Справа № 523/56/25
Провадження №2/523/329/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" січня 2025 р. м. Одеса

Суддя Суворовського районного суду м.Одеси Дяченко В.Г., розглянувши заяву ОСОБА_1 про забезпечення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Дідорчук Ірина Ігорівна, подала разом з позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики, заяву про забезпечення позову.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, головуючим по справі визначено суддю Дяченко В.Г.

Питання про відкриття провадження у справі вирішується відповідно до ст.187 ЦПК України.

Заява про забезпечення позову розглядається судом відповідно до ч.1 ст. 153 ЦПК України, що відповідає правовій позиції викладеній в постанові Верховного Суду від 14 червня 2021 року у справі № 308/8567/20.

Заява про забезпечення позову мотивується тим, що відповідачі отримали у борг від позивача 25 000 (двадцять п`ять тисяч) доларів США під 10% річних від цієї суми, однак, станом на час звернення до суду з відповідним позовом вказану суму заборгованості та відсотки за користування не повернули.

Відтак, заявник просить суд вжити заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на земельну ділянку площею 0,0554 га., з кадастровим номером: :01:002:1703, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та на усе нерухоме майно, яке знаходиться на ній до набрання рішення суду законної сили; заборони державним реєстраторам прав на нерухоме майно та органам державної реєстрації прав, іншим особам та органам вчиняти будь-які дії щодо речових прав на нерухоме майно, а саме: земельної ділянки площею 0,0554 га., з кадастровим номером: :01:002:1703, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та щодо усього нерухомого майна, яке знаходиться на ній.

Враховуючи те, що в даній справі наявний спір про стягнення заборгованості та існує реальна загроза невиконання рішення суду в майбутньому (враховуючи недобросовісну поведінку відповідачів, оскільки останні відмовляються в добровільному порядку повертати позивачу отримані у борг кошти та проценти за користування), заявник вважає, що заходи забезпечення позову є співмірними заявленим позовним вимогам і відповідності виду забезпечення позову позовним вимогам та, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду у разі задоволення позовних вимог позивача, а відтак й до порушення права особи на доступ до правосуддя, в аспекті ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ч. 1 ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених ст. 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Метою забезпечення позову є вжиття судом, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника).

Згідно з ч. 1 ст. 150 ЦПК України, позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; встановленням обов`язку вчинити певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі, або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання; зупиненням продажу арештованого майна, якщо подано позов про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту; іншими заходами, необхідними для забезпечення ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів, якщо такий захист або поновлення не забезпечуються заходами, зазначеними у пунктах 1 - 9 цієї частини.

Види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами (ч.3 ст. 150 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2020 року в справі № 753/22860/17 (провадження № 14-88цс20) зазначено, що умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання. Конкретний захід забезпечення позову буде домірним позовній вимозі, якщо при його застосуванні забезпечується: збалансованість інтересів сторін та інших учасників судового процесу під час вирішення спору; можливість ефективного захисту або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача без порушення або безпідставного обмеження прав та охоронюваних інтересів інших учасників справи чи осіб, що не є її учасниками; можливість виконання судового рішення у разі задоволення вимог, які є ефективними способами захисту порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 2006 року за №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову, з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Нормами статті 80 ЦПК встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 81 ЦПК унормовано обов`язок доказування і подання доказів, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Підставою для звернення до суду з заявою про забезпечення позову є те, що відповідачі можуть навмисно відчужити належне їм нерухоме майно - земельну ділянку, і це може утруднити виконання судового рішення про стягнення боргу.

З поданої заяви про забезпечення позову вбачається, що у разі відчуження належного відповідачам майна, не буде існувати реальна загроза утруднення або неможливості виконання рішення суду у разі задоволення позову, оскільки спір стосується стягнення на користь позивача грошових коштів. Саме лише посилання позивача на розмір матеріальної шкоди та на те, що існують ризики відчуження майна, не можуть бути підставами для застосування заходів забезпечення позову. Крім того, заявником не надано доказів що відповідачами вчиняються дії, спрямовані на ухилення від виконання зобов`язання після пред`явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов`язання, тощо.

Отже, судом перевірено аргументованість заяви про забезпечення позову щодо застосовування заходів забезпечення позову у вигляді заборони в будь якій спосіб здійснювати відчужування майна і не встановлено реальної загрози, за якої невжиття саме такого заходу забезпечення позову може призвести до утруднення, або навіть неможливості у майбутньому виконати рішення суду.

Таким чином, враховуючи, що позивачем не надано переконливих доводів на користь того, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду та не доведено належними доказами існування ризиків невиконання можливого рішення суду, доходжу висновку, що у задоволенні заяви про забезпечення позову слід відмовити.

Згідно з ч. 7 ст. 153 ЦПК України про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову суд постановляє ухвалу.

Керуючись ст.ст. 27,149-153, 261, 353 ЦПК України,суддя,

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за договором позики.

Ухвалу про забезпечення позову або про відмову у забезпеченні позову може бути оскаржено у порядку та строки, передбачені ст. ст. 153, 353, 354 ЦПК України.

Суддя