КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа № 373/1369/24 Головуючий у суді І інстанції: Опанасюк І.О.
провадження №22-ц/824/3863/2025 Головуючий у суді ІІ інстанції: Сушко Л.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

Головуючого судді: Сушко Л.П.,

суддів: Музичко С.Г., Олійника В.І.,

секретар судового засідання: Дуб С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Київського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 24 вересня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди, завданої смертю потерпілого внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2024 року позивач звернулась до суду з позовом та просила стягнути з відповідача моральну шкоду заподіяну їй внаслідок смерті її чоловіка ОСОБА_3 , який помер від тілесних ушкоджень отриманих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (дії джерела підвищеної небезпеки) у розмірі 419600 гривень 00 копійок.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 27 жовтня 2023 року близько 18.45 по вулиці Ярмаркова, 55 в м. Переяславі, Бориспільського району Київської області, сталась дорожньо-транспортна пригода, учасниками якої були ОСОБА_1 , який керував транспортним засобом марки «Renault Kangoo», реєстраційний номер НОМЕР_1 та ОСОБА_3 , який рухався пішки в попутному напрямку, вздовж проїжджої частини праворуч, тримаючи рукою велосипед.

Внаслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 отримав тілесні ушкодження у виді забою головного мозку, багатоуламковим переломом стінок лобного синуса, та був доставлений до КНП «Переяславська БЛІЛ» де перебував на лікуванні у відділенні реанімації до 29.10.2023. З 30.10.2023, за рекомендацією лікаря, ОСОБА_3 знаходився на лікуванні в центрі нейрохірургії КНП КОР « Київська обласна клінічна лікарня», де ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.

Причиною смерті стали тілесні ушкодження отримані ОСОБА_3 внаслідок ДТП.

За даним фактом 28.10.2023 були внесені відомості до ЄДРД за № 0002434 за ознаками вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Позивач посилаючись на ст.ст. 22, 509, 599, 1167, 1187 ЦК України, які регулюють деліктні правовідносини, заявляє про її право на відшкодування моральної шкоди, спричиненої їй внаслідок загибелі її чоловіка, яку оцінює в 500 000 гривень.

Позивач отримала страхову виплату від ПАТ «НАСК «Оранта», (страхова справа №100812) в якій була застрахована цивільна відповідальність володільця автомобіля «Renault Kangoo», реєстраційний номер НОМЕР_1 в розмірі 80400 гривень.

Решту коштів в сумі 419 600 гривень, заявлені ОСОБА_2 до відшкодування в судовому порядку.

Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 24 вересня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 моральної шкоди, завданої смертю потерпілого внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, у розмірі 241 200 грн..

У задоволенні решти заявлених позовних вимог відмовлено. Вирішено питання судових витрат.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 подав до Київського апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просив його змінити, зменшивши розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню.

Вважає оскаржуване рішення суду першої інстанції незаконним, внаслідок невідповідності висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що у відзиві на позовну заяву відповідачем було наведено підстави для застосування положень ч.ч.2, 4 ст. 1193 ЦК України щодо зменшення розміру відшкодування внаслідок наступних обставин: шкода виникла внаслідок грубої необережності ОСОБА_3 , котрий, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, створив аварійну ситуацію, що привела до ДТП, під час якої останній отримав тілесні ушкодження, що потягли за собою його смерть. Водночас відповідач керуючи автомобілем, що здійснив наїзд на ОСОБА_3 не мав технічної можливості уникнути ДТП (наїзду на пішохода).

Вказував, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення, доводи відповідача про наявність підстав для зменшення розміру відшкодування шкоди визнав обгрунтованими та підтвердженими, однак, визнаючи розмір моральної шкоди, що підлягає стягненню, окрім страхового відшкодування у розмірі 80 400 грн, суд першої інстанції на думку апелянта, дійшов невірного висновку щодо стягнення з нього на користь позивача 241 200 грн. Такий розмір моральної шкоди апелянт вважає значно завищеним та саме в цьому полягає невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

19 листопада 2024 року до Київського апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від позивачки ОСОБА_2 , просила залишити без задоволення апеляційну скаргу.

