вказаним рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Костянецький А. Г. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 відмовити повністю, а первісний позов ОСОБА_1 задовольнити повністю.

Доводи апеляційної скарги ґрунтуються на тому, що місцевий суд не врахував, що на час припинення шлюбних відносин прибудова до квартири не була добудована, здана в експлуатацію та на квартиру не було зареєстровано право власності, а тому дійшов помилкового висновку, що 31.07.1997 до належної сторонам квартири була здійснена законна добудова, яка зроблена у відповідності до проекту забудови земельної ділянки індивідуального забудовника, виданого 07.08.1997 на підставі розпорядження № 410 від 31.07.1997. Таким чином, суд першої інстанції недостатньо дослідив обставини справи в частині того, коли до квартири була добудована прибудова, коли вона здана в експлуатацію та зареєстрована як об`єкт нерухомого майна, оскільки на підставі розпорядження від 31.07.1997 було надано лише дозвіл на будівництво, і це розпорядження не є актом прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта.

Крім того, на час видачі ОСОБА_1 проекту забудови земельної ділянки від 07.08.1997 вони з відповідачем вже не підтримували шлюбних відносин та не вели спільного господарства, добудову вона робила не за спільні кошти подружжя, показам свідків в цій частині місцевий суд належної оцінки не надав.

Відтак висновок суду про те, що здійснена до квартири прибудова є спільним майном подружжя та підлягає поділу є помилковим, не відповідає зібраним у справі доказам та суперечить положенням статей 182, 331 ЦК України.

Вказує, що місцевий суд не встановив весь обсяг спільного майна, крім квартири вони мали у спільній власності ще й транспортні засоби, про поділ яких відповідачем заявлено не було, тобто відповідач приховав частину спільного майна подружжя, заявивши вимоги про поділ тільки спірної квартири, що є несправедливим та непропорційним по відношенню до позивача.

На думку апелянта, вказане є підставою для відступу від засад рівності часток подружжя у разі задоволення зустрічного позову та виділення 1/4 частини спірної квартири ОСОБА_2 та 3/4 частини - ОСОБА_1 .

Зазначає також, що суд дійшов помилкового висновку про те, що позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_2 не пропущена позовна давності, оскільки про порушення своїх прав на спірну квартиру він дізнався раніше, ніж з дати отримання судової повістки у даній справі (26.10.2022), а саме на початку травня 1998 року, коли прийшовши до неї додому між ними виникла сварка, у якій вона отримала тілесні ушкодження, що підтверджується висновком судово-медичного експерта від 06.05.1998, що також вбачається з показів допитаних у суді свідків.

У процесі розгляду справи сам відповідач надавав суперечливі пояснення, спочатку вказував, що позивач чинила перешкоди у користуванні ним спірною квартирою, а потім подав письмові пояснення протилежного характеру, зазначаючи, що вона не порушувала його прав, як співвласника. Проте місцевий суд не дотримався положень частини другої статті 82 ЦПК України та залишив без належної уваги цей факт.

Вважає, що рішення суду є несправедливим до позивача, оскільки після розірвання шлюбу відповідач присвоїв собі їх спільне майно, зокрема, транспортні засоби та товари в обороті бізнесу, та, враховуючи значний проміжок часу, вказане майно знецінилось, а товари, що були в обороті, вже не перебувають у його володінні

Щодо первісного позову вказував, що ніякої згоди у будь-якій формі на проживання у спірній квартирі відповідач позивачці не надавав, доказів цього матеріали справи не містять, а той факт, що ОСОБА_2 не скористався правом на поділ спільного майна подружжя може свідчити про пропуск позовної давності, але аж ніяк не про надання згоди на проживання.

Наголошує, що ОСОБА_1 фактично добросовісно заволоділа квартирою у 1997 році після фактичного припинення шлюбних відносин з ОСОБА_2 , її поведінка була добросовісною, з цього моменту вона відкрито та безперервно володіє квартирою, дбає про належний стан, сплачує комунальні послуги, а тому місцевий суд дійшов помилкового висновку, що спірна квартира не може бути об`єктом права власності за набувальною давністю.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів апеляційного суду, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали справи, дійшла висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, виходячи з наступного.

Частиною третьою статті 3 ЦПК України встановлено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Згідно частин першої, другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374, статті 375 ЦПК України, за результатами розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

По справі встановлено, що з 09.06.1979 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Полтавського районного суду від 15 грудня 1997 року у справі № 2-332/1997.

За час шлюбу, за договором купівлі-продажу від 26 грудня 1991 року, укладеним між ОСОБА_1 та радгоспом Імені Т. Г. Шевченка Полтавської області та зареєстрованим за № 139, подружжям було придбано квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 66,3 кв.м, житловою площею 39,7 кв.м.

