ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2025 року

м. Київ

справа № 754/10081/21

провадження № 61-4203св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:

головуючого -Луспеника Д. Д.,
суддів:Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В.,Гулька Б. І., Лідовця Р. А.,
учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідачі: ОСОБА_2 , Приватне акціонерне товариство «Холдингова компанія «Київміськбуд»,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гарницький Павло Петрович, на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 березня 2023 року у складі судді Катющенко В. П. та постанову Київського апеляційного суду від 12 березня 2024 року у складі колегії суддів: Мазурик О. Ф., Желепи О. В., Немировської О. В.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , Приватного акціонерного товариства «Холдингова компанія «Київміськбуд» (далі - ПрАТ «ХК «Київміськбуд») про переведення прав інвестора, зобов`язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди.

Позовну заяву обґрунтувала тим, що у період з 07 вересня 2013 року до 29 жовтня 2020 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем ОСОБА_2 .

Під час шлюбу ними за спільні кошти було придбано нерухоме майно, а саме - п`ятикімнатну квартиру, загальною площею по проекту 158,38 кв. м, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом укладення попереднього договору купівлі-продажу квартири з ПрАТ «ХК «Київміськбуд» від 18 квітня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу (далі - КМНО) Незнайко Є. В. (реєстровий № 754).

За умовами указаного попереднього договору, сторони зобов`язалися в майбутньому укласти договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 (друга) черга будівництва в об`єкті: «Реконструкція існуючого комплексу будівель під житлово-офісний комплекс з приміщеннями громадського призначення на АДРЕСА_3 » (пункт 1.1 попереднього договору).

Відповідно до пункту 1.2 попереднього договору від 18 квітня 2018 року, основний договір сторони зобов`язуються укласти протягом 90 календарних днів із дня державної реєстрації майбутнім продавцем права власності на майно.

Вартість майна складала 2 627 152,01 грн, на день підписання вказаного договору, які були сплачені позивачкою та відповідачем ОСОБА_2 у повному обсязі (пункт 2.2 Попереднього договору).

Позивачка вказувала, що сторони досягнули згоди щодо того, що ПрАТ «ХК «Київміськбуд» зобов`язується здати в експлуатацію багатоквартирний будинок протягом одного року, однак в обумовлені сторонами терміни будинок зданий не був.

У зв`язку із цим, вона звернулась до ПрАТ «ХК «Київміськбуд» через свого представника із запитом про надання інформації щодо стадії будівництва, термінів здачі в експлуатацію житлового будинку, орієнтовну вартість квартири та наявної заборгованості у подружжя по оплаті її повної вартості.

У відповідь на запит відповідачем було надіслано листа від 29 грудня 2020 року з повідомленням про те, що багатоквартирний будинок зданий в експлуатацію 06 жовтня 2020 року, вартість придбаної колишнім подружжям ОСОБА_3 нерухомості збільшилась та становить 2 640 753,88 грн, у результаті проведення остаточних замірів площі квартири.

Жодних повідомлень від ПрАТ «ХК «Київміськбуд» щодо проведення доплат (розрахунку заборгованості) за результатами остаточних обмірів площі квартири на її адресу не надходило.

Разом із тим позивачка не заперечує щодо доплати грошових коштів за фактичну площу квартири, однак працівники ПрАТ «ХК «Київміськбуд» відмовляють у прийнятті коштів та наданні реквізитів для оплати, обґрунтовуючи свою відповідь тим, що оплата заборгованості по квартирі повинна здійснюватися разом з другим інвестором ОСОБА_2 .

Надалі ОСОБА_1 отримала лист ПрАТ «ХК «Київміськбуд» від 21 травня 2021 року, у якому товариство повідомило про розірвання попереднього договору купівлі-продажу квартири від 18 квітня 2018 року в односторонньому порядку, на підставі пункту 4.2 цього договору, у зв`язку з тим, що між сторонами не проведено остаточних розрахунків по оплаті вартості квартири після кінцевих обмірів житлового приміщення - 13 601,87 грн, без ПДВ, за 0,82 кв. м.

Позивачка стверджувала, що відповідачі, увійшовши у змову, намагаються привласнити собі квартиру, за яку вона розрахувалась в повному обсязі відповідно до умов попереднього договору та у подальшому вживала всіх необхідних заходів для здійснення остаточного розрахунку заборгованості за квартиру.

На її думку, ПрАТ «ХК «Київміськбуд» уникає виконання взятих на себе зобов`язань, змушуючи її у примусовому порядку відмовитись від своєї частки у побудованій квартирі.

08 червня та 14 червня 2021 року вона зверталась до ПрАТ «ХК «Київміськбуд» із заявою про вжиття негайних заходів щодо врегулювання спору та надання їй реквізитів для оплати остаточної вартості квартири, однак звернення залишились без відповідного реагування.

У зв`язку з відмовою ОСОБА_2 у подальшому оплачувати повну вартість квартири та оформлювати право власності на квартиру, позивачка вважає, що вона набула право сплатити ПрАТ «ХК «Київміськбуд» всю суму вартості спірної квартири, включаючи частину відповідача та заборгованість, яка утворилась після здійснення остаточного заміру площі квартири, що надасть їй право оформити одноособово право власності на вказане житлове приміщення.

Зазначала, що діями відповідачів їй завдано моральну шкоду, розмір відшкодування якої нею оцінено у 100 000,00 грн.

Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просила суд:

- перевести право інвестора ОСОБА_2 на неї, у зв`язку з його відмовою від своїх зобов`язань, що передбачені попереднім договором купівлі-продажу квартири від 18 квітня 2018 року, який посвідчено приватним нотаріусом КМНО Незнайко Є. В. (реєстровий № 754);

- зобов`язати ПрАТ «ХК «Київміськбуд» укласти із нею договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 , видати свідоцтво по право власності на вказану квартиру на її ім`я;

- стягнути з відповідачів на її користь 100 000,00 грн на відшкодування моральної шкоди та судові витрати.

Суди розглядали справу неодноразово.

Короткий зміст судових рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанцій

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 23 березня 2023 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у сумі 2 724,00 грн. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати з оплати правової допомоги в сумі 31 320 грн.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що встановлені у справі обставини не свідчать про порушення прав ОСОБА_1 як інвестора та сторони попереднього договору купівлі-продажу квартири від 18 квітня 2018 року, правовідносини сторін ґрунтуються на умовах, погоджених при укладенні цього договору. Позов є недоведеним та необґрунтованим.

