Житомирський апеляційний суд
Справа №283/1249/24 Головуючий у 1-й інст. Ярмоленко В. В.
Категорія 72 Доповідач Павицька Т. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2025 року Житомирський апеляційний суд в складі:

головуючого Павицької Т.М.,

суддів Борисюка Р.М., Коломієць О.С.

за участю секретаря судового засідання Трикиши Ю.О.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі цивільну справу №283/1249/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей виконавчого комітету Малинської міської ради Житомирської області про позбавлення батьківських прав та зміну розміру стягуваних аліментів, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Малинського районного суду Житомирської області від 19 листопада 2024 року, ухвалене під головуванням судді Ярмоленко В.В. в м. Малин Житомирської області,

в с т а н о в и в :

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому просила:

- позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;

- змінити розмір аліментів, які стягуються із ОСОБА_2 відповідно до рішення Малинського районного суду Житомирської області від 24 листопада 2014 року на підставі виконавчого листа №2/283/840/2014 на її користь на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з 600 грн щомісячно на 1/4 частину всіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття.

В обґрунтування позову зазначала, що 29 червня 2013 року між нею та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. Вказує, що від даного шлюбу у них народилася дочка ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Зазначає, що рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 24 листопада 2024 року з відповідача на її користь стягнуто аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 600,00 грн щомісячно, починаючи з 15.10.2024 та до досягнення нею повноліття. Вказує, що зазначеним вище рішенням було встановлено, що станом на 24 листопада 2014 року ОСОБА_2 разом з нею не проживав, матеріальної допомоги на утримання дитини не надавав, її життям не цікавився. Відповідач, проживаючи окремо та будучи працездатним, ухилявся від виконання обов`язку по утриманню дитини, яка проживає разом з матір`ю та повністю знаходиться на її утримання, чим ставить її в скрутне матеріальне становище, оскільки вона ніде не працює у зв`язку з перебуванням у відпустці по догляду за дитиною. В період спільного проживання в шлюбі, відповідач неодноразово повертався додому в стані алкогольного сп`яніння та застосовував, до неї фізичну силу в присутності малолітньої доньки, а також погрожував фізичною розправою. Донькою майже не цікавився і участі в її вихованні не приймав.

Зазначає, що 10 липня 2014 року після останнього побиття вона зібрала речі дитини та наступного дня переїхала з дитиною до батьків. Вказує, що рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 21 січня 2015 року шлюб було розірвано, а дочку ОСОБА_4 залишено на її вихованні. Стверджує, що з 2014 року по червень 2016 року відповідач не бачив та не цікавився життям дочки взагалі. В червні 2016 року дитину бачив три рази, після чого до дня подання позову відповідач взагалі не бачив дитини, не цікавиться її життям та не надає жодного виду матеріальної допомоги. З дня винесення судового рішення про стягнення аліментів і по день звернення до суду дитина жодного разу не отримала від батька аліментів. Вказує, що станом на квітень 2024 року сукупний розмір заборгованості по аліментах становить 152 023,80 грн.

Зазначає, що на день звернення з позовом дочка проживає з нею та повністю перебуває на її утриманні. Дочка навчається у 5-Б класі Малинського ліцею №4. Батько дитини не цікавиться її шкільним життям та інтересами, не відвідує класні збори, не бере участі у її вихованні. Дитина знаходиться на повному її утриманні. За наведених вище умов вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав. Окрім того вказує, що розмір стягуваних аліментів, а саме 600,00 грн не відповідає інтересам дитини, а тому наявні підставі для зміни розміру аліментів, оскільки відповідач має постійне місце роботи та отримує заробітну плату. Враховуючи вищевикладене просила задовольнити позов в повному обсязі.