На підставі розпорядження Полтавської РДА № 410 від 31.07.1997 та у відповідності до проекту забудови земельної ділянки індивідуального забудовника за замовленням № 265 від 25.06.1997, виданим 07.08.1997, було узаконено добудову до належної сторонам квартири, внаслідок чого загальна площа квартири збільшилась до 83,8 кв.м, житлова площа - до 55,5 кв.м.

Згідно з довідкою Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» від 29.09.2016 № 8963 здійснена добудова кімнати та коридору згідно з розпорядженням голови районної державної адміністрації від 31.07.1997 року № 410 з оздобленням стін демонтажем та встановленням перегородок, переплануванням підсобних приміщень не являється самочинним переплануванням згідно Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001.

04 жовтня 2016 року на підставі договору купівлі-продажу № 139 від 26.12.1991, виданого виконкомом Щербанівської сільської ради народних депутатів Полтавського району Полтавської області, у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно зареєстровано право приватної власності ОСОБА_1 на об`єкт житлової нерухомості - квартиру загальною площею 83,8 кв.м, житловою площею 55,5 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна - 240.

14 січня 2021 року ОСОБА_1 звернулась до приватного нотаріуса Полтавського районного нотаріального округу Негоди І. В. з наміром посвідчити договір купівлі-продажу, а саме: продати належну їй квартиру АДРЕСА_2 , проте постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 14.01.2022 у посвідченні договору купівлі-продажу їй було відмовлено, оскільки на підставі наданих документів - договору купівлі-продажу, посвідченого 26 грудня 1991 року виконавчим комітетом Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області за № 139 та рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 15.12.1997 про розірвання шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , яке набрало законної сили 25.12.1997, нотаріусом встановлено, що вказане нерухоме майно придбане в період зареєстрованого шлюбу (шлюб зареєстровано 09.06.1979 Чернівецьким міським ЗАГС) з ОСОБА_2 та є спільним майном подружжя, що вимагає наявність письмової згоди іншого з подружжя, справжність підпису якого на заяві про таку згоду має бути нотаріально засвідчена.

Відповідно до статті 22 КпШС України, який був чинним на час придбання спірної квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу.

Суд може визнати майно, нажите кожним з подружжям під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них.

Якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу (частина перша статті 29 КпШС України).

Аналогічні норми містяться у статтях 68, 69, 70 СК України, згідно яких розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) вказано, що розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.

Враховуючи зазначені норми та встановлені фактичні обставини справи, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що спірна квартира була придбана за час шлюбу сторін та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, отже, кожен з них має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Оскільки між колишнім подружжям на час розгляду справи не було досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, суд правильно визнав обґрунтованими вимоги зустрічного позову ОСОБА_2 .

Заперечуючи проти задоволення судом зустрічного позову ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, апелянт вказує на пропуск позовної давності, початок перебігу якої пов`язує із подіями, що сталися у 1998 році, коли між сторонами виник конфлікт з приводу спільного майна подружжя і ОСОБА_2 був позбавлений сукупності правомочностей власника, а саме: не користувався, не володів та не розпоряджався спірним майном більше 24 років.

Частиною третьою статті 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності.

Згідно зі статтею 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Статтею 76 ЦК УРСР встановлено, що перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені у частині першій статті 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила.

При виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду України від 23.09.2015 у справі № 6-258цс15 висловлено правову позицію, яка підтримана Верховним Судом, що позовна давність обчислюється від дня, коли один зі співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років із дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності.

Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати розірвання шлюбу в державних органах РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19), від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19), від 13 липня 2020 року у справі № 570/4234/16-ц (провадження № 61-15213ск19), від 26 січня 2023 року у справі № 296/1550/20 (провадження № 61-11105св21)).

У справі, що переглядається, у відзиві на зустрічну позовну заяву відповідач ОСОБА_1 просила застосувати позовну давність у три роки, посилаючись на те, що позивачу ОСОБА_2 з травня 1998 року було достеменно відомо про порушення (невизнання відповідачем) його права власності на спільне майно подружжя. Проте, такі доводи відповідача за зустрічним позовом не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи в суді.

Виникнення між сторонами конфлікту, а також наявність у ОСОБА_1 у травні 1998 року легких тілесних ушкоджень, що потягли за собою короткочасний розлад здоров`я, само по собі не підтверджує факт невизнання або оспорення права ОСОБА_2 на спільне майно. По справі встановлено, що після припинення шлюбних відносин позивач ОСОБА_2 не втрачав можливості володіти, користуватись та розпоряджатись спільною квартирою, тривалий час він залишався зареєстрованим у цій квартирі та мав до неї доступ, тому підстав вважати, що його право порушене, у нього не було. При цьому факт не проживання у квартирі не позбавляє його права на частку у спільному майні подружжя, а власне сприйняття ОСОБА_1 одноосібного права на квартиру, придбану під час шлюбу сторін, без спростування права спільної сумісної власності в установленому законом порядку не є достатньою підставою для твердження про виникнення між сторонами спору щодо спільного майна після розірвання шлюбу.