Водночас суд першої інстанції дійшов висновку про те, що оскільки вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною до основних вимог позову, то вона також не підлягає задоволенню.

Не погодившись із вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 , через свого представника - адвоката Гарницького П. П., звернулася до суду з апеляційною скаргою.

Постановою Київського апеляційного суду від 12 липня 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв адвокат Гарницький П. П., залишено без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 березня 2023 року - без змін. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, а апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції, зазначивши, що вони відповідають встановленим обставинам справи та нормам матеріального і процесуального права, а передбачених законом підстав для скасування рішення місцевого суду при апеляційному розгляді не встановлено.

Постановою Верховного Суду від 17 січня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв адвокат Гарницький П. П., задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 12 липня 2023 року скасовано. Справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (касаційне провадження № 61-11991св23).

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що суд апеляційної інстанції належним чином не перевірив, чи отримано ОСОБА_1 від ПрАТ «ХК «Київміськбуд» лист від 20 квітня 2021 року № 01695/0/2-21 або інше відповідне повідомлення щодо необхідності здійснення додаткової оплати решти вартості квартири в сумі 13 601,87 грн, та чи було у зв`язку із цим ПрАТ «ХК «Київміськбуд» дотримано процедуру та строки, визначені попереднім договором від 18 квітня 2018 року, щодо можливого його розірвання в односторонньому порядку.

Також постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що апеляційний суд не надав оцінку тому факту, що у зв`язку з відмовою ОСОБА_2 у подальшому оплачувати повну вартість квартири та з огляду на повернення йому 01 червня 2021 року забудовником коштів у розмірі 1 247 897,20 грн (1/2 частка сумісно сплаченої вартості квартири) позивачка як сторона договору неодноразово висловлювала намір самостійно сплатити ПрАТ «ХК «Київміськбуд» всю суму вартості спірної квартири, включаючи частину відповідача та заборгованість, яка утворилася після здійснення остаточного заміру площі квартири.

Останньою постановою Київського апеляційного суду від 12 березня 2024 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 березня 2023 року залишено без змін. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на правничу допомогу у розмірі 10 000,00 грн.

Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив із того, що рішення суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову є законним та обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Водночас, відхиляючи доводи апеляційної скарги про те, що ПрАТ «ХК «Київміськбуд» не дотрималось вимог попереднього договору купівлі-продажу квартири від 18 квітня 2018 року щодо повідомлення інвесторів, у тому числі ОСОБА_1 , про необхідність доплати за квартиру, а отже, процедури та строків, визначених попереднім договором, щодо його розірвання в односторонньому порядку, апеляційний суд дійшов висновку про те, що вони є необґрунтованими, оскільки ОСОБА_1 отримала від ПрАТ «ХК «Київміськбуд» як усне, так і письмове повідомлення про необхідність здійснення доплати вартості квартири в сумі 13 601,87 грн (т. 1, а. с. 1); їй було відомо про строки такої доплати вартості квартири. Матеріали справи не містять доказів, що позивачка здійснила таку доплату.

Також, не беручи до уваги доводи апеляційної скарги про те, що позивачка зверталася до ПрАТ «ХК «Київміськбуд» з вимогами про бажання здійснити повну оплату вартості квартири, в тому числі частину яку було повернуто відповідачу ОСОБА_2 у зв`язку із розірванням попереднього договору, та заборгованість, яка утворилася після здійснення остаточного заміру площі квартири, апеляційний суд дійшов висновку про те, що позивачка із вимогами, на які вона посилається, звернулася до ПрАТ «ХК «Київміськбуд» лише 11 та 14 червня 2021 року, тобто вже після розірвання 21 травня 2021 року ПрАТ «ХК «Київміськбуд» попереднього договору купівлі-продажу квартири в односторонньому порядку.

Крім того, апеляційний суд відхилив доводи апеляційної скарги про неспівмірність витрат на правничу допомогу, стягнутих судом першої інстанції з позивачки на користь відповідача ОСОБА_2 , оскільки дійшов висновку про те, що відзив, у якому було порушено питання щодо стягнення таких витрат було направлено на адресу ОСОБА_1 , яка у свою чергу не скористалася правом на подання клопотання про зменшення розміру судових витрат.

Разом з тим апеляційний суд дійшов висновку про те, що виходячи з конкретних обставин справи, з урахуванням її складності, ціни позову, обсягу виконаної адвокатом роботи, часу, витраченого на участь у судовому засіданні, ураховуючи заперечення сторони позивача, принцип співмірності та розумності судових витрат, критерій реальності адвокатських витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, з позивачки підлягає стягненню відшкодування витрат відповідача ОСОБА_2 на правничу допомогу у зменшеному розмірі 10 000,00 грн.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиція інших учасників справи

У березні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гарницький П. П., через підсистему «Електронний суд» подала до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 березня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 березня 2024 року, в якій, з урахуванням уточнень, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржувані судові рішення судів першої і апеляційної інстанцій скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Як на підставу касаційного оскарження заявниця посилається на неврахування апеляційним судом правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 308/15007/15, від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16, від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 (пункт 1 частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)). Водночас посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норм матеріального права у подібних правовідносинах. Також вказує на процесуальні порушення, допущені судами першої та апеляційної інстанцій, які є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій:

- дійшли помилкового висновку про відмову в задоволенні позову з підстав невиконання позивачкою умов попереднього договору;

- не надали належної оцінки тому, що в матеріалах справи відсутні докази вручення ПрАТ «ХК «Київміськбуд» позивачці листа від 20 квітня 2021 року № 01695/0/2-21 з повідомленням про необхідність додаткової оплати решти вартості квартири в сумі 13 601,87 грн, а відповідно і доказів виконання ПрАТ «ХК «Київміськбуд» умов попереднього договору;

- не врахували, що ПрАТ «ХК «Київміськбуд» відмовило позивачці у прийнятті коштів для доплати за спірну квартиру та надання реквізитів для оплати, з мотивів того, що відповідна оплата повинна здійснюватися разом з другим інвестором - ОСОБА_2 ;

- не звернули увагу на те, що пункт 4.3 попереднього договору, в якому зазначено, що після закінчення 5-денного терміну з дати направлення повідомлення про розірвання, цей договір вважається розірваним в повному обсязі, грубо порушує права позивачки, передбачені чинним законодавством, та є нікчемним з момент його внесення у договорів;