Заочним рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 19 листопада 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Попереджено ОСОБА_2 про необхідність зміни ставлення до виховання та утримання ОСОБА_3 , поклавши на орган опіки та піклування виконавчого комітету Малинської міської ради контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Змінено розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на підставі рішення Малинського районного суду Житомирської області від 24 листопада 2014 року. Стягнуто з ОСОБА_2 аліменти на користь ОСОБА_1 на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили та до досягнення дитиною повноліття. В решті вимог позову відмовлено за безпідставністю. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави 1211,20 грн судового збору.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, у якій просить його скасувати в оскаржуваній частині та ухвалити нове судове рішення, яким позбавити батьківських прав ОСОБА_2 відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене із неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права. Вказує, що дитина з 17.06.2017 фактично проживає з нею у новій, благополучній сім`ї, де створені усі умови для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Стверджує, що дочка вітчима називає татом, а рідного батька вона не бачила і не знає його. Зазначає, що суд першої інстанції не дав належної оцінки обставинам справи, які були встановлені рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 24 листопада 2014 року. Звертає увагу на те, що відповідач на судові засідання не з`являвся, про причини неявки в суд не повідомляв. Вказує, що відповідач до органу опіки та піклування по питанню участі у вихованні дитини жодного разу не з`являвся, жодних дій, які б свідчили про його бажання брати участь у вихованні дитини не вчиняв. Звертає увагу на те, що відповідач впродовж тривалого часу не тільки свідомо ухиляється від участі у вихованні дитини, але й навмисно ігнорує явку до судових органів за їх неодноразовими викликами, що свідчить про його байдуже ставлення не тільки до його дитини, але й до судових органів. Вважає, що посилання суду першої інстанції на практику ЄСПЛ, Верховного Суду є невірними, оскільки інтереси дитини є важливішими. Зазначає, що судом першої інстанції неправомірно не враховано висновок органу опіки та піклування щодо позбавлення батьківських прав відповідача.

Підкреслює, що відповідач ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться її навчанням, станом здоров`я, самоусунувся від участі у спілкуванні з дитиною, тобто покладених законом на батьків обов`язків не виконує, не бере будь-якої участі у вихованні доньки. Крім того звертає увагу на те, що поданий позов заявлений в умовах воєнного стану, і можуть виникнути різні непередбачувані обставини, коли необхідно буде виїхати за кордон з дитиною, а за відсутності згоди іншого з батьків такий виїзд може бути не можливим. За наведених вище умов вважає, що наявні всі підстави для позбавлення відповідача батьківських прав відносно доньки ОСОБА_4 . Враховуючи вищевикладене просить заочне рішення Малинського районного суду Житомирської області від 19 листопада 2024 року в частині відмови у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 скасувати та ухвалити у вказаній частині нове судове рішення про задоволення вказаної позовної вимоги.

Рішення суду першої інстанції переглядається лише в частині вирішення питання про позбавлення батьківських прав, а тому в іншій частині не переглядається судом апеляційної інстанції на предмет законності та обґрунтованості.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірваний заочним рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 21 січня 2015 року, справа №283/2969/14-ц.

Сторони є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Наведене підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 від 30.07.2013.

Заочним рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 24 листопада 2014 року по справі №283/2968/14-ц, вирішено стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в твердій грошовій сумі в розмірі 600,00 грн щомісячно, починаючи з 15.10.2014 та до досягнення нею повноліття.

На підставі вказаного вище рішення суду 05.12.2014 видано виконавчий лист №2/283/840/2014.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 17.06.2017, у зв`язку з реєстрацією шлюбу з ОСОБА_6 , ОСОБА_1 змінила прізвище на « ОСОБА_1 ».

Згідно довідки №43 від 28.03.2024, ОСОБА_3 навчається в 5-му класі Малинського ліцею №4, батько ОСОБА_2 шкільним життям дитини не цікавиться, не бере участі у її вихованні.

Позивачка з донькою проживають за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджено витягом №2296 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 13.04.2024.

Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, ОСОБА_2 станом на 26.04.2024 має заборгованість у розмірі 152 023,80 грн.

Відповідно до листа Управління забезпечення примусового виконання рішень у м. Києві та Київські області №30772/3.2-24вх.П-7046-24 від 10.06.2024, у Вишневому відділі ДВС у Бучанського району Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) з 04.05.20217 перебуває виконавче провадження НОМЕР_3 з примусового виконання виконавчого листа Малинського районного суду Житомирської області №2/283/840/2014 про стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_8 аліменти на утримання дитини в розмірі 600,00 грн щомісячно, починаючи з 15.10.2014 та до досягнення дитиною повноліття. Станом на 31.05.2024 розмір заборгованості ОСОБА_2 по сплаті аліментів становить 154 045,20 грн.

Згідно з актом обстеження умов проживання від 07.08.2024, працівниками служби у справах дітей виконавчого комітету Малинської міської ради обстежено умови проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає в АДРЕСА_1 . Умови проживання задовільні, помешкання укомплектовано необхідними меблями та технікою, в будинку чисто. Для дитини наявне окреме спальне місце, наявні одяг та взуття відповідно віку та сезону. З бесіди з дитиною та матір`ю з`ясовано, що ОСОБА_2 не бере участі у житті та вихованні дитини з 2014 року, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає.

