Справа № 136/1219/24
Провадження № 22-ц/801/129/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Кривенко Д. Т.
Доповідач:Сало Т. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2025 рокуСправа № 136/1219/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів: головуючого судді Сала Т.Б., суддів Ковальчука О.В., Панасюка О.С., секретар Луцишин О.П., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області на рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 07 жовтня 2024 року, ухвалене суддею Кривенком Д.Т. в м. Липовець, повне рішення складено 11 жовтня 2024 року, в цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, про встановлення факту, що має юридичне значення,

встановив:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду із вказаною заявою, в якій просила встановити факт її постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

В обґрунтування заяви ОСОБА_1 зазначила, що вона народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Косаківка Липовецького району Вінницької області, її дівоче прізвище « ОСОБА_2 ».

У кінці 1989 року вона разом із сім`єю матір`ю ОСОБА_3 та сестрою ОСОБА_4 переїхали до с. Малі Крушлинці Вінницького району Вінницької області.

У с. Малі Крушлинці заявниця проживала за адресою: АДРЕСА_1 , до моменту зняття її із зазначеного місця реєстрації 03 квітня 1990 року.

У 1989 році, з досягненням 16 років, заявниця отримала паспорт громадянина СРСР, із значенням національності українка.

З досягненням повноліття, в 1991 році, заявниця отримала трудову книжку та в березні 1991 року приступила до роботи і працювала в м. Вінниця до 02 грудня 1991 року на виробничому об`єднанні «Хімпром». В період роботи на виробничому об`єднанні «Хімпром» заявник звернулася до органів внутрішніх справ, де їй у паспорті громадянина СРСР було проставлено напис «Громадянин України».

Зазначає, що після звільнення з роботи 02 грудня 1991року вона виїхала до рф, де 08 лютого 1992 року вийшла заміж за громадянина рф ОСОБА_5 та змінила прізвище на « ОСОБА_6 ».

Паспорт громадянина СРСР на її ім`я із написом «Громадяни України» був знищений Сухиничським РОВД Калузької області, що унеможливлює заявниці підтвердити факт проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

За час перебування у шлюбі зі ОСОБА_5 в сім`ї народилось двоє дітей, а в листопаді 1995 року заявник разом з дітьми повернулись в Україну, де постійно проживали без реєстрації в с. Малі Крушлинці Вінницького району Вінницької області по 2003 рік, а з 2003 року проживає в АДРЕСА_2 .

Паспорт громадянина СРСР, який був виданий після шлюбу, вона втратила під час переїзду із с. Малі Крушлинці до с. Сиваківці.

У даний час вона немає можливості отримати паспорт громадянина України, оскільки не може підтвердити належність до громадянства України, а наявні в неї документи для заінтересованої особи не є достатніми аби підтвердити її проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Встановлення даного факту є підставою для оформлення громадянства України.

Рішенням Липовецького районного суду Вінницької області від 07 жовтня 2024 року заяву про встановлення факту, що має юридичне значення - задоволено.

Встановлено факт постійного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на території України станом на 24 серпня 1991 року.

Не погодившись із вказаним рішенням, Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області (далі УДМС у Вінницькій області) подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 ..

У скарзі зазначає, що судом першої інстанції не в повному обсязі було досліджено ті документи/докази, які прямо встановлюють часові межі визначених ст. 3 Закону України «Про громадянство України» і дають змогу встановити факт постійного проживання заявника станом на 24 серпня 1991 року на території України. Запис в трудовій книжці про прийняття (призначення) на роботу підтверджує факт працевлаштування в цілому, але не підтверджує факт постійного проживання на території України. Судом не взято до уваги висновок Верховного Суду, висловлений у постанові від 21 липня 2021 року у справі №740/4027/20. Оскільки попередній паспорт заявниці - громадянки України було знищено, то відповідно вона документована паспортом рф, що не досліджено судом першої інстанції. Місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи. Свідки путалися у своїх показаннях та остаточно не надали суду інформацію щодо фактичного проживання заявниці станом на 24 серпня 1991 року. Паспорти громадянина України з використанням бланка паспорта громадянина колишнього СРСР видавалися в Україні по 1995 рік включно, а тому особи, документовані такими паспортами беззаперечно вважаються громадянами України, навіть у тому випадку, якщо вони не отримали паспорт громадянина України зразка 1994 року, тому є підстави вважати заявника громадянкою рф.