- не врахували доводи позивачки про те, що відповідачі, увійшовши у змову, намагаються привласнити собі квартиру позивачки, за яку вона розрахувалася в повному обсязі відповідно до умов попереднього договору та надалі вживала всіх необхідних заходів для здійснення остаточного розрахунку заборгованості за квартиру;

- не надали належної оцінки тому, що жодних збільшень площі спірної квартири не відбулось, а ПрАТ «ХК «Київміськбуд» порушило умови попереднього договору та самостійно розірвало договір, не попередивши про це позивачку;

- не звернули увагу на те, що відчуження стороною попереднього договору спірного майна породжує правові наслідки для повернення цього майна особі, яка має першочергове право на це майно, після укладення зі стороною основаного договору, про що зазначено умовами попереднього договору;

- не врахували, що ПрАТ «ХК «Київміськбуд» не надав стороні позивача доказів відчуження квартири третім особам;

- проігнорували те, що у зв`язку з відмовою відповідача ОСОБА_2 від своїх зобов`язань стосовно здійснення остаточного розрахунку за спірну квартиру та відмовою укладення основного договору купівлі-продажу квартири й отримання свідоцтва про право власності на квартиру, у позивачки як колишньої дружини та співінвестора виникло першочергове право на купівлю такої нерухомості;

- безпідставно відмовили у задоволенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, хоча позивачка її належним чином обґрунтувала;

- стягнули із позивачки на користь відповідача ОСОБА_2 судові витрати у розмірі, який є неспівмірним зі складністю справи, витраченого часу представником відповідача та матеріальним становищем позивачки.

Також касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд:

- дійшов помилкових висновків про те, що позовна вимога позивачки про переведення прав інвестора порушує принцип свободи договору;

- не звернув уваги на те, що постановою Верховного Суду від 17 січня 2024 року рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 23 березня 2023 року було скасовано та безпідставно залишив його без змін.

Крім того у касаційній скарзі заявниця виклала клопотання про звільнення її від сплати судового збору, про зупинення дії рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 березня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 12 березня 2024 року в частині стягнення з неї витрат на правову допомогу, а також про розгляд справи в судовому засіданні в режимі відеоконференції.

У травні 2024 року ПрАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд», в інтересах якого діє Варицький Є. В., через підсистему «Електронний суд» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , в якому просило суд у задоволенні такої касаційної скарги відмовити повністю.

Також у травні 2024 року ОСОБА_2 , в інтересах якого діє Волошин О. М., із застосуванням засобів поштового зв`язку подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому заявник, посилаючись на необґрунтованість доводів касаційної скарги, просить залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Крім того, у вказаному відзиві заявник вказав на те, що для отримання правової допомоги у цій справі на стадії касаційного розгляду він за договором про надання правничої допомоги сплатив гонорар адвокатському бюро у сумі 8 100,00 грн, а тому просив суд покласти такі судові витрати на позивачку. Також наголосив, що судові витрати можуть бути збільшені у випадку додаткового їх понесення.

Рух справи в суді касаційної інстанції

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 25 березня 2024 року касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гарницький П. П., передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.

Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2024 року у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору відмовлено; касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху з наданням їй строку для усунення недоліків, зокрема для надання доказів сплати судового збору та надання уточненої редакції касаційної скарги.

Ухвалою Верховного Суду від 26 квітня 2024 року (після усунення недоліків касаційної скарги) відкрито касаційне провадження у справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4 частини другої статті 389 ЦПК України; витребувано з Дніпровського районного суду міста Києва матеріали цивільної справи № 754/10081/21; відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про зупинення дії рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 березня 2023 року та постанови Київського апеляційного суду від 12 березня 2024 року в частині стягнення судових витрат; надано учасникам справи строк для подання відзиву.

У травні 2024 року матеріали справи № 754/10081/21 надійшли до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 12 грудня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гарницький П. П., про розгляд справи в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Справу № 754/10081/21 призначено до судового розгляду колегією у складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково.

Фактичні обставини справи

Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 вересня 2013 року, який було розірвано рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 29 жовтня 2020 року.

18 квітня 2018 року між ПрАТ «ХК «Київміськбуд» та ОСОБА_1 , ОСОБА_2 укладено попередній договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Незнайком Є. В. та зареєстрований у реєстрі за № 754.

Відповідно до пункту 1.1 попереднього договору, за цим договором сторони зобов`язуються в майбутньому в строк та на умовах, визначених цим договором, укласти договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_5 , II (друга) черга будівництва в об`єкті: «Реконструкція існуючого комплексу будівель під житлово-офісний комплекс з приміщеннями громадського призначення на АДРЕСА_3 ». Зазначений в пункті 1.1 цього договору об`єкт нерухомості, щодо якого сторони зобов`язуються укласти основний договір, має загальну проектну площу 158,38 (сто п`ятдесят вісім цілих тридцять вісім сотих) кв. м, кількість кімнат - 5 (п`ять), розташований на 25-26 (двадцять п`ятому тире двадцять шостому) поверхах.

Згідно з пунктами 1.2, 1.3 попереднього договору, основний договір сторони зобов`язуються укласти протягом 90 (дев`яноста) календарних днів із дня державної реєстрації майбутнім продавцем права власності на майно та за умови виконання майбутніми покупцями вимог пунктів 1.4 та 1.5 цього договору. Вартість майна, що є предметом цього договору, формується виходячи з вартості за 1 кв. м.

Відповідно до пункту 1.5 попереднього договору, кінцеві розрахунки між сторонами здійснюються після обмірів суб`єктом господарювання, що проводить технічну інвентаризацію, та отримання майбутнім продавцем технічного паспорта на майно, відповідно до фактичної площі майна, виходячи з вартості 1 кв. м, визначеної в пункті 2.2 цього договору.

Якщо фактична площа майна менша ніж площа, вказана в пункті 1.1 цього договору, то майбутній продавець повергає майбутнім покупцям різницю суми, виходячи з вартості 1 кв. м майна, визначеної в пункті 2.2 цього договору, до дати укладення сторонами основного договору. Повернення коштів здійснюється за письмовою заявою майбутніх покупців у безготівковій формі на їх банківські рахунки, про які майбутні покупці зобов`язуються повідомити майбутнього продавця в заяві.

