Справа №295/8954/20
УХВАЛА

21.01.2025 року м. Житомир

Суддя Богунського районного суду м. Житомира Воробйова Т.А.,

розглянувши матеріали скарги ОСОБА_1 , від імені якої діє представник адвокат Ткачук Володимир Васильович,

на дії державного виконавця Богунського відділу державної виконавчої служби у м.Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ)

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2

до ОСОБА_1

про вселення,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 , від імені якої діє представник адвокат Ткачук В.В., звернулась до суду із скаргою на дії державного виконавця Богунського відділу державної виконавчої служби у м.Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), у якій просить:

встановити обґрунтованість скарги та визнати оскаржувані рішення, дії старшого державного виконавця Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Яриної Анни Петрівни, неправомірними;

скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 13.11.2023 ВП №73317119, винесену державним виконавцем Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Яриною Анною Петрівною;

скасувати постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 13.11.2023 ВП №73317119, винесену державним виконавцем Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Яриною Анною Петрівною;

скасувати постанову про накладення штрафу від 30.01.2024 ВП №73317119, винесену державним виконавцем Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Яриною Анною Петрівною;

скасувати постанову про накладення штрафу від 08.02.2024 ВП №73317119, винесену державним виконавцем Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Яриною Анною Петрівною;

скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження від 02.04.2024 ВП №73317119, винесену старшим державним виконавцем Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Яриною Анною Петрівною;

скасувати постанову про стягнення виконавчого збору від 02.04.2024 ВП №73317119, винесену старшим державним виконавцем Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Яриною Анною Петрівною;

стягнути з Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), на користь ОСОБА_1 , понесені нею судові витрати на правничу допомогу у розмірі 15000 грн.

Дослідивши скаргу та додані до неї документи, матеріали справи №295/8654/20, суд доходить наступного висновку.

У скарзі ОСОБА_1 просить, зокрема, скасувати постанови державного виконавця Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Яриної Анни Петрівни про відкриття виконавчого провадження від 13.11.2023 ВП №73317119, та про закінчення виконавчого провадження від 02.04.2024 ВП №73317119.

Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.

Статтею 449 ЦПК України визначено, що скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений для подання скарги строк може бути поновлено судом за наявності поважних причин його пропуску на підставі клопотання особи, яка подає скаргу, що має бути заявлено одночасно зі скаргою. У разі подання скарги з пропуском строку і за відсутності поважних причин для його поновлення та клопотання особи, яка подає скаргу, така скарга залишається судом без розгляду.

За приписами ч.1 ст. 127 ЦПК України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення. За правилами частини 2 цієї ж статті встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду.

Разом із скаргою заявник подала клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку, у якому вказала, що 06.01.2025 під час судового засідання по справі щодо визнання оскаржуваних рішень, дій старшого державного виконавця Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Яриної Анни Петрівни, неправомірними, та скасування постанови про відновлення виконавчого провадження від 