Заперечуючи проти задоволення апеляційної скарги посилалась на те, що ОСОБА_2 є особою похилого віку та непрацездатною, яка після 05 листопада 2023 року залишилась без турботи та підтримки чоловіка. Трагічний день аварії безповоротно змінив її життя. Відтепер вона змушена відчувати самотність та пустоту у душі, яку вже, на жаль, ніким та нічим не заповниш.

Крім того, позивачка була на утриманні свого чоловіка, оскільки він отримував значно більший дохід аніж вона, що було для неї гарантією фінансової стабільності та, як наслідок, душевного спокою. Однак, після трагічних подій вона цей спокій втратила, що завдало додаткових переживань та страждань.

Після ДТП, за участі її покійного чоловіка, позивачка перенесла сильний психоемоційний стрес. Відтоді вона перебуває у пригніченому стані, змушена постійно відучувати тривогу та неспокій.

Жахливим є те, що душевні страждання тривають протягом усього часу після ДТП і триватимуть ще тривалий час. Наслідки ДТП внесли жахливі зміни в життя і стали джерелом негативних емоцій та переживань, вплинули на реалізацію життєвих намірів.

Внаслідок сильного стресу, якого вона зазнала, у неї виникла потреба у медичній допомозі сімейного лікаря. До 27.10.2023 року вона останній раз зверталась за медичною допомогою у 1990 році. Після вказаних подій їй доводиться звертатись до лікарні значно частіше.

Саме враховуючи всі викладені обставини та ті душевні страждання, яких довелось відчути позивачці внаслідок дій відповідача та які не закінчаться з моментом оголошення судового рішення, а триватимуть до кінця життя, враховуючи похилий вік позивачки та тривалість спільного життя тощо, моральна шкода була визначена в розмірі 500 000 гривень, за виключенням страхового відшкодування заявлено було 419 600 гривень (500000 - 80400).

Зазначала також, що відповідач ОСОБА_1 визнав позов ОСОБА_2 частково, але при просив зменшити розмір відшкодування на підставі положення ч.ч. 2, 4 ст. 1193 ЦК України. Однак доказів які б підтверджували б його доводи подані не були.

Так, щодо підтвердження перебування загиблого ОСОБА_3 у стані алкогольного сп`яніння в момент його збиття відповідачем, зазначала, що належним та достовірним доказом перебування особи в стані алкогольного сп`яніння може бути акта медичного огляду після проведеного огляду. Про стан алкогольного сп`яніння говорить цифровий показник - більше 0,2 проміле алкоголю в крові. Однак враховуючи відсутність акту медичного огляду загиблого ОСОБА_3 щодо результатів медичного огляду з метою виявлення у нього стану алкогольного сп`яніння, достовірно стверджувати про перебування у такому стані на момент ДТП неможливо. Сама лише ознака «запах алкоголю» не підтверджує перебування особи в такому стані. Тому позивачка вважає, що доводи відповідача про перебування загиблого ОСОБА_3 в момент його збиття у стані алкогольного сп`яніння є голослівними та не підтвердженими.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Вирішуючи даний спір та задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції обгрунтовував свої висновки тим, що наявні підстави для відшкодування моральної шкоди, спричинених потерпілій внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, із його володільця, незалежно від його вини. Водночас зменшуючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з того, що законодавчо, розмір моральної виплати в такому випадку визначений лише у п. 27.3 статті 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» і становить 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку. З урахуванням ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» (на дату події) розмір страхового відшкодування моральної шкоди становить 80 400,00 грн. Виходячи з цього, суд першої інстанції визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача в розмірі 36 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законодавством на день настання страхового випадку, з урахуванням ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2023 рік», яка становить 241 200 - (6700 гривень - мінімальна заробітна плата у місячному розмірі станом на 1 січня 2023 х 36 місяців).

Однак такі висновки суду не в повній мірі відповідають обставинам справи та вимогам закону.

Відповідно до ч.ч.1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Встановлено, що з копії свідоцтва про смерть Серії НОМЕР_2 вбачається, що ОСОБА_3 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що складено актовий запис №823 (а.с.9).

