Справа № 461/4869/22 Головуючий у 1 інстанції: Мироненко Л.Д.
Провадження № 22-ц/811/1041/24 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2025 року м. Львів

Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого: Ванівського О.М.,

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Ковальчука Ю.П.,

з участю: представника відповідача адвоката Кость Я.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 адвоката Снігур Галини Михайлівни на рішення Галицького районного суду м. Львова від 27 лютого 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,-

в с т а н о в и в:

В вересні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення боргу.

Свої вимоги мотивував тим, що 17 грудня 2009 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір позики, відповідно до умов якого, ОСОБА_1 було передано відповідачеві грошові кошти у сумі еквівалентній 20000 доларів США. Згідно з умовами договору, повернення боргу має бути здійснене протягом 7-ден-ного строку на вимогу кредитора. Відповідна вимога була направлена ОСОБА_2 03 серпня 2022 року, проте грошові кошти останній не повернув. Вказує, що боржником самостійно було повернуто частину заборгованості, про що свідчать записи на звороті договору позики, однак станом на дату звернення із вказаним позовом до суду, загальна сума неповернутої суми позики складає 15500 доларів США.

ОСОБА_1 також зазначив, що відповідно до умов вказаного договору позики, сторонами було передбачено забезпечення виконання зобов`язання за порушення терміну повернення позики, за яким позичальник несе відповідальність в розмірі неповернутої суми (боргу), та несе додаткову відповідальність на вибір позикодавця, яку ним визначено в сумі 1 000 000,00 (один мільйон) доларів США.

Враховуючи вищенаведене, просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь заборгованість за договором позики, а саме:

-15500 доларів США, що за курсом НБУ становить 620000 грн. основного боргу;

-15500 доларів США, що за курсом НБУ становить 620000 грн. договірної відповідальності в розмірі неповернутої суми боргу,

-1000000 доларів США що за курсом НБУ становить 40000000 грн. додаткової відповідальності на вибір позикодавця.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 27 лютого 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила представник ОСОБА_1 адвокат Снігур Галина Михайлівна, подавши апеляційну скаргу.

Вважає рішення суду незаконним, необґрунтованим, та таким, що підлягає скасуванню, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку із неправильним встановленням обставин справи, неправильним дослідженням та оцінкою доказів, які мають значення для справи.

Вказує, що предметом судового розгляду є договір позики від 17 грудня 2009 року, що укладений між позивачем та відповідачем, за яким ОСОБА_1 (позикодавець) надав ОСОБА_2 (позичальнику) позику в сумі 20 000.00 доларів США, що складає 160 000.00 грн

При розгляді даного спору було встановлено, що відповідач приступив до виконання умов цього договору і йому було зрозумілим юридичний факт наявності у нього обов`язку із повернення коштів позивачу. Відтак висновок суду не відповідає фактичним обставинам справи; не ґрунтується на матеріалах справи.

Звертає увагу на те, що суду першої інстанції було відомо і він це встановив, що існують два окремі договори аналогічні за змістом, які укладені в один час між Позикодавцем та Позичальником. Проте, суд уникнув аналізу відмінності в одному із договорів, зокрема приписи /дописи сторін на звороті одного з них. Також суд не звернув уваги на той факт, що договір який був предметом спору № 461/8614/17, піддавався експертному дослідженню за клопотанням відповідача. Експертом було встановлено справність підписів на цьому договорі, а саме підписів відповідача. Необхідно звернути увагу колегії суддів, що оригінал Договору знаходиться в матеріалах справи № 461/8614/17. Тому більш ніж очевидно, що поданий в розпорядження суду оригінал договору є дійсним та невиконаним, про що і говорить сам відповідач.

На думку апелянта, суд вийшов за межі предмету спору та витлумачив суть договору позики на користь відповідача, і фактично визнав його припиненим.

Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задоволити.

10 січня 2025 року від представника ОСОБА_1 адвоката Снігур Г.М. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з зайнятістю в іншому судовому засіданні.

13 січня 2025 року від представника ОСОБА_1 адвоката Добушовського О.В. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з зайнятістю в іншому судовому засіданні.

З урахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Сторони мали реальну можливість реалізувати свої процесуальні права з доведенням своєї позиції по справі, у тому числі через можливість брати участь в судовому засідання в режимі відеоконференції або через представника.

Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.

Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Таким чином, законодавець передбачив, що явка до апеляційного суду належним чином повідомленого учасника справи не є обов`язковою. Апеляційний суд може розглянути справу за відсутності її учасників. Апеляційний суд може відкласти розгляд справи у разі, коли причини неявки належним чином повідомленого учасника справи будуть визнані апеляційним судом поважними. Таким чином, з врахуванням конкретної ситуації по справі, вирішення питання про розгляд справи або відкладення розгляду справи віднесено до дискреційних повноважень апеляційного суду.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "ЮніонАліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Верховний Суд у постанові від 29 квітня 2020 року у справі №348/1116/16-ц зазначив, що якщо сторони чи їх представники не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні сторін чи представників сторін, а не можливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні без їх участі за умови їх належного повідомлення про час і місце розгляду справи.

Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у якнайшвидшому розгляді справи, усвідомленість учасників справи про її розгляд, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності осіб, які не з`явилися в судове засідання.

Апеляційний суд з метою дотримання строків розгляду справи, вважає можливим слухати справу у відсутність учасників справи, які своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, явка яких не визнавалась апеляційним судом обов`язковою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача адвоката Кость Я.Р., перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції вважав, що позиція сторони позивача призведе до подвійного стягнення грошових сум з позичальника та грубого порушення загальних засад цивільного права, а саме справедливості, добросовісності та розумності. На переконання суду, позивач надав своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право, оскільки зазначаючи у договорі, що попередні договори припиняють свою дію з часу укладення цього договору, в судових засіданнях зайняв протилежну позицію та став стверджувати, що існують два договори окремо і по яким слід стягувати заборгованість по позикам.

Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, зважаючи на встановлені під час розгляду справи обставини, суд першої інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги є безпідставними, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.

Встановлено, що 17 грудня 2009 року між ОСОБА_1 (позикодавцем) та ОСОБА_2 (позичальником) був укладений договір позики. Відповідно до умов цього договору, позикодавець надає позичальникові позику у сумі 20000 доларів США, що складає 160000 грн, а позичальник зобов`язується на усну чи письмову вимогу у семиденний термін повернути суму позики у національній валюті у розмірі еквівалентному 20000 доларів США за ринковим курсом.

У п. 2 договору позики зазначено, що позикодавець передав позичальнику в повному об`ємі готівкові гроші до підписання цього договору. Всі інші договори, що були укладені між сторонами припиняють свою дію з часу укладення та виконання цього договору.

Пунктом 4 договору передбачено, що повернення позики оформляється шляхом передачі грошей та оформлення підписів в кінці цього договору, про його виконання. За порушення терміну повернення позики позичальник несе відповідальність в розмірі неповернутої суми та несе додаткову відповідальність, яка встановлюються на вибір позикодавця.

На зворотній стороні договору позики наявні записи про повернення ОСОБА_2 :

-27 квітня 2012 року 8000 грн.

-27 квітня 2012 року 20000 грн.

-01 жовтня 2012 року 8000 грн.

03 серпня 2022 року ОСОБА_1 була складена вимога до ОСОБА_2 про повернення грошової суми позики від 17 грудня 2009 року протягом семи днів. Дана вимога була направлена боржникові 03 серпня 2022 року, про що у матеріалах справи наявні копії фіскального чеку ПАТ «Укрпошта» та опис вкладеного до цінного пріоритетного листа.

Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 08 квітня 2019 року у справі № 461/8614/17 позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики було задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 основний борг за договором позики у розмірі 20000 (двадцять тисяч) доларів США, договірної відповідальності у сумі 20000 (двадцять тисяч) доларів США, всього 40000 (сорок тисяч) доларів США, що станом на 18 квітня 2018 року відповідно до офіційного курсу НБУ складає 1043314 (один мільйон сорок три тисячі триста чотирнадцять) гривень 92 коп. В решті вимог позову відмовлено.

