Справа № 459/4286/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.01.2025 м.Кам`янка-Бузька

Кам`янка-Бузький районний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Котормус Т. І.

за участі секретаря судового засідання Карпа Г.М.;

Справа № 459/4286/23;

учасники справи:

позивачка ОСОБА_1 ;

представник позивачки ОСОБА_2 ;

відповідач ОСОБА_3 ;

представниця відповідача Ройко Тетяна Ігорівна;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення,

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ухвали Червоноградського міського суду Львівської області від 22.01.2024 до суду за підсудністю передано позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , в якій позивач просить суд зобов`язати відповідача усунути їй перешкоди у користуванні квартирою, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом виселення з неї. Також просила стягнути з відповідача понесені нею судові витрати.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що ОСОБА_1 є власником квартири за адресом: АДРЕСА_2 . Дану квартиру вона набула у власність згідно договору дарування від ОСОБА_4 20 вересня 2023 року, який в свою чергу отримав, згадане майно внаслідок дії передбаченої статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Однак у вказаній квартирі на даний момент незаконно проживає ОСОБА_5 . Зазначає, що відповідач ключі від квартири їй не надає і фактичного доступу до квартири вона немає. Вказує, що відповідач порушує її право на вільне користування належною їй квартирою, а тому просить зобов`язати ОСОБА_3 усунути їй перешкоди у користуванні квартирою АДРЕСА_3 , шляхом виселення із згаданої квартири та стягнути на її користь понесені судові витрати.

Ухвалою суду від 12.02.2024 відкрито провадження в справі, визначено, що розгляд справи проводитиметься за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання.

Ухвалою суду від 08.05.2024 підготовче провадження закрито та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав, вказав, що батько позивачки - ОСОБА_4 набув квартиру на підставі договору іпотеки, яку згодом, на підставі договору дарування подарував позивачці і на даний час за нею зареєстроване право власності на дану квартиру. Однак, попередній власник ОСОБА_3 проживає у вказаній квартирі та не дає позивачці доступу до належної їй квартири, а відтак чинить позивачу перешкоди у користуванні житлом.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечив щодо позовних вимог та зазначив, що дійсно позичав у ОСОБА_4 кошти, однак будь-якої згоди на відчуження належної йому квартири, через невиконання договору іпотеки він не давав, а тому вважає, що таке майно набуте ОСОБА_4 та згодом подароване відповідачці безпідставно. Також вказав, що жодного іншого житла у разі виселення він не має.

Представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 у судовому засіданні просила у задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки вважає, що реєстрація права власності на належне ОСОБА_3 нерухоме майно є незаконною, оскільки позивач перед укладенням договору дарування не оглядала житло, та не отримувала ключі від нього. На час дарування, нотаріус, який посвідчував договір, була обізнана, що там проживає відповідач, а тому не мала підстав для посвідчення такого договору. Вказала, що на даний час, ОСОБА_3 оскаржує перехід права власності на належну йому квартиру, іншого житла для проживання, у нього не має.

Допитай судом свідок ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що у 2021 до нього звернувся ОСОБА_3 , щоб позичити кошти у сумі 2500 доларів США і під заставу він надав свою квартиру в АДРЕСА_2 . Згодом, на підставі позики, вони оформили договір іпотеки. Після укладення договору, відповідач на початку сплачував кошти, однак з 2022 року перестав виконувати умови позики, хоча обіцяв повернути кошти, однак не повертав. Внаслідок не повернення відповідачем коштів, він вирішив переоформити право власності відповідача на квартиру на своє ім`я, а згодом на підставі договору дарування подарував своїй доньці, позивачці у справі ОСОБА_1 , яка на сьогодні є власником квартири. Зазначає, що він домовився із відповідачем про продаж квартири, однак після того як знайшли покупця ОСОБА_3 відмовився від продажу, оскільки хотів більшої суми за квартиру. Зазначає, що на сьогодні у відповідача перед ним є наявний борг близько 5000 доларів США, однак останній доступу до квартири ні йому, ні його доньці не надає, чим створює перешкоди у користуванні житлом.

Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини.

Так, як видно з матеріалів справи, що ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право на спадщину серії та номер: 1118 від 08.07.2020, виданого приватним нотаріусом Кам`янка-Бузького нотаріального округу Робак Л.А., належить квартира, яка знаходиться за адресом: АДРЕСА_2 , що підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №221. (а.с.98)

Судом встановлено, що 31 березня 2021 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір позики. (а.с.132)

Згідно п.1 Договору ОСОБА_7 передав у власність ОСОБА_3 69713 (шістдесят дев`ять тисяч сімсот тринадцять ) гривень 00 копійок, що є еквівалентом 2500 (дві тисячі п`ятсот) доларів США 00 центів за офіційним курсом Національного банку України з зобов`язанням повернути суму грошових коштів, що буде еквівалентом 2500 (дві тисячі п`ятсот) доларів США 00 центів за офіційним валютним курсом Національного банку України, встановленим на момент повернення грошових коштів, не пізніше ніж через два роки з моменту укладення даного договору тобто до 31.03.2023. За кожен місяць користування грошовими коштами ОСОБА_3 зобов`язаний сплатити ОСОБА_4 4 (чотири) проценти від зазначеної суми. За домовленістю сторін виплата процентів за користування грошовими коштами здійснюється позичальником 31 числа кожного місяця.