Якщо фактична площа майна перевищує площу, вказану в пункті 1.1 цього договору, різниця суми сплачується майбутніми покупцями майбутньому продавцю виходячи з вартості 1 кв. м майна, визначеної в пункті 2.2 цього договору. Оплата має бути здійснена майбутніми покупцями після отримання від майбутнього продавця відповідного повідомлення (усно, письмово, телефоном, факсом, повідомленням мобільного зв`язку тощо), але у будь-якому разі не пізніше ніж за 10 банківських днів до дати укладення основного договору, вказаної в пункті 1.2 цього договору.

У пункті 1.2 попереднього договору сторонами узгоджено, що основний договір сторони зобов`язуються укласти протягом 90 (дев`яноста) календарних днів із дня державної реєстрації майбутнім продавцем права власності на майно та за умови виконання майбутніми покупцями вимог пункту 1.4 та пункту 1.5 цього договору.

Відповідно до підпунктів 3.2.1, 3.2.3 попереднього договору, майбутні покупці зобов`язуються: здійснити оплату вартості майна, відповідно до пунктів 1.4 та 1.5 цього договору, до підписання та нотаріального посвідчення основного договору. Не змінювати в односторонньому порядку строк (термін) підписання та нотаріального посвідчення основного договору та умови продажу майна (зокрема, вартість, обов`язки щодо строку передачі майна майбутнім покупцям тощо).

Згідно з пунктами 4.2, 4.3, 4.4 попереднього договору, сторони домовилися, що у разі порушення майбутніми покупцями терміну та/або обсягу сплати вартості майна, зазначеної в пункті 2.2 цього договору, та нездійснення належної оплати майбутніми покупцями в терміни, згідно з пунктом 1.4 та/або пунктом 1.5 цього договору, майбутній продавець має право в односторонньому порядку розірвати цей договір шляхом направлення повідомлення рекомендованим листом на адресу майбутніх покупців, вказану в цьому договорі, або вручення під розписку повідомлення про розірвання цього договору (надалі - повідомлення про розірвання). Після закінчення 5-денного терміну з дати направлення повідомлення про розірвання, цей договір вважається розірваним в повному обсязі, а майбутній продавець має право реалізувати вказане в пункті 1.1 цього договору майно іншим особам, а зобов`язання сторін за цим договором будуть вважатися припиненими, окрім обов`язку повернення коштів. У випадку, передбаченому пунктами 4.2 та 4.3 цього договору, майбутній продавець повертає майбутнім покупцям на банківські рахунки кошти за вирахуванням штрафу в розмірі 5 % від суми, внесеної за цим договором. Майбутній продавець не несе відповідальності за порушення строків повернення коштів у разі неповідомлення майбутніми покупцями своїх банківських реквізитів. У випадку, якщо майбутні покупці не надали реквізитів майбутньому продавцю, майбутній продавець залишає кошти у своєму розпорядженні до моменту надання майбутніми покупцями таких реквізитів та витребування коштів. Ризик неотримання коштів несуть майбутні покупці.

Відповідно до положень пунктів 4.5, 4.6 попереднього договору, сторони домовилися, що у разі неукладення майбутніми покупцями основного договору, у зв`язку з тим, що майбутні покупці ухиляються від укладення основного договору у визначений в п. 1.2 цього договору термін, цей договір вважається припиненим. В такому випадку, після закінчення 30-денного терміну з дати, визначеної у пункті 1.2 цього договору, майбутній продавець повертає майбутнім покупцям на банківські рахунки кошти за вирахуванням штрафу в розмірі 5 % від суми, внесеної за цим договором. Майбутній продавець не несе відповідальності за порушення строків повернення коштів у разі неповідомлення майбутніми покупцями своїх банківських реквізитів. У випадку, якщо майбутні покупці не надали реквізити майбутньому продавцю, майбутній продавець залишає, кошти в своєму розпорядженні до моменту надання майбутніми покупцями таких реквізитів та витребування коштів. Ризик неотримання коштів несуть майбутні покупці.

Після закінчення 30-денного терміну з дати припинення договору відповідно до пункту 4.5 договору, майбутній продавець має право реалізувати вказане в підпункті 1.1. цього договору майно іншим особам, а зобов`язання сторін за цим договором будуть вважатися припиненими, окрім обов`язку повернення коштів.

Згідно з розпорядженням Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 24 жовтня 2020 року присвоєно об`єктам нерухомого майна - житловому будинку АДРЕСА_6 Каховській, 60 у Дніпровському районі м. Києва, поштові адреси: житловому будинку АДРЕСА_7 ; житловому будинку АДРЕСА_8 .

Сертифікатом № ІУ37, виданим Державною архітектурно-будівельною інспекцією України від 06 жовтня 2020 року, засвідчено відповідність закінченого будівництвом об`єкта (черги, окремого пускового комплексу) проектній документації та підтверджено його готовність до експлуатації за адресою: АДРЕСА_3 .

01 червня 2020 року ТОВ «Київський центр інвентаризації» видало технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_9 , згідно з яким загальна площа (кв. м) вказаного об`єкта нерухомості - 159,2 кв. м.

23 грудня 2020 року адвокат Гарницький П. П. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до ПрАТ «ХК «Київміськбуд» із адвокатським запитом про надання інформації щодо стадії будівництва будинку, у якому подружжя ОСОБА_3 придбало вищевказану квартиру, орієнтовної її вартості та наявності/відсутності заборгованості.

29 грудня 2020 року, у відповідь на вказаний адвокатський запит, ПрАТ «ХК «Київміськбуд» направило представнику ОСОБА_1 листа, в якому повідомило, що об`єкт реконструкції існуючого комплексу будівель під житлово-офісний комплекс з приміщеннями громадського призначення на АДРЕСА_3 першої, другої та третьої черги введений в експлуатацію згідно із сертифікатом № ІУ37, виданим Державною архітектурно-будівельною інспекцією України від 06 жовтня 2020 року. Зазначеному об`єкту присвоєно поштову адресу: АДРЕСА_10 .

Також у цьому листі повідомлено, що за попереднім договором сплачено 2 627 15,01 грн (пункт 2-3), а на час надання інформації вартість квартири складає 2 640 75,88 грн (відповідно до пункту 1.5 попереднього договору купівлі-продажу квартири від 18 квітня 2018 року № 2451) (пункт 4).