Відповідно до висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Малинської міської ради №508 від 09.10.2024, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав батька ОСОБА_2 відносно його неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відмовляючи у задоволенні позову в частині позбавлення батьківських прав, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано належних, допустимих і безсумнівних доказів, які б свідчили про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, свідоме нехтування ним своїми обов`язками. Також, позивачем не підтверджені належними та допустимими доказами факт систематичного, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків. Також, судом першої інстанції не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та вплив, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про таке попередження відповідача. Позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно дитини є свідомим нехтуванням своїми батьківськими обов`язками та наявність в його діях вини, а в матеріалах справи відсутні такі докази.

Перевіряючи законність рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині, колегія суддів враховує наступне.

Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Звертаючись до суду з позовними вимогами про позбавлення батьківських прав, ОСОБА_1 посилалася на те, що ОСОБА_2 ухиляється від виконання батьківських обов`язків відносно його малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , не цікавиться життям доньки, не займається її вихованням, не забезпечує матеріально.

Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про охорону дитинства» забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити.

Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно з частинами першою-четвертою статті 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Частиною першою статті 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Згідно з частиною першою статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Тлумачення змісту частини першої статті 164 СК України дає підстави для висновку, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

У частині першій статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Відповідно до частини першої статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і потрібно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

ЄСПЛ у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

У рішенні від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

У справі «Ілля Ляпін проти росії» (заява (№70879/11) ЄСПЛ також наголошував на тому, що позбавлення особи її/його батьківських прав є особливо кардинальним заходом, який позбавляє батька/матір сімейного життя з дитиною, та не відповідає меті їх возз`єднання, зазначивши при цьому, що наявність сімейних зв`язків між подружжям та дитиною, про які вони дійсно піклуються, мають бути захищені відповідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання. Попри це в першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц та Верховним Судом у постановах: від 02 грудня 2020 року у справі №180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі №760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі №753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі №552/2947/19 та у постанові від 24 квітня 2019 року у справі №300/908/17.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини.

Подібний висновок викладено у постанові від 06 травня 2020 року у справі №753/2025/19.

Зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оцінювальний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин.

За положенням частини шостої статі 19 СК України, суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Судам необхідно мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Самі по собі встановлені судами факти, що батьки спілкуються з дитиною, забезпечують її матеріально, беруть участь у вихованні не у достатній мірі не може бути підставою для позбавлення батьківських прав. Інтереси дитини полягають в тому, щоб забезпечити її право на потребу у любові, піклуванні та матеріальній забезпеченості (стаття 5 Декларації про соціальні та правові принципи, що стосуються захисту і благополуччя дітей, особливо у разі передачі дітей на виховання та їх усиновлення на національному і міжнародному рівнях від 03 грудня 1986 року).

Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Аналізуючи встановлені факти у контексті позбавлення батьківських прав, суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину та освідомлення цього самою дитиною вже несе в собі негативний вплив на її свідомість та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини (постанова Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі №461/7387/16-ц).

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, вказаний правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі №638/16622/17, від 13 квітня 2020 року у справі №760/468/18, від 29 квітня 2020 року у справі №522/10703/18, від 11 вересня 2020 року у справі №357/12295/18, від 29 липня 2021 року у справі №686/16892/20. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частиною другою статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Згідно зі статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення останнього батьківських прав, покладено на позивачку.

У справі, що переглядається встановлено, що позивач не надала беззаперечних доказів, які б свідчили про наявність винної поведінки відповідача по ухиленню від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини, або інших обставин, які в силу приписів частини першої статті 164 СК України є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав.

Відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність достатніх підстав для позбавлення відповідача батьківських прав як і гострої соціальної необхідності у цьому, тому такий захід впливу не є необхідним у демократичному суспільстві і суд першої інстанції діяв у межах своєї дискреції.

Суд першої інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про те, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дітей на їх виховання, захист їх інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дітьми, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено.

Суд першої інстанції врахував, що позбавлення батьківських прав є виключним заходом впливу на батьків, а висновок органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його неповнолітньої доньки є недостатньо обґрунтованим, оскільки складений без врахування всіх обставин справи, зокрема, без з`ясування причин нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, оскільки докази, подані позивачкою, не свідчать про свідоме ухилення відповідача від виконання батьківських обов`язків, а також про необхідність застосування такого виключного заходу саме в інтересах доньки.

Натомість необґрунтоване та передчасне (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини.