Позивач та ОСОБА_3 перебували в шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб НОМЕР_3 (а.с. 10).

Копія виписки/направлення з історії хвороби №5418/247 хворого ОСОБА_3 містить діагноз та анамнез з якого вбачається, що ОСОБА_3 доставлений до лікарні з місця ДТП, був збитий автомобілем, доставлений в тяжкому стані (а.с.11-12).

З наданого висновку експерта за результатами проведення судово-медичної експертизи №264/112 від 22.11.2023 року вбачається, що обставини справи викладені експертом з постанови слідчого про призначення експертизи у кримінальному провадженні № 0002434 від 28.10.2023 року. В підсумках висновку експерта відображені тілесні ушкодження виявлені на трупі ОСОБА_3 , та зазначено, що їх утворення та механізм можливо відповідає обставинам викладеним у постанові слідчого. Ушкодження які складають комплекс відкритої черепно-мозкової травми, яка має ознаки тяжких тілесних ушкоджень (за критерієм небезпеки для життя) перебуває в прямому причинному зв`язку з настанням смерті (а.с.14-17).

З фотокопії лікарського свідоцтва про смерть №264 від 06.11.2023 року та доданої до нього довідки про причини смерті вбачається, що причина смерті: пішохід, збитий автомобілем (а.с.18).

Фотокопія витягу з ЄРДР № 0002434 підтверджує факт реєстрації кримінального провадження (а.с.19).

Стороною позивача також доданий протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 27.10.2023 року із додатками: схемою місця події та фототаблицею, в якому зафіксовано обставини та місце події (а.с.20-32).

З фотокопії висновку експерта №3724 від 20.11.2023 за результатами проведення автотехнічної експертизи в кримінальному провадженні вбачається, що несправностей автомобіля «Renault Kangoo», реєстраційний номер НОМЕР_1 , які могли мати місце до ДТП та вплинути на механізм її розвитку не встановлено (а.с. 33-39).

З фотокопії висновку експерта №3724 від 20.11.2023 за результатами проведення автотехнічної експертизи в кримінальному провадженні вбачається, що водій автомобіля «Renault Kangoo», реєстраційний номер НОМЕР_1 - ОСОБА_1 не мав технічної можливості уникнути ДТП шляхом руху з допустимою швидкістю та застосування екстреного гальмування. Дії ОСОБА_1 не відповідали п. 12.4 ПДР України, однак в його діях невідповідностей вимогам ПДР України, які б з технічної точки зору, були умовою створення аварійної обстановки або знаходились в причинному зв`язку з настанням цієї пригоди, не вбачається (а.с.40-47).

У висновку експерта №3723 від 22.11.2023 за результатами проведення автотехнічної експертизи в кримінальному провадженні відображені відповіді на питання, які стосувались розташування учасників ДТП в момент руху на проїжджій частині та в момент їх зіткнення (а.с.48-55).

Стороною позивача надано копію відповіді адвокату Кравченко І.О. від НАСК «Оранта» на адвокатський запит №40 від 06.03.2024 року із додатком у виді копії матеріалів зі страхової справи №100812, із розрахунком страхового відшкодування на суму 91 970,00 грн, з яких 80 400,00 грн страхової виплати в розмірі 12 мінімальних заробітних плат та 11 570,00 грн витрати понесені на поховання (а.с. 56-62).

Фотокопія витягу про зареєстрованих в житловому будинку осіб від 18.04.2024 року №783, надана позивачем містить інформацію, яка підтверджує, що ОСОБА_3 на день смерті був зареєстрований в будинку за адресою де проживає ОСОБА_2 (а.с. 64).

Відповідь ГУ ПФУ на адвокатський запит, копія якого додана до позову, містить інформацію про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебувають на обліку. ОСОБА_3 одержував пенсію по інвалідності в розмірі відшкодування фактичних збитків відповідно до Закону України «Про статус і соціальний захист осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». За період з 01.05.2023 року по дату смерті ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) розмір його пенсії становив 12 553,57 грн щомісячно (а.с.65).