Як зазначено у постанові Верховного Суду від 26 січня 2023 року у справі № 296/1550/20 (провадження № 61-11105св21), не користування колишнім подружжям майном, яке було набуто у шлюбі, після його розірвання не позбавляє його/її права власності на це майно. Якщо частка у спільному майні подружжя потребує утримання, збереження, догляду (зокрема, квартира), той з (колишнього) подружжя, який продовжує користуватися цим майном та утримувати його, має право вимагати від другого з колишнього подружжя відповідної матеріальної (грошової) компенсації понесених витрат.

Таким чином, колегія суддів апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції, що зустрічний позивач ОСОБА_2 не пропустив строк позовної давності, оскільки спір між сторонами про поділ спільного майна подружжя виник після звернення ОСОБА_1 до суду із позовом про визнання за нею права на спірне майно за набувальною давністю у вересні 2022 року, а доводи апелянта про те, що ОСОБА_2 довідався про порушення свого права у травні 1998 року ґрунтуються виключно на припущеннях та не підтверджуються належними та допустимими доказами у справі.

В частині доводів апеляційної скарги щодо часток сторін у праві спільної власності на спірну квартиру, колегія суддів виходить з наступного.

Відповідно до частин третьої-п`ятої статті 357 ЦК України співвласник має право на відповідне збільшення своєї частки у праві спільної часткової власності, якщо поліпшення спільного майна, які не можна відокремити, зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна. Співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди може зробити у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, якщо це не порушує їхніх прав. Така добудова (прибудова) є власністю співвласника, який її зробив, і не змінює розміру часток співвласників у праві спільної часткової власності. Поліпшення спільного майна, які можна відокремити, є власністю того з співвласників, який їх зробив, якщо інше не встановлено домовленістю співвласників.

Отже, співвласник наділений правом вимагати збільшення своєї частки за обов`язкової наявності таких чотирьох умов: 1) поліпшення спільного майна не можна відокремити від спільного об`єкта. При цьому мається на увазі не технічна неможливість відокремлення поліпшень від речі, а неможливість відокремлення їх без пошкодження або істотного знецінення речі. Якщо виходити із змісту частини першої статті 187 ЦК України, нерозривний зв`язок поліпшень з річчю має місце у тому випадку, коли відділення поліпшень має наслідком пошкодження або істотне знецінення безпосередньо основної речі, від якої були відокремлені поліпшення, а не самих поліпшень; 2) поліпшення зроблені за кошти цього співвласника, без залучення коштів інших співвласників. Якщо кошти, за рахунок яких були зроблені поліпшення, не належать співвласнику, поліпшення вважатимуться майном, набутим ним без достатньої правової підстави (глава 83 ЦК України); 3) поліпшення були зроблені за згодою всіх інших співвласників; 4) при здійсненні поліпшень було додержано порядок використання спільного майна, тобто загальні засади володіння та користування спільним майном, визначені законом, а також умови володіння та користування спільним майном у відповідності з домовленістю між співвласниками.

У разі якщо співвласник житлового будинку, іншої будівлі, споруди зробив у встановленому законом порядку за свій рахунок добудову (прибудову) без згоди інших співвласників, він набуває право власності на таку добудову (прибудову) виключно, якщо це не порушує прав інших співвласників.

Частки співвласників можуть бути змінені на підставі договору між співвласниками або на підставі судового рішення. За відсутності хоча б однієї із наведених умов поліпшення жодним чином не вплине на зміну часток у праві спільної часткової власності.

Правила частини третьої статті 357 ЦК України стосуються випадків, коли внаслідок здійснених поліпшень спільного майна співвласник вимагає від інших співвласників збільшення своєї частки у цьому майні. Такі поліпшення повинні стосуватися як частки співвласника, який бажає збільшення його частки, так і іншого (інших) співвласника (співвласників) спільного майна. При цьому обов`язковим для такого збільшення є дотримання співвласником передумов, визначених цією статтею, зокрема таких: поліпшення спільного майна не можна відокремити, поліпшення зроблені ним своїм коштом за згодою всіх співвласників, з додержанням встановленого порядку використання спільного майна.

Якщо ж поліпшення здійснено тільки у частці одного співвласника шляхом добудови (прибудови) та не стосуються інших часток у спільному майні, то застосовуються положення частини четвертої статті 357 ЦК України, відповідно до яких не відбувається зміна розміру часток співвласників у спільному майні та не вимагається обов`язкової згоди інших співвласників на таку перебудову за умови, що вона не порушує їхніх прав та здійснена із дотриманням встановленого законом порядку.