Постановою Львівського апеляційного суду від 29 січня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 було залишено без задоволення, а рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 квітня 2019 року - без змін. Ухвалою Верховного Суду від 13 грудня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Галицького районного суду м. Львова від 08 квітня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 29 січня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу за договором позики було вирішено вважати неподаною та повернуто заявникові у зв`язку з ненаданням доказів сплати судового збору.

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (стаття 1046 ЦК України).

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

За своїми правовими характеристиками договір позики є реальною, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана в оригіналі розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання.

З метою забезпечення правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.

Між позикодавцем ОСОБА_1 та позичальником ОСОБА_2 , в один день 17 грудня 2009 року - були укладені два договори, які містили повністю ідентичні дату та зміст. При цьому, вказані договори не містили номерів, які б дозволили чітко встановити послідовність їй укладення.

Встановлено, що предметом розгляду даного спору є другий по часу укладення договір. Саме за першим договором позики, рішенням суду від 08 квітня 2019 року у справі № 461/8614/17, вже стягнуто на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 основний борг у розмірі 20000 доларів США, а також договірну відповідальність у сумі 20000 доларів США, що станом на 18 квітня 2018 року відповідно до офіційного курсу НБУ складає 1043314 гривень 92 коп, а за другим договором сума заборгованості ОСОБА_2 вказана у даному позові.

В пункті 2 договору позики від 17 грудня 2009 року, долученого до позовної заяви, зазначено наступне :«Позикодавець передав позичальнику в повному об`ємі готівкові гроші до підписання цього Договору. Всі інші договори позики, що були укладені між сторонами припиняють свою дію з часу укладення та виконання цього договору».

Суд першої інстанції застосував буквальне тлумачення змісту вказаного пункту договору, та прийшов до висновку, що припинення попередніх договорів пов`язується з «часом укладення» наступного, так як вказаний юридичний факт зазначений сторонами першим у реченні. Таким чином, перший по часу договір позики, укладений в цей же день, втратив свою юридичну силу, а боргові зобов`язання сторін почали існувати з 17 грудня 2009 року виключно за другим договором, укладеним в цей же день пізніше за часом.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Сторони за договором позики, користуючись свободою договору, уклали в один день, а саме 17 грудня 2009 року, два договори позики, при цьому, один з них втратив свою силу за взаємною домовленістю сторін згідно до пункту 2 договору. За чинним договором, судовим рішенням від 08 квітня 2019 року майнові права позикодавця були відновлені шляхом стягнення на його користь 1 043 314 гривень 92 коп.

Доводи апеляційної скарги зводяться до власного тлумачення представником позивача норм права та до незгоди з рішенням суду першої інстанції по суті вирішення спору, що не може бути правовою підставою для його скасування.

Верховний Суд зазначав, що саме сторони правочину несуть відповідальність за належне оформлення договірних правовідносин, зрозумілого змісту правочину.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позиція сторони позивача призведе до подвійного стягнення грошових сум з позичальника та грубого порушення загальних засад цивільного права, а саме справедливості, добросовісності та розумності.

Оцінюючи дії учасників цивільного обороту, необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК України, поняття «добросовісність» ототожнюється із поняттям «безвинність» і навпаки, «недобросовісність» із «виною». Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, частина третя статті 39 ЦК України), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності, за загальним правилом, є вина, то такі діяння є винними.

Дослідження питання про здійснення особою належного їй субєктивного матеріального права відповідно до його мети тісно пов`язане з аналізом фактичних дій суб`єкта на предмет дотримання вимоги добросовісності.

Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці).

В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).

За змістом частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Судом першої інстанції правильно встановлено фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримано процедуру розгляду справи, встановлену ЦПК України, ухвалено справедливе судове рішення, тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Відповідно до ч. 1. ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Снігур Галини Михайлівни залишити без задоволення.

Рішення Галицького районного суду м. Львова від 27 лютого 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.

Повний текст постанови складено 23 січня 2025 року.

Головуючий : Ванівський О.М.

Судді: Цяцяк Р.П.

Шеремета Н.О.