20 квітня 2021 року ПрАТ «ХК «Київміськбуд» направило обом інвесторам - ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за відповідними поштовими адресами листа № 01695/0/2-21 з повідомленням про необхідність додаткової оплати решти вартості квартири в сумі 13 601,87 грн, без ПДВ, що відповідає 0,82 кв. м, з огляду на вартість 1 кв. м - 16 587,65 грн. При цьому зазначено, що згідно із отриманими ПрАТ «ХК «Київміськбуд» даними від ТОВ «Київський центр інвентаризації» фактична загальна площа квартири становить 159,20 кв. м, що відповідає вартості квартири в сумі 2 640 753,88 грн. Зазначені кошти підлягають оплаті протягом 10 (десяти) банківських днів з дати відправлення вказаного листа.

28 квітня 2021 року ОСОБА_2 звернувся до голови правління ПрАТ «ХК «Київміськбуд» Кушніра І. М. із заявою, у якій вказав, що отримав повідомлення 25 квітня 2021 року про необхідність виконання договору купівлі-продажу квартири від 18 квітня 2018 року за реєстровим номером 2451, у зв`язку із чим повідомив про те, що відмовляється від умов договору, а саме виконання умов у повному обсязі та просив повернути кошти на його рахунок, який надав у окремій заяві від 28 квітня 2021 року.

21 травня 2021 року ПрАТ «ХК «Київміськбуд» звернулося із листами до інвесторів: ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які було направлено останнім на відповідні поштові адреси, у яких проінформовано про те, що ПрАТ «ХК «Київміськбуд» письмовим повідомленням (вихідний лист від 20 квітня 2021 року № 01695/0/2-21) на виконання умов пункту 1.5 попереднього договору купівлі-продажу квартири від 18 квітня 2018 року за реєстровим № 2451, повідомило інвесторів про необхідність додаткової сплати вартості майна за фактичними даними від ТОВ «Київський центр інвентаризації» протягом 10 (десяти) банківських днів з дати відправлення повідомлення. На день направлення зазначеного листа кінцевих розрахунків не було проведено. Відповідно до умов пункту 4.2 договору та враховуючи неналежну оплату вартості майна майбутніми покупцями, ПрАТ ХК «Київміськбуд» в односторонньому порядку розриває договір. Договір вважатиметься розірваним в повному обсязі після закінчення 5-денного терміну з дати направлення цього повідомлення. Просили, на виконання умов пункту 4.4 договору, надати банківські реквізити майбутнього покупця 1 та майбутнього покупця 2, з відміткою фінансової установи, для перерахування коштів, сплачених за Договором.

01 червня 2021 року інвестору ОСОБА_2 перераховано кошти у розмірі 1 247 897,20 грн (1/2 частка вартості майна) згідно з умовами попереднього договору від 18 квітня 2018 року № 2451.

Відповідно до довідки ПрАТ «ХК «Київміськбуд» від 24 травня 2021 року № 2451 до попереднього договору купівлі-продажу квартири від 18 квітня 2018 року № 2451, майбутніми інвесторами ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було внесено 2 627 152,01 грн коштів, що відповідає 158,38 кв. м, характеристика житлового будинку (адреса забудови): ж/б АДРЕСА_11 ; характеристика квартири: № НОМЕР_1, поверх: 25-26; загальна площа: 159,20 кв. м; кількість кімнат: 5.

Також суди встановили, що 27 травня 2021 року право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ПрАТ «ХК «Київміськбуд» на підставі договору № 133/Ф та акта про повне виконання зобов`язань за договором № 133/Ф.

09 листопада 2021 року на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер 1714, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Пашкевич Л. Г., спірна квартира відчужена ПрАТ «ХК «Київміськбуд» іншим фізичним особам, а саме: ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .

Надалі спірний об`єкт було поділено та відчужено іншим фізичним особам (том 2, а. с. 35-36).

Звертаючись до суду з позовом, позивачка посилалась на те, що вона та відповідач ОСОБА_2 повністю виконали умови попереднього договору купівлі-продажу квартири, укладеного з ПрАТ «ХК «Київміськбуд» 18 квітня 2018 року, та сплатили на рахунок відповідача кошти у розмірі 2 627 15,01 грн,за квартиру АДРЕСА_4 , проєктною площею 158,38 кв. м. Натомість відповідач ПрАТ «ХК «Київміськбуд», після введення спірної квартири в експлуатацію, неправильно здійснив обміри цього майна, не повідомив позивачку про необхідність доплатити за додаткову площу квартири та безпідставно розірвав попередній договір від 18 квітня 2018 року в односторонньому порядку, чим позбавив позивачку права на спірне майно.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із необґрунтованості та недоведеності заявлених позовних вимог.

Водночас суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов висновку про те, що оскільки позовна вимога про відшкодування моральної шкоди є похідною до основних вимог позову, то вона також не підлягає задоволенню.

Верховний Суд не може погодитись із такими висновками судів з огляду на таке.

Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та їх правове обґрунтування

Стаття 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За положеннями статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 635 ЦК України передбачено, що попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором.Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Попередній договір щодо купівлі-продажу об`єкта незавершеного будівництва або майбутнього об`єкта нерухомості підлягає нотаріальному посвідченню.

За змістом статей 655, 656 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав.

Відповідно до статті 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

У частині першій статті 179 ЦК України надано визначення речі як предмета матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов`язки.

Також у статті 182 цього Кодексу передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Стаття 190 ЦК України визначає майно особливим об`єктом, яким вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Окремо вказано, що майнові права є неспоживчою річчю та визнаються речовими правами.

З аналізу вказаних норм можна зробити висновок, що у ЦК України визначення майнового права відсутнє, оскільки у статті 190 ЦК України міститься вказівка лише про те, що майнові права є неспоживчою річчю і визнаються речовими правами. При цьому не викликає сумніву, що майнові права є об`єктом цивільних правовідносин.

Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовими частинами права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права (права на провадження діяльності, використання природних ресурсів тощо) та права вимоги (абзац третій частини другої статті 3 Закону України від 12 липня 2001 року № 2658-ІІІ «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність»).

У теорії цивілістики під майновими правами розуміється: 1) у широкому значенні речового права суб`єктивне цивільне право як таке, що стосується майнових цінностей і має грошову оцінку, наприклад, право власності на похідні права, зобов`язальні права (права з договорів, що укладаються з приводу передання майна у власність або користування), майнові права інтелектуальної власності, корпоративні права тощо; 2) у вузькому значенні - як суб`єктивне право, яке здатне бути самостійним об`єктом обороту; тобто у разі передання майнового права набувач отримує його як можливість претендування на майно або вчинення власних дій щодо майна.

