УХВАЛА

23 січня 2022 року

м. Київ

справа № 947/14027/24

провадження № 61-111ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Лідовця Р. А. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Луспеника Д. Д.,

розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року у справі за скаргою/позовом ОСОБА_1 до державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання дій державного виконавця незаконними та скасування арешту майна,

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду першої інстанції зі скаргою/позовом до Державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання дій державного виконавця незаконними та скасування арешту майна.

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 16 вересня 2024 року, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року, відмовлено у відкритті провадження по цивільній справі № 947/14027/24

за скаргою/позовом ОСОБА_1 до державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) про визнання дій державного виконавця незаконними та скасування арешту майна.

У січні 2025 року до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси

від 16 вересня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року.

Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Касаційну скаргу обґрунтовано тим, що судами попередніх інстанцій не було встановлено, чи дійсно заявник є боржником у виконавчому провадженні. Зазначає, що арешт майна є триваючим заходом, а тому з часом може втратити свою обґрунтованість. Указує, що єдиним способом захистити його майнові права як особи, яка не є стороною виконавчого провадження, було звернутися до суду.

Вивчивши касаційну скаргу, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою.

Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Під час виконання судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду.

Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

При цьому, в порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби.

Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства.

Так, відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

У разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено Законом України «Про виконавче провадження».

Судами попередніх інстанцій в оскаржуваних рішеннях встановлено, що відповідно до листа Київськоого ВДВС м. Одеса ГТУЮ в Одеській області від 22 серпня

2016 року щодо ОСОБА_1 відкрито декілька виконавчих проваджень, у яких він є боржником, зокрема, з примусового виконання виконавчих листів №2-685/10 від 06 травня 2010 року, №2-248/10 від 06 жовтня 2010 року, №2-248/10

від 06 жовтня 2010 року, №1527/2-451/11 від 17 лютого 2015 року. Суди встановили, що позивачем заявлено вимогу про скасування арешту, накладеного державним виконавцем в рамках виконавчого провадження відносно боржника

ОСОБА_1 , чим констатували, що він є стороною відповідного виконавчого провадження.

Установивши, що позивач є боржником у виконавчому провадженні та він не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законодавством України у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України, суди правомірно відмовили у задоволенні його вимог.

Подібний висновок щодо порядку пред`явлення позовів про зняття арешту з майна викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 658/715/16-ц та Верховного Суду від 23 грудня 2020 року у справі

№ 554/7908/17-ц, від 19 січня 2022 року у справі № 577/4541/20 та підтверджується змістом статей 447, 451 ЦПК України, частини першої статті 59, статті 74 Закону України «Про виконавче провадження».

Арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження органами державної виконавчої служби, необхідно розглядати за правилами розділу VII ЦПК України. Позов пред`явлено боржником виконавчого провадження щодо виконавчих дій, які здійснюються під час виконання рішення суду, тому відсутні підстави для зняття арешту з майна судом. Позивачем обраний неефективний спосіб захисту порушеного права, оскільки питання зняття арешту під час здійснення виконавчого провадження, має розглядатися в порядку оскарження дій або бездіяльності державного виконавця.

Отже, правильне застосування судами норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у скарзі доводи не дають підстав для висновку про незаконність судового рішення.

Враховуючи викладене, Верховний Суд дійшов висновку, що правильне застосовування судами норм права є очевидним, а касаційна скарга

ОСОБА_1 є необґрунтованою.

Керуючись частинами третьою та четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси

від 16 вересня 2024 року та постанову Одеського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року у справі за скаргою/позовом ОСОБА_1

до державного виконавця Київського відділу державної виконавчої служби у м. Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)

про визнання дій державного виконавця незаконними та скасування арешту майна відмовити.

Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Р. А. Лідовець

І. Ю. Гулейков

Д. Д. Луспеник