В подальшому, з метою забезпечення виконання зобов`язання між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено Договір іпотеки, який посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Василюком В.М. та зареєстрований у реєстрі за №624, за умовами якого в іпотеку передано належне ОСОБА_3 на праві приватної власності нерухоме майно, а саме: квартира АДРЕСА_3 . (а.с.134)

Оскільки відповідач порушив умови договору та не повернув суми позики 28 липня 2023 року за заявою ОСОБА_4 та поданих документів, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Дерев`янко Л.М. було здійснено реєстрацію права власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_3 за іпотеко держателем - ОСОБА_4 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав №341100646 .

20 вересня 2023 року між ОСОБА_1 (обдаровуваним) та ОСОБА_4 (дарувателем) був укладений договір дарування вказаної квартири АДРЕСА_4 , який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу із внесенням відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, що підтверджено витягом від 21 вересня 2023 року (а.с.142-143), відповідно до умов якого, позивач у справі ОСОБА_1 набула право власностів на вищевказану квартиру, що також підтверджується витягом з державного реєстру речових прав від 21.09.2023 № 347389795 (а.с.7).

Як зазначає позивач у подій позовній заяві, що після набуття нею права власності на квартиру, там продовжує незаконно проживати відповідач у справі ОСОБА_3 до якого вона неодноразово зверталася з вимогою звільнити квартиру, однак незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання в квартирі, колишній власник, продовжує користуватися нею та відмовляється добровільно виселятися. Такі дії відповідача створюють перешкоди у здійснені законних прав власника, яка не може вільно користуватись та розпоряджатися нерухомим майном.

Вирішуючи спір, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, з огляду на наступне.

Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Як вказано у ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до статті 9 ЖК України ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян.

Позивачка є власницею житлової квартири на підставі договору дарування від 20.09.2023, укладеного між нею та ОСОБА_4 , який в свою чергу отримав вказане житло, внаслідок дії, передбаченої ст. 37 Закону України «Про іпотеку», а саме через звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на це майно.

Відповідно до частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, є видом забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом.

У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону (частина перша статті 33 Закону).

Відповідно до частини першої статті 40 Закону звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.

Належним правилом, яке встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є норми статті 109 ЖК України.

Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду.

Отже, частиною другою статті 109 ЖК України встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення.

Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення.

За правовим висновком Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 року у справі № 753/12729/15-ц (провадження 314-317цс18) ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення ст. 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма ст. 109 ЖК УРСР.

Як встановлено судом в ході розгляду справи, та не заперечується сторонами процесу, спірна квартира АДРЕСА_3 , яка була предметом іпотеки, придбана не за рахунок кредитних коштів та набута іпотекодателем до укладення договору позики, а саме як спадкове майно матері відповідача (а.с.159).

Крім того, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у п. 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті.

Відтак, оскільки позовні вимоги у даній справі стосуються виселення відповідача без надання іншого жилого приміщення, а таке житло для нього є єдиним та отриманим у спадок, то суд вважає, що з огляду на положення ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР, такі позовні вимоги не можуть бути задоволені.

Спірна квартира використовується відповідачем ОСОБА_3 , як постійне та єдине житло для проживання, іншого нерухомого житлового майна у нього не має і дана обставина визнається сторонами.

Суд беззаперечно встановлено, що сума позики становить 69 713 грн., що було еквівалентом 2500 доларів США, крім того відповідач частково повернув позичальнику ОСОБА_4 заборгованість і вказану обставину сторони визнають.

Враховуючи суму боргу з однієї сторони, а також гарантоване законом та міжнародними нормами право на повагу до житла (ст. 8 Європейської конвенції з прав людини, ст. 47 Конституції України) з іншої сторони, суд вважає, що виселення відповідача із житла за даним боргом було б не пропорційним, що в свою чергу, також є підставою для відмови у позові.

Відтак, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення, необхідно відмовити.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані із розглядом справи покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Керуючись ст. ст. 2-13, 76-83, 133, 141, 209, 258, 259, 263-265, 268, 273, 354 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення відмовити повністю.

Судові витрати у справі у вигляді судового збору в розмірі 1073,60 грн. покласти на позивача.

Повний текст рішення складено 23 січня 2025 року.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів безпосередньо до Львівського апеляційного суду, який обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя Т.І. Котормус