Крім того, вказане питання було предметом дослідження Верховного Суду України та Верховного Суду.

Так, у постанові від 30 січня 2013 року в справі № 6-168цс12 Верховний Суд України визначив майнове право як «право очікування», яке є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно в майбутньому.

Визначення майнового права як права очікування та повноваження власника таких прав надано у висновках Верховного Суду України, викладених у постановах від 30 січня 2013 року у справі № 6-168цс12, від 15 травня 2013 року у справі № 6-36цс13, від 4 вересня 2013 року у справі № 6-51цс13, від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15, від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1920цс15, від 02 грудня 2015 року у справах № 6-1502цс15 та № 6-1732цс15, від 10 лютого 2016 року у справі № 6-2124цс15, від 16 березня 2016 року у справі № 6-290цс16, від 23 березня 2016 року у справі № 6-289цс16, від 30 березня 2016 року у справах № 6-3129цс15 та № 6-265цс16, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2994цс15, від 25 травня 2016 року у справі № 6-503цс16, від 07 грудня 2016 року у справі № 6-1111цс16.

Вказане свідчить про те, що громадяни мають бути впевнені у своїх законних очікуваннях, а також у тому, що набуте ними на законних підставах право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано.

Частиною першою статті 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

У частині другій статті 331 ЦК України чітко вказано, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Статтею 2 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV) визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі: рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно (пункт 9 частини першої статті 27 цього Закону).

Реєстрація права власності на нерухоме майно є лише офіційним визнанням права власності з боку держави (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17).

Також у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 та від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 зроблено висновок про те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права.

Правовідносини сторін договору про фінансування будівництва, порядок управління цими коштами регулюються Законом України від 19 червня 2003 року № 978-IV «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» (далі - Закон № 978-IV) та Законом України від 18 вересня 1991 року № 1560-ХІІ «Про інвестиційну діяльність» (далі - Закон № 1560-ХІІ).

Відповідно до частини п`ятої статті 7 та статті 4 Закону № 1560-ХІІ інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктом і результатом інвестицій (об`єктами інвестиційної діяльності може бути будь-яке майно, а також майнові права).

У статті 2 Закону № 978-IV вказано, що об`єкт інвестування - квартира або приміщення соціально-побутового призначення (вбудовані в житлові будинки або окремо розташовані нежитлові приміщення, гаражний бокс, машиномісце тощо) в об`єкті будівництва, яке після завершення будівництва стає окремим майном.

Тобто після завершення будівництва та здачі будинку в експлуатацію квартира як окремий об`єкт цивільних правовідносин ще не існує і набуває юридично статусу об`єкта цивільних правовідносин лише після державної реєстрації, здійсненої відповідно до чинного законодавства.

У пункті 78 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, встановлено, що для державної реєстрації права власності на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо), розміщене в об`єкті нерухомого майна, будівництво якого здійснювалося із залученням коштів фізичних та юридичних осіб, власником такого майна подаються: документ, що підтверджує набуття у власність особою закріпленого за особою об`єкта інвестування, передбачений законодавством (інвестиційний договір, договір про пайову участь, договір купівлі-продажу майнових прав тощо); технічний паспорт на окреме індивідуально визначене нерухоме майно (квартира, житлове, нежитлове приміщення тощо).

Нормами законодавства встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб. Саме інвестор як особа, за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою (пункти 92, 93, 95 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17 (провадження № 14-8цс21).

При розгляді справи колегія суддів враховує, що, укладаючи попередній договір купівлі-продажу квартири (майнових прав на новозбудоване майно), покупець отримує речове право, яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому.

Право власності на нерухоме майно виникає з моменту прийняття його в експлуатацію, якщо таке передбачено законом чи договором, а повноцінним об`єктом у розумінні ЦК України такий об`єкт стає після його державної реєстрації, оскільки жодних виключень щодо необхідності державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухомі речі, як передбачено в частині першій статті 182 та частині другій статті 331 ЦК України для новоствореної речі, якою є квартира в новозбудованому будинку, цивільне законодавство не містить.

Захист прав на новостворене майно, прийняте в експлуатацію, в разі невизнання відповідачем прав позивача на спірне майно здійснюється в порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, то захист здійснюється на загальних засадах цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої та другої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Застосування будь-якого способу захисту цивільного права має бути об`єктивно виправданим та обґрунтованим, а саме: повинно реально відновлювати наявне порушене, оспорене або невизнане право, такий спосіб має відповідати характеру правопорушення та цілям судочинства та не може суперечити принципу верховенства права.

Визнання права як універсальний спосіб захисту абсолютних та виключних прав і охоронюваних законом інтересів передбачене у статті 16 ЦК України.

У статті 392 ЦК України вказано, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Зміст статті 392 ЦК України свідчить про те, що вона містить дві диспозиції, за яких власник майна може звернутися з позовом про визнання права власності: 1) якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою; 2) у разі втрати власником документа, який засвідчує право власності.

Суб`єктом вимог про визнання права власності може будь-яка особа, яка вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів у третіх осіб або претензіями третіх осіб чи необхідністю отримати правовстановлюючі документи.

Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Позивачем у позові про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних відносин, який вважає себе власником (співвласником) певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідачем у позові про визнання права власності виступає будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин.

Спосіб захисту, передбачений статтею 392 ЦК України, є різновидом загального способу захисту - визнання права, а тому його може бути використано в зобов`язальних відносинах за відсутності іншого, окрім судового, шляху відновлення порушеного права. Тобто зазначений спосіб захисту як різновид загального способу захисту - визнання права може бути використаний не тільки в речово-правових відносинах, але й у зобов`язально-правових, так як сам по собі факт перебування осіб у тих чи інших відносинах, у тому числі договірних, не може перешкоджати застосуванню до цих відносин норм інститутів загальної частини цивільного права.

Способи захисту права, обрані позивачем та застосовані судом, повинні найбільш ефективно поновлювати порушені права, а специфіка інвестування в об`єкти будівництва та визначення новоствореного майна як об`єкта захисту права, відмінного від майнових прав на етапі укладення договорів про інвестування в будівництво, які мають різні назви, повинні тлумачитися на користь тієї особи, права якої порушено.