У поданому на апеляційну скаргу відзиві ОСОБА_1 просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Апеляційний суд, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, дослідивши обставини справи дійшов висновку, що заявлена вимога про встановлення факту постійного проживання заявника на території України станом на 24 серпня 1991 року ґрунтується на нормах чинного законодавства та обґрунтована доказами у справі, а тому підлягає задоволенню.

Апеляційний суд не погоджується із вказаним висновком, оскільки він зроблений без врахування норм матеріального права, діючих на той час, та не надано належної оцінки іншим доказам у справі та мотивам заперечень заінтересованої особи.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Частиною другою статті 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, законодавством передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться й факти, що породжують право особи на підтвердження належності до громадянства України, зокрема постійного проживання на території України.

Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб врегульовано Законом України «Про громадянство України».

У пункті 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» зазначено, що громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України.

Вказані особи є громадянами України з 24 серпня 1991 року (частина друга цієї статті).

У даному випадку належність до громадянства України встановлюється на підставі п. 1 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України», пов`язується із фактом постійного проживання на території України в певний час (24 серпня 1991 року) і такий факт може бути встановлено на підставі судового рішення.

Оскільки ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання на території України для встановлення належності до громадянства України, тому вказаний факт підлягає встановленню на підставі статті 293 ЦПК України та статті 3 Закону України «Про громадянство України».

Встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_7 , батьками якої є: батько ОСОБА_8 , мати ОСОБА_3 . Місцем народження є с. Косаківка Липовецького району Вінницької області, республіка Українська. Вказане підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 01 листопада 1973 року (а.с.39).

З копії листа виконавчого комітету Вінницької міської ради від 08 вересня 2023 року №01/00/011/53766 слідує, що згідно домової книги №2 стор. 132 та домової книги №5 стор. 63 виконавчого комітету Малокрушлинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області місце проживання ОСОБА_9 зареєстроване 25 грудня 1989 року за адресою: АДРЕСА_1 і знята із зазначеного місця реєстрації 03 квітня 1990 року. Інформація щодо проживання ОСОБА_9 на території с. Малі Крушлинці станом на 24 серпня 1991 року та на 13 листопада 1991 року відсутня (а.с.46).

Аналогічна інформація викладена в листі старости Стадницького старостинського округу Вінницької міської ради від 07 вересня 2023 року №120 (а.с.47) та підтверджується витягом з домової книги № 2 (а.с.48-50) та домової книги № 5 (а.с.51-30).

11 березня 1991 року ОСОБА_7 видано трудову книжку НОМЕР_2 .

З копії трудової книжки (російською мовою) та архівної довідки архівного відділу Вінницької міської ради від 08 квітня 2024 року №01/00/011/125436 слідує, що ОСОБА_7 була прийнята на роботу у березні 1991 року. Наказом генерального директора Вінницького ордена Трудового Червоного Прапора виробничого об`єднання «Хімпром» від 23 серпня 1991 року №52-к ОСОБА_7 зараховано мийником посуду в цех громадського харчування з 01 серпня 1991 року і наказом від 02 грудня 1991 року №454 її було звільнено із займаної посади за власним бажанням з 02 грудня 1991 року.

Як вказує заявниця, 02.12.1991 вона виїхала до рф зі своїм майбутнім чоловіком.

З січня 1992 року ОСОБА_7 була прийнята на роботу на території Калузької області рф (а.с.41-44, 57).

08 лютого 1992 року ОСОБА_7 зареєструвала шлюб з « ОСОБА_10 » і змінила прізвище на « ОСОБА_11 » (російською мовою (а.с.40).

Від шлюбу народилось двоє дітей: ОСОБА_12 (1992 р.н.) та ОСОБА_13 (1994 р.н.).

