Справа № 466/7244/22 Головуючий у 1 інстанції: ЛУЦІВ-ШУМСЬКА Н.Л.
Провадження № 22-ц/811/1907/24 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2025 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді: Шандри М.М.

суддів: Крайник Н.П., Левика Я.А.

секретаря: Псярук О.В.

за участю: представника ОСОБА_1 ОСОБА_2 ,

представника ОСОБА_3 ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 березня 2023 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, в якому просила стягнути борг за Договором №1 безпроцентної позики 462 500грн 00 коп. основного боргу, 46 250грн 00 коп. штрафу за прострочення повернення боргу, 175 432 грн 89 коп. інфляційних втрат та 39610,27 грн 3% річних, а всього 723 793 грн 16 коп.

В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 05.11.2019 між ОСОБА_3 , та відповідачем ОСОБА_1 укладено письмовий Договір №1 безпроцентної позики, згідно якого останньому було передано у борг 37 000 доларів США, що на момент укладення договору згідно офіційного курсу НБУ становило 925 000грн, які він зобов`язався повертати позивачу рівними частинами по 231 250 грн протягом чотирьох банківський днів, починаючи з 06.11.2019 по 11.11.2019 в такому ж розмірі.

Факт отримання коштів відповідачем було оформлено чотирма борговими розписками від 05.11.2019 на суму по 231 250 грн кожна, які є додатками до договору.

Позичальник свої зобов`язання за договором виконав частково. Несплаченою залишається сума боргу у розмірі 462 500 грн, яку просить стягнути позивач з відповідача у судовому порядку. Крім цього, просила стягнути з відповідача передбачені договором 10 % штрафних санкцій, відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України інфляційні втрати і 3% річних.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 16 березня 2023 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 за Договором №1 безпроцентної позики від 05.11.2019 462 500 грн 00 коп. основного боргу, 46 250 грн 00 коп. штрафу за прострочення повернення боргу, 175 432 грн 89 коп. інфляційних втрат, а всього 684 182 грн 89 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 у часткове відшкодування судових витрат 22 218,03грн.

Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 03 червня 2024 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 16 березня 2023 року у справі №466/7244/22 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики відмовлено.

Рішення суду в апеляційному порядку оскаржив ОСОБА_1 .

В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що він не був належним чином повідомлений про час і місце судового засідання у суді першої інстанції, що позбавило його можливості брати участь у судових засіданнях та надавати свої заперечення щодо підписання договору №1 безпроцентної позики від 05.11.2019. Внаслідок чого відповідач також був позбавлений права заявити клопотання про призначення у справі судово-почеркознавчої експертизи. Судом першої інстанції не було враховано те, що ним не підписувався договір №1 безпроцентної позики від 05.11.2019, а тому він не може нести відповідальність за невиконання його умов, що є підставою для скасування рішення суду.

Просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволені позовних вимог відмовити повністю.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не подано.

У судовому засіданні апеляційної ін6сранції представник ОСОБА_1 ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати з мотивів, викладених у скарзі, представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України).

Згідно із ч.1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішенням таким вимогам відповідає.

Як убачається з матеріалів справи, 05.11.2019 між позивачкою ОСОБА_3 та відповідачем ОСОБА_1 укладено письмовий Договір №1 безпроцентної позики, згідно якого останньому було передано у борг 37 000 доларів США, що на момент укладення договору згідно офіційного курсу НБУ становило 925 000 грн, які він зобов`язався повертати позивачу у визначений договором строк до 11.11.2019.

Факт отримання коштів відповідачем було оформлено чотирма борговими розписками від 05.11.2019.

Встановлено, що позичальник свої зобов`язання за договором виконав частково. Несплаченою залишається сума боргу у розмірі 462 500 грн за двома розписками від 05.11.2019.

У встановлений договором строк відповідач не повернув позивачу позику.

Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Статтею1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

У матеріалах справи відсутні докази повного виконання відповідачем своїх зобов`язань щодо повернення позивачеві позичених коштів.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За правилами статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Частиною першою статті 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Судом установлено, що кошти, які були отримані позичальником у позику, не повернуті, а відтак суд дійшов обгрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості.

Відповідно до п. 2.5 Договору позичальник повертає позикодавцю надану позику рівними частинами по 231 250 грн протягом чотирьох банківських днів, починаючи з 06.11.2019 по 11.11.2019.

У п. 3.1 Договору за порушення строків повернення позики зазначено, що позичальник сплачує позикодавцю штраф у розмірі 10 % від суми непогашеного боргу (неповернутої у строк суми).

Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (частина друга статті 625 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що позивачем подано розрахунок про стягнення з відповідача інфляційних втрат на суму 175 432 грн 89 коп, оскільки відповідачем указаний розрахунок не заперечено та не спростовано, тому суд правильно зазначив, що ці кошти підлягають стягненню з нього на користь позивача.

Обґрунтованим є висновок суду про те, що вимоги позивача про стягнення 3 % річних було б подвійною відповідальністю, оскільки відповідальність за прострочення виконання грошового зобов`язання сторонами визначена у п.3.1 Договору №1 безпроцентної позики від 05.11.2019.

Доводи апелянта про те, що він не підписував Договір №1 безпроцентної ставки від 05.11.2019 не беруться колегією суддів до уваги, оскільки у матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували факт не підписання зазначеного договору відповідачем.

Ураховуючи наведене суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що позивачем доведений факт отримання ОСОБА_1 коштів в сумі 37 000 доларів США.

Суд першої інстанції встановивши, що розписки містить всі обов`язкові реквізити боргового документу, а характер розписок свідчить про існування між сторонами саме боргового зобов`язання, прийшов до обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Із вказаним висновком районного суду колегія суддів повністю погоджується.

Доводи апеляційної скарги правильних висновків суду першої інстанції не спростовують.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 16 березня 2023 року залишити без зімн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Повний текст постанови складено: 24.01.2025

Головуючий

Судді