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», пункт 49). Наявності таких обставин у цій справі не доведено.

Посилання в апеляційній скарзі на неврахування судом першої інстанції висновку виконавчого комітету Малинської міської ради, як органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно його малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки вказаний висновок є недостатньо обґрунтований, зроблений без наведення достатніх доказів про ухилення відповідача від батьківських обов`язків, не містить даних, які об`єктивно характеризують відповідача як особу, яка не здійснює своїх батьківських обов`язків, не відображає позицію відповідача щодо виконання ним своїх батьківських обов`язків, та суперечить інтересам дітей.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що висновок органу опіки та піклування є таким, що має рекомендаційний характер, який повинен містити відомості щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування батьком/матір`ю своїми обов`язками і були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення батьківських прав, що найкраще відповідатиме інтересам дітей (постанова Верховного Суду від 15 квітня 2021 року (справа № 243/13192/19-ц).

Вказаний висновок оцінений судом першої інстанцій у сукупності з іншими доказам і сам по собі не є правовою підставою для застосування крайнього заходу - позбавлення батьківських прав.

Посилання апелянта на те, що відповідач не виконує свої батьківські обов`язки не можуть бути підставною для скасування судового рішення, оскільки простої бездіяльності з боку батька недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька призвела до розриву зв`язків між ним та дитиною, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку їх матері, то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька батьківських прав щодо його дітей (постанова Верховного Суду від 04 квітня 2024 року у справі №553/449/20).

Доводи апеляційної скарги про неврахування судом першої інстанції обставин встановлених рішенням Малинського районного суду Житомирської області від 24.11.2014 не є підставою для позбавлення батьківських прав відповідача. До того ж колегія суддів звертає увагу на те, що у матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач притягувався до кримінальної чи адміністративної відповідальності у зв`язку із неналежним поводженням щодо дитини, вчиняв насильство по відношенню до неї.

Посилання апеляційної скарги на те, що відповідач має заборгованість зі сплати аліментів, саме по собі не є тією виключною обставиною, яка може бути підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. Факт стягнення з одного з батьків на користь іншого аліментів на утримання дитини не може свідчити про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків щодо її утримання, оскільки таке стягнення є одним із способів захисту прав дитини на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батька/матері до надання їй належного утримання (постанова Верховного Суду від 23 квітня 2020 року (справа 420/1075/17).

Доводи апеляційної скарги щодо того, що шлюбні стосунки припинилися між сторонами у 2014 році, дитина залишилася проживати з матір`ю, відповідач досить тривалий час не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не спілкувався з дитиною в необхідному обсязі, не виявляв інтересу до її внутрішнього світу, належним чином не приймав участь у її вихованні не є безумовними та достатніми для позбавлення відповідача батьківських прав без його попередження про зміну ставлення до дитини та застосування такого крайнього заходу впливу.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано попередив ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання та утримання доньки ОСОБА_3 , що узгоджується з пунктом 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав».

Наведене узгоджується з правовими висновками викладеними у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2024 року у справі №735/308/21 (провадження №61-10098св23).

Разом з тим, суд першої інстанції не обґрунтовано поклав контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків на орган опіки та піклування виконавчого комітету Малинської міської ради Житомирської області, оскільки з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 проживає за адресою: АДРЕСА_2 , що територіально відноситься до Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, тому контроль за виконанням ним батьківських обов`язків слід покласти на орган опіки та піклування Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Згідно зі статтею 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині покладення контролю за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків на орган опіки та піклування виконавчого комітету Малинської міської ради Житомирської області з ухваленням у цій частині нового судового рішення про покладення контролю за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків на орган опіки та піклування Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, а в решті підлягає залишенню без змін.

Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про залишення позову та апеляційної скарги щодо позбавлення батьківських прав без змін, а лише дійшов висновку про скасування в частині покладення контролю за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків на орган опіки та піклування виконавчого комітету Малинської міської ради Житомирської області з ухваленням у цій частині нового судового рішення про покладення контролю за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків на орган опіки та піклування Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Заочне рішення Малинського районного суду Житомирської області від 19 листопада 2024 року в частині покладення на орган опіки та піклування виконавчого комітету Малинської міської ради контролю за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків скасувати.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність зміни ставлення до виховання доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Контроль за виконанням ОСОБА_2 батьківських обов`язків щодо доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 покласти на орган опіки та піклування Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації.

Рішення в частині відмовити у задоволенні позову про позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 відносно доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 24 січня 2025 року.

Головуючий

Судді