Відповідно до листка вибуття (а.с. 45), який наданий заявником, ОСОБА_1 разом з дітьми 11.03.1995 виїхала з рф з метою постійного проживання. В цьому литску згадується про її новий паспорт серії НОМЕР_3 , виданий РОВД г. Сухіничини 25.03.1992.

Згідно листа УДМС у Вінницькій області від 28 вересня 2023 року «Про направлення заяви про видачу паспорта зразка 1994 року» встановлено, що ОСОБА_14 22 грудня 1989 року була документована паспортом зразка 1974 року серії НОМЕР_4 Вінницьким РВВС у Вінницькій області у зв`язку із досягненням 16-річного віку. У графі «Службові відмітки» заяви про видачу згаданого паспорт міститься запис про знищення його у Сухіничським РОВД Казулької області у зв`язку зі зміною прізвища. Згідно обліків ДМС ОСОБА_9 паспортами громадянина України ніколи не документувалася (а.с.54,55).

Підсумовуючи, можна стверджувально говорити, про те, що заявниця офіційно була зареєстрована на території Вінницької області до 03.04.1990, а після зняття з реєстрації, місце проживання її чи перебування невідоме.

Також можна стверджувати, що ОСОБА_1 працювала з березня 1991 року по грудень 1991 року на ВО «Хімпром».

При цьому ОСОБА_1 не реєструвала відповідно до вимог чинного на той час законодавства місце свого проживання чи місце свого перебування.

Відповідно до Положення про паспортну систему СРСР (28.09.1974) в паспортах громадян СРСР, крім інших, ставиться відмітка про прописку та виписку. Громадяни підлягають в установленому порядку прописці за місцем проживання, а також прописці або реєстрації за місцем тимчасового проживання та виписки під час виїзду з місця проживання.

Хоча апеляційний суд погоджується з одним із висновків суду першої інстанції про те що ОСОБА_1 , щоденно працюючи на підприємстві, не могла фізично перебувати на території іншої країни та щодня їздити до м.Вінниці на роботу, однак, вважає, що цей доказ, який фактично був єдиним, на який послався суд, стверджуючи про постійне місце проживання заявниці в Україні станом на 24 серпня 1991 року, не може бути беззаперечною підставою для задоволення заяви ОСОБА_1 ..

По-перше, встановлюючи факт, який просить ОСОБА_1 , докази у справі повинні бути безсумнівні, не повинні суперечити один одному, а висновок суду не може базуватись на припущеннях.

Суд першої інстанції беззаперечно стверджує, що ОСОБА_1 працювала кожен день на підприємстві, але для цього у суду не було підґрунтя через відсутність табелів робочого часу. Можна припустити інше вона працювала вахтовим способом або в іншому режимі, або не працювала взагалі, і це теж буде припущенням.

Беззаперечним доказом є факт зняття ОСОБА_1 з реєстрації місця проживання 03 квітня 1990 року і відсутність доказів її реєстрації місця проживання (перебування) в інших містах (селах) України до 02.12.1991, коли ОСОБА_1 виїхала з України до рф, і це при тому, що це був прямий обов`язок громадян.

Ці докази є суперечливими по відношенню один до одного, тому виникають припущення, що є недопустимим. Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_1 просить встановити цей факт, задля встановлення належності її до громадянства України.

В порядку окремого провадження розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

В статті 319 ЦПК України, вказані вимоги до судового рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, зокрема, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт.

Проаналізувавши вказані норми, апеляційний суд вважає, що встановлення факту нерозривно пов`язане з метою встановлення такого факту, для того, щоб встановлений факт мав значення для охорони прав заявника, або створив певні умови для здійснення особою свого права.

Відповідно до підпункту «а» пункту 7 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента від 27 березня 2001 року № 215/2001 (далі Порядок №№ 215/2001), встановлення належності до громадянства України стосується:

- громадян колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон;

- громадян, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні станом на 13 листопада 1991 року.

Згідно з пунктом 8 Порядку № 215/2001, для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» особа, яка станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату подає передбаченні відповідними нормами документи.