У випадку коли об`єкт нерухомості вже збудований та прийнятий в експлуатацію, проте покупцем не отримані правовстановлюючі документи у зв`язку із порушенням продавцем за договором купівлі-продажу майнових прав на нерухоме майно взятих на себе договірних зобов`язань щодо передання всіх необхідних документів для оформлення права власності на квартиру, вартість якої сплачена покупцем в повному обсязі, та у разі невизнання продавцем права покупця на цю збудовану квартиру може мати місце звернення до суду з вимогою про визнання за покупцем права власності на проінвестоване (оплачене) ним майно відповідно до положень статті 392 ЦК України.

Саме такий висновок щодо ефективності способу захисту права інвестора на проінвестоване майно викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц (провадження № 14-31цс20), в якому відступлено від правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1858цс15 та від 24 червня 2015 року у справі № 6-318-15.

У справі, яка переглядається, встановлено, що спірний об`єкт нерухомості - п`ятикімнатна квартира, розташована за адресою: АДРЕСА_12 , вже збудована та прийнята в експлуатацію (т.1 а. с. 15).

У позові позивачка стверджує, що вона та відповідач ОСОБА_2 повністю виконали умови попереднього договору купівлі-продажу квартири № 2451, укладеного з ПрАТ «ХК «Київміськбуд» 18 квітня 2018 року, та сплатили за це майно на рахунок відповідача кошти загальному у розмірі 2 627 15,01 грн двома рівними частками.

Факт сплати вказаних коштів ПрАТ «ХК «Київміськбуд» не заперечує (т.1 а. с. 15).

Також позивачка наголошує на тому, що ПрАТ «ХК «Київміськбуд», після введення спірної квартири в експлуатацію, неправильно здійснив обміри цього майна, не повідомив її належним чином про необхідність доплати за додаткову площу квартири та безпідставно розірвав попередній договір від 18 квітня 2018 року в односторонньому порядку, чим позбавив позивачку права 1/2 частки спірного майна.

Отже, з огляду на наведене, з урахуванням висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц (провадження № 14-31цс20), за умови наявності між позивачкою та власником спірного нерухомого майна договірних правовідносин, ефективним способом захисту прав позивачки є вимога про визнання за нею як покупцем права власності на 1/2 частки проінвестованого (оплаченого) нею майна відповідно до положень статті 392 ЦК України.

Водночас, за умови відсутності договірних правовідносин між позивачкою і номінальним власником (-ками) спірного майна, належним способом захисту прав позивачки, яка вважає себе власником 1/2 частини спірного майна, є звернення з позовною вимогою про витребування спірного майна від особи, яка є останнім його набувачем на підставі статті 388 ЦК України, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача.

Однак у цій справі позивачка, звертаючись до суду з позовом, не заявила таких позовних вимог, тому позов ОСОБА_1 не підлягав задоволенню у зв`язку з обранням позивачкою неналежного способу захисту прав.

Суди першої та апеляційної інстанцій на вказане уваги не звернули, не врахували висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 344/16879/15-ц (провадження № 14-31цс20) щодо ефективного способу захисту у подібних правовідносинах, та дійшли помилкового висновку про відмову у задоволенні позову по суті заявлених позовних вимог.

Тому оскаржувані судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині розгляду по суті спору не можна визнати законним та обґрунтованими із цих підстав і вони підлягають зміні щодо мотивів відмови у задоволенні позову.

З огляду на те, що Верховний Суд у цій справі дійшов висновку про неефективність обраного позивачкою способу захисту, доводи касаційної скарги по суті спору оцінці не підлягають.

Щодо розподілу судових витрат на правову допомогу

Статтею 59 Конституції України визначено, кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Згідно з частиною другою статті 15 ЦПК України представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Відповідно до частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частин першої-шостої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики, затверджених звітно-виборним з`їздом адвокатів України 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

- у суді першої інстанції

Аналіз матеріалів справи свідчить та судом першої інстанції встановлено, що інтереси відповідача ОСОБА_2 у суді першої інстанції здійснював адвокат Волошин О. М., що діяв на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю від 27 вересня 2011 року № 4631, договору про надання правової допомоги від 28 липня 2021 року № 21 та ордера на надання правничої (правової) допомоги від 28 липня 2021 року серії АА № 1034983 (т. 1 а. с. 32-33; 38-39).

У першій заяві по суті справи - відзиві на позовну заяву, представником ОСОБА_2 , адвокатом Волошиним О. М. заявлено суду клопотання про стягнення зі сторони позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 31 320,00 грн, які обумовлені сторонами як гонорар (т. 1 а. с. 45).

До відзиву долучено копію платіжного доручення від 30 липня 2021 року № О5620_0026, відповідно до якого ОСОБА_2 на рахунок АБ «Олексія Волошина» сплачено 31 320,00 грн з призначенням платежу: оплата правової допомоги у справі № 754/10081/21 згідно з договором від 28 липня 2021 року № 21 (т. 1 а. с. 51).

Вказаний відзив ОСОБА_2 направлено на адресу ОСОБА_1 , яка в свою чергу не скористалася правом на подання клопотання про зменшення розміру судових витрат.

З огляду на викладене, дослідивши надані представником відповідача докази щодо понесених ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу і надавши їм належну оцінку, врахувавши результат розгляду справи по суті, відсутність заперечень сторони позивача щодо розміру витрат відповідача на правову допомогу, а також оцінивши співмірність розміру витрат на оплату послуг представника відповідача зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; предметом позову та значенням справи для сторони, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про задоволення клопотання представника відповідача ОСОБА_2. та стягнення з ОСОБА_1 на користь відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді першої інстанції, у розмірі 31 320,00 грн.

- у апеляційному суді

Аналіз матеріалів справи свідчить та апеляційним судом встановлено, що інтереси ОСОБА_2 в суді апеляційної інстанції також представляв адвокат Волошин О. М.

На підтвердження своїх повноважень Волошин О. М. надав суду ордер на надання правничої (правової) допомоги від 05 червня 2023 року серії АА № 1304834.

У відзиві на апеляційну скаргу адвокат ОСОБА_2 - Волошин О. М. зазначив, що за розгляд цієї справи в суді апеляційної інстанції витрати його клієнта на професійну правничу допомогу становлять 22 500,00 грн (т. 2, а. с. 117-120).

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу, адвокатом Волошиним О. М. надано такі докази: додаток № 1 від 02 червня 2023 року до договору про надання правничої допомоги від 28 вересня 2021 року № /21; платіжна інструкція від 02 червня 2023 року № 5ас9ad73fa про сплату ОСОБА_2 22 500,00 грн за надання правової допомоги на підставі договору від 28 липня 2021 року (т. 2, а. с. 122, 123).