Позивач зверталась до лікарні за наданням перинної медичної допомоги, у зв`язку із погіршенням загального стану здоров`я 12.01.2024 року та їй було надано первинну допомогу (а.с.66).

В матеріалах справи також міститься копія постанови про закриття кримінального провадження від 29.12.2023 року містить виклад обставин та доводів на підставі яких слідчий дійшов висновку про відсутність в діях ОСОБА_1 складу кримінального правопорушення. В наданому документі зокрема, вказано, що пішохід йшов в попутному напряму тримаючи рукою велосипед, та перед зіткненням почав перетинати проїжджу частину з права на ліво по ходу руху автомобіля. Автомобіль технічно справний. Порушень ПДР, які б зумовили спричинення ДТП, з боку водія ОСОБА_1 не встановлено. Місце наїзду 2.0 метри від правого краю проїжджої частини. Момент виникнення небезпеки - в момент втрати рівноваги пішохода та руху в бік смуги автомобіля (а.с. 99 - 104).

Копія довідки - виписки з історії хвороби стаціонарного хворого ОСОБА_1 з медичної карти №607605 містить відомості про його госпіталізацію в період з 10.07.2024 року по 15.07.2024 року та підстави (медичний діагноз - гангліон лівого колінного суглоба. Больовий синдром) (а.с. 105).

Довідка видана інститутом травматології та ортопедії НАМН України від 30.07.2024 року містить відомості про звернення ОСОБА_1 за консультацією до цієї установи, діагноз лікаря та рекомендації лікаря з приводу звернення. В довідці зазначено, що ОСОБА_1 звертався за консультацією з приводу гангліон лівого колінного суглоба, стан після видалення гангліон з лівого колінного суглобу (а.с.106).

У ДУ «Інститут травматології та ортопедії НАМН України» було проведено Патоморфологічне дослідження ОСОБА_1 та видане підтвердження його проведення , яке містить діагноз (багатокамерний ганліон, з мінімально вираженими ознаками неспецифічного продуктивно-інфільтративного запалення у тканинах капсулярно-септальних гістоструктур) (а.с.107).

Стороною відповідача в підтвердження непрацездатності ОСОБА_1 надані копії направлень до лікаря та медичні висновки про непрацездатність (108-111).

Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в тому числі, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до пункту 1 частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відповідно до частини другої статті 1168 ЦК України моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також особам, які проживали з нею однією сім`єю.

Відповідно до частини першої статті 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (обов`язків).

Відповідно до частин другої та п`ятої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Отже, обов`язок доведення вини власника або володільця джерела підвищеної небезпеки покладено саме на власника або володільця джерела підвищеної небезпеки.

Така правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц (провадження № 14-463цс18) та постановах Верховного Суду від 08 листопада 2018 року у справі № 336/3665/16-ц (провадження № 61-44173св18), від 26 жовтня 2022 року у справі № 243/6516/21 (провадження № 61-4095св22), від 29 травня 2023 року у справі № 283/2536/21 (провадження № 61-2396св23), на які у своїй касаційній скарзі посилається відповідач.

Під непереборною силою необхідно розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого необхідно розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид).

Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили, що шкода була завдана внаслідок непереборної сили або умислу загиблого.

За таких обставин суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач ОСОБА_1 має нести відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки.

Також суд апеляційної інстанції погоджується з висновками суду першої інстанції про доведеність факту завдання позивачці моральної шкоди внаслідок смерті її чоловіка, що спричинило та буде спричиняти протягом усього життя позивача їй душевні страждання; зазначені обставини істотно змінюють життя позивачки, тягнуть за собою зараз, та будуть тягнути в подальшому додаткові зусилля з її боку на організацію її життя; відновити становище, яке існувало до смерті ОСОБА_3 у житті позивачки неможливо.

Відповідно до ч. 2 ст. 1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини четвертої статті 1193 ЦК України суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоди завдано вчиненням злочину.

Відповідно до статті 1193 ЦК України про зменшення розміру відшкодування з урахуванням ступеня вини потерпілого застосовуються і в інших випадках завдання шкоди майну, а також фізичній особі, однак у кожному разі підставою для цього може бути груба необережність потерпілого (перебування у нетверезому стані, нехтування правилами безпеки руху тощо), а не проста необачність.

Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК України), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо).

Така правова позиція викладена, зокрема у постанові Верховного Суду від 07 березня 2024 року у справі № 177/759/23.

Зібраними у справі доказами доведено, що причиною загибелі ОСОБА_3 від нещасного випадку стала особиста необережність постраждалого.

Ця обставина не звільняє відповідача від цивільно-правової відповідальності, однак підлягає врахуванню судом при визначенні розміру відшкодування.

Суд апеляційної інстанції вважає слушними доводи апеляційної скарги про те, що обставини щодо спричинення шкоди виникли не з вини відповідача, а з необережності самого потерпілого, оскільки останній перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, створив аварійну ситуацію, що призвела до ДТП, під час якої він отримав тілесні ушкодження, що потягли за собою смерть. Проте це не є підставою для відмови у захисті порушеного права позивачки, оскільки за змістом вищезазначених норм матеріального права власник (володілець джерела підвищеної небезпеки) відповідає за шкоду без врахування вини та може бути звільнений від такої відповідальності лише за спричинення шкоди за наслідками непоборної сили або умислу потерпілого на завдання самому собі цієї шкоди.

Верховний Суд у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 450/4163/18 зазначив, що особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки (крім випадку відшкодування шкоди, завданої внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки), є те, що володілець такого джерела зобов`язаний відшкодувати завдану шкоду незалежно від його вини. Разом із цим, відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. У той же час чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності в частині відшкодування моральної шкоди власника джерела підвищеної небезпеки, як вина потерпілого.

Визначаючи розмір відшкодування позивачам моральної шкоди, суд першої інстанції не звернув належної уваги на положення ст. 1193 ЦК України та не врахував факт наявності грубої необережності потерпілого від нещасного випадку.

Судом апеляційної інстанції також встановлено, що к виписці з історії хвороби № 54/8/247 встановлено клінічно в ОСОБА_3 запах алкоголю, що свідчить про вживання останнього, та перебування у стані сп`яніння (а.с. 11).

З огляду на викладене, враховуючи фактичні обставини справи, поведінку потерпілого, а саме факт наявності грубої необережності потерпілого від нещасного випадку, перебування його в стані алкогольного сп`яніння, характер, глибину і тривалість душевних страждань позивачки та виходячи із засад розумності, пропорційності та справедливості, апеляційний суд вважає, що з відповідача на користь позивачки, яка втратила чоловіка, в рахунок відшкодування моральної шкоди, слід стягнути 30 000 грн.

Таким чином відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України рішення суду в частині визначеного судом розміру відшкодування моральної шкоди підлягає зміні.

Відповідно до ч.ч. 1, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

З огляду на викладене, виходячи із принципу пропорційності відшкодування судового збору до задоволених вимог також підлягає зміні судове рішення і в частині розміру стягнутого судового збору з відповідача ОСОБА_1 на користь держави судового збору з 3618 грн до 300 грн (30 000 х 4196 / 419 600).

За таких обставин апеляційна скарга відповідача ОСОБА_1 підлягає задоволенню.

У зв`язку із задоволенням апеляційної скарги, враховуючи що позивачка на підставі п. 2 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України апелянту ОСОБА_1 слід компенсувати за рахунок держави сплачений за апеляційну скаргу судовий збір в розмірі 5427 грн 00 коп.

Керуючись ст. 367, 374, 376, 382 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 24 вересня 2024 року змінити, зменшивши розмір стягнутої з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 моральної шкоди з 241 200 грн до 30 000,00 (тридцять тисяч) грн, а також зменшити розмір стягнутого з ОСОБА_1 на користь держави судового збору з 3618 грн до 300 (трьохсот) грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Компенсувати ОСОБА_1 (РНОКПП: НОМЕР_4 ) судові витрати у вигляді судового збору за подачу апеляційної скарги у сумі 5427 (п`ять тисяч чотириста двадцять сім) грн 00 коп. за рахунок держави в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено «23» січня 2025 року.

Головуючий суддя Л.П. Сушко

Судді С.Г. Музичко

В.І. Олійник