У даній справі встановлено, що ОСОБА_1 в грудні 1991 року виїхала з України до рф, і там перебувала до 1995 року, після чого повернулась до України. Її паспорт, який був виданий 13.12.1989 з відміткою «громадянин України» був знищений Сухінічивським РОВД Калузської області рф. Під час проживання в рф ОСОБА_1 отримала в згаданому РОВД інший паспорт. Представник ОСОБА_1 в судовому засіданні, вказуючи, що ОСОБА_1 не змінювала громадянства, не зміг стверджувально надати відповідь, громадянство якої країни було відмічене в її паспорті. З новим паспортом ОСОБА_1 повернулась до України. З 1995 року по день звернення до суду ОСОБА_1 не отримувала паспорт громадянина України нового зразка і проживала в Україні без реєстрації місця проживання. Звертаючись до суду ОСОБА_1 вказала, що паспорт був нею втрачений в 2003 році при переїзді з одного села в інше.

Якщо навіть припустити вірогідність твердження представника ОСОБА_1 , що остання не змінювала громадянство України, то мали б відбуватись наступні події. По-перше, ОСОБА_1 після повернення в Україну з паспортом громадянина України, не змушена звертатись до суду для підтвердження громадянства України. По-друге, при втраті паспорт гр-на України існує інша процедура отримання нового паспорту замість втраченого.

Колегія суддів приймає до уваги позицію представника заінтересованої особи, що при встановлених у даній справі обставинах, існує інший дієвий порядок вирішення питання громадянства ОСОБА_1 , який регламентований Постановою КМУ № 317 від 24 березня 20121 року. Цим порядком визначено процедуру визнання особою без громадянства, яка проводиться ДМС з метою встановлення факту неналежності особи, яка звернулась із заявою про визнання особою без громадянства, до громадянства будь-якої держави в силу дії її закону. Наслідком такої процедури буде отримання ОСОБА_1 громадянства України.

Враховуючи всі встановлені обставини у дані справі, апеляційний суд вважає, що підстав для задоволення заяви про встановлення факту не має, адже, фактично, ОСОБА_1 , яка до 2003 року проживала на території України з іншим паспортом (і не виключається той факт, що з паспортом громадянина рф), бажає отримати судове рішення про встановлення факту, щоб безперешкодно та швидко підтвердити громадянство України. Однак, апеляційний суд зважає, що не можна використовувати судочинство (навіть при тому, що в заявника є таке право) заради полегшення вирішення питання, при наявності сумнівних чи суперечливих ситуацій та в обхід іншої законної позасудової процедури вирішення проблеми, що є порушенням принципу верховенства права.

Одним із елементів верховенства права є принцип пропорційності, який у сфері соціального захисту означає, зокрема, що заходи, передбачені в нормативно-правових актах, повинні спрямовуватися на досягнення легітимної мети та мають бути співмірними з нею.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Частиною першою статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ст. 89 ЦПК України).

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що надані заявницею докази не є безсумнівними і такими, що підтвердження факт постійного (безперервного) її проживання на законних підставах на території України станом на 24 серпня 1991 року, а також не має законних підстав для задоволення заяви ОСОБА_1 через невідповідність вимог заяви меті таких дій (за встановлених у справі обставинами).

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є порушення норм процесуального права.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні заяви.

У зв`язку із задоволенням вимог апеляційної скарги, зі ОСОБА_1 на користь скаржника на підставі ч. 1, ч. 13 ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір в розмірі 908,40 грн, сплачений за подання апеляційної скарги.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України,

постановив:

Апеляційну скаргу Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області задовольнити.

Рішення Липовецького районного суду Вінницької області від 07 жовтня 2024 року скасувати, ухвалити нове рішення.

У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області, про встановлення факту, що має юридичне значення відмовити.

Стягнути зі ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області () судовий збір, сплачений за подання апеляційної скарги, в розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 40 копійок.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 24 січня 2025 року.

Головуючий Т.Б. Сало

Судді О.В. Ковальчук

О.С. Панасюк