У пункті 1 додатку № 1 від 02 червня 2023 року до договору про надання правничої допомоги від 28 липня 2021 року № 21 зазначено, що сторони домовилися про те, що гонорар виконавця становить 22 500,00 грн. Цей гонорар сплачується за ознайомлення з апеляційною скаргою на рішення Дніпровського районного суду м. Києва у справі № 754/10081/21, погодження позиції з клієнтом, підготовку відзиву на апеляційну скаргу та подачі його до суду, участь у судових засіданнях (не більше трьох), за необхідності підготовка інших процесуальних документів.

Адвокат Волошин О. М. брав участь у двох судових засіданнях в суді апеляційної інстанції, а саме 21 червня та 12 липня 2023 року (т. 2, а. с. 169-170, 207-210), та подав до суду вказаний відзив.

Представник позивачки Границький П. П. у відповіді на відзив поставив під сумнів розмір витрат на правничу допомогу ОСОБА_2., посилаючись на його невідповідність критеріям реальності адвокатських послуг та розумності їх розміру (т. 2 а. с. 160-163).

Таким чином, з урахуванням доводів представника позивача, виходячи з конкретних обставин справи, її складності, ціни позову, обсягу виконаної адвокатом роботи, часу, витраченого на участь в судовому засіданні, ураховуючи принцип співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру, апеляційний суд дійшов правильно висновку про часткове задоволення заяви представника відповідача та стягнення з ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді апеляційної інстанції, у розмірі 10 000,00 грн, та відмову у стягненні інших витрат на професійну правничу допомогу.

Аргументи касаційної скарг про те, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 308/15007/15, від 30 вересня 2020 року у справі № 201/14495/16, від 02 липня 2020 року у справі № 362/3912/18 є необґрунтованими, оскільки оскаржувані судові рішення таким висновкам не суперечать, і встановлені судами у цих справах фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, є іншими ніж у справі, яка переглядається. У цій справі суди першої та апеляційної інстанцій виходили з конкретних обставин справи з урахуванням наданих сторонами доказів.

Доводи касаційної скарги про те, що суди першої та апеляційної інстанцій стягнули із позивачки на користь відповідача ОСОБА_2 судові витрати у розмірі, який є неспівмірним зі складністю справи, витраченим часом представником відповідача та матеріальним становищем позивачки, зводяться до переоцінки доказів надання правової допомоги, що виходить за межі компетенції суду касаційної інстанції, відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України.

Інші доводи касаційної скарги ОСОБА_1 правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо розподілу судових витрат не спростовують, а зводяться до незгоди заявниці із ними.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.

Згідно з частиною першою статті першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За змістом частин першої, другої статті 412 ЦПК України підставами для скасування судових рішень повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення.

Ураховуючи, що суди першої та апеляційної інстанцій повно встановили обставини справи, надали наявним у справі доказам належну оцінку та дійшли правильного висновку про відмову у задоволенні позову, однак неправильно застосували до спірних правовідносин норми матеріального прав та порушили норми процесуального права, тому оскаржувані судові рішення підлягають зміні, шляхом викладення їх мотивувальних частин в редакції цієї постанови; в іншій частині оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають залишенню без змін.

Щодо вирішення питання розподілу судових витрат

Статтею 416 ЦПК України передбачено, що постанова суду касаційної інстанції складається, в тому числі, із розподілу судових витрат.

З огляду на висновок щодо суті касаційної скарги, зміну рішень судів першої та апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні позову лише в їх мотивувальній частині, судові витрати за подання касаційної скарги залишаються за позивачкою.

Щодо відшкодування витрат відповідача на правничу допомогу в суді касаційної інстанції

У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє Волошин О. М. , виклав клопотання про відшкодування йому витрат на правову допомогу на стадії касаційного розгляду у розмірі 8 100,00 грн.

На підтвердження вимог клопотання заявник надав суду: додаток № 1 від 29 травня 2024 року до договору про надання правничої допомоги від 28 липня 2021 року № /21; квитанцію про сплату гонорару від 29 травня 2024 року на суму 8 100,00 грн та платіжну інструкцію про зарахування грошових коштів; ордер адвоката Волошина О. М. на надання правничої (правової) допомоги від 22 листопада 2023 року серії АА № 1374601.

Зміст додатку № 1 від 29 травня 2024 року до договору про надання правничої допомоги від 28 липня 2021 року № /21, укладеного між ОСОБА_2 та адвокатом Волошиним О. М., свідчить, зокрема, про те, що сторони за цим договором домовились, що гонорар виконавця з вказаним договором за надання правової допомоги на стадії касаційного перегляду справи становить 8 100,00 грн. Цей гонорар сплачується за ознайомлення з касаційною скаргою у справі № 754/10081/21, погодження позиції з клієнтом, підготовку відзиву на касаційну скаргу.

Вказаний відзив ОСОБА_2. із клопотанням про відшкодування витрат на правову допомогу надіслано на адресу позивачки ОСОБА_1 30 травня 2024 року.

Однак станом на момент розгляд справи Верховним Судом клопотання позивачки про зменшення розміру відшкодування ОСОБА_2 витрат на правову допомогу не надходило.

З огляду на викладене, з урахуванням дослідження наданих представником відповідача доказів щодо понесених ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу, врахувавши результат розгляду справи по суті, відсутність заперечень сторони позивача щодо розміру витрат відповідача на правову допомогу, а також оцінивши співмірність розміру витрат на оплату послуг представника відповідача зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; предметом позову та значенням справи для сторони, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення клопотання відповідача ОСОБА_2. та стягнення з ОСОБА_1 на користь відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу, понесених у суді першої касаційної інстанції у розмірі, 8 100,00 грн.

Керуючись статтями 141, 402, 409, 410, 412, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Гарницький Павло Петрович, задовольнити частково.

Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 березня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 березня 2024 року змінити, виклавши їх мотивувальні частини в редакції цієї постанови.

У решті рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 березня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 12 березня 2024 року залишити без змін.

Клопотання ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Волошин Олексій Миколайович, про відшкодування витрат на правничу допомогу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 8 100,00 грн на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в суді касаційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

ГоловуючийД. Д. Луспеник
Судді: І. Ю. Гулейков
Б. І. Гулько
Г. В. Коломієць
Р. А. Лідовець