У ЦК України встановлюються особливі правила щодо добудови (прибудови), здійсненої одним із співвласників житлового будинку, іншої будівлі або споруди.

Така добудова (прибудова) не є об`єктом права спільної власності і жодним чином не впливає на розмір часток, а стає об`єктом права власності лише того співвласника, який її зробив, за таких умов: 1) добудова (прибудова) зроблена за рахунок лише цього співвласника, а не інших співвласників; 2) добудова (прибудова) здійснена у встановленому законом порядку, що є необхідною передумовою для державної реєстрації права на нерухоме майно і набуття права власності на нього (абзац третій частини другої статті 331 ЦК України); 3) добудова (прибудова) не порушує прав інших співвласників, наприклад, не створює для них перешкод у користуванні майном, яке вони здійснюють згідно з домовленістю між собою (частини другої статті 358 ЦК України) (див. постанови Верховного Суду від 03 грудня 2019 року та 28 вересня 2022 року у справі № 761/34735/17 (провадження № 61-9064св19)).

Водночас матеріали справи не містять доказів, що добудова до належної сторонам квартири була зроблена лише за рахунок коштів ОСОБА_1 без залучення коштів іншого співвласника - ОСОБА_2 , оскільки на момент припинення шлюбу сторін вказана добудова вже була споруджена, що підтверджується як поясненнями сторін, так і показаннями свідків, а також розпорядженням Полтавської РДА від 31.07.1997 № 410, яким було узаконено добудову до квартири згідно проекту забудови земельної ділянки індивідуального забудовника за адресою: АДРЕСА_1 , виготовленого на замовлення ОСОБА_1 № 265 від 25.06.1997.

Час узаконення права власності на майно, набуте під час шлюбу, на обсяг права спільної сумісної власності подружжя не впливає.

Доказів спорудження прибудови за рахунок лише власних коштів ОСОБА_1 суду не надала, а, посилаючись на здійснення поліпшень спільного майна після припинення шлюбних відносин з відповідачем, обсягу таких поліпшень та неможливості їх відокремлення від спільного нерухомого майна без його пошкодження або істотного знецінення в установленому порядку не довела.

Згідно вимог статей 12, 81 ЦПК України обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони, кожна сторона повинна довести суду обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частини перша, друга статті 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).

По справі встановлено, що договір щодо поділу спільного майна подружжя із визначенням часток кожного із співвласників між сторонами не укладався, частки із спільного нерухомого майна в натурі не виділялись, а отже, з огляду на правовий режим спірного майна - спільна власність без визначення часток, питання здійснення поліпшень нерухомого майна має вирішуватись за обоюдною згодою співвласників та за відсутності сукупності необхідних для цього умов здійснена добудова до спірного нерухомого майна не впливає на розмір часток кожного з колишнього подружжя, а також не належить до об`єктів права особистої приватної власності одного з них та підлягає поділу між сторонами у складі спільного майна з урахуванням принципу рівності часток подружжя. На розмір ідеальної частки подружжя не впливає також наявність іншого майна на час розірвання шлюбу сторін, питання щодо поділу якого не є предметом спору у цій справі.

Таким чином, з огляду на встановлені судом дійсні обставини справи, колегія суддів відхиляє як безпідставні доводи апелянта щодо частки ОСОБА_2 у спірному нерухомому майні та погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині задоволення зустрічного позову ОСОБА_2 , яке є законним та обґрунтованим.

В частині первісного позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції також дійшов правомірних висновків про відсутність передбачених статтею 344 ЦК України підстав для набуття нею права власності на квартиру за давністю володіння.

Згідно з частинами першою та четвертою статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.

Аналіз указаної норми дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно.

При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності.

Отже суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.

Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном.

Натомість у цій справі встановлено, що позивач ОСОБА_1 завжди знала, що квартира є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та користуючись квартирою за згодою іншого співвласника - ОСОБА_2 вона реалізовувала своє право на спільне майно, що виключає сам факт заволодіння чужим майном та добросовісність позивача, яка не могла не знати про відсутність у неї підстав для набуття у такий спосіб права власності на квартиру в цілому.

Непроживання відповідача ОСОБА_2 у спірній квартирі та непред`явлення ним позову про поділ майна подружжя після розірвання шлюбу сторін не позбавляє його права власності на спільне майно та не свідчить, що він відмовився від своїх прав на квартиру, тому доводи апеляційної скарги представника позивача є безпідставними та не доводять визначених статтею 334 ЦК України правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку про залишення апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Костянецького А. Г. без задоволення, а оскаржуваного рішення суду першої інстанції - без змін, як ухваленого з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Костянецького Антона Григоровича - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 20 лютого 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. Б. Бутенко

Судді Ю. В. Дряниця

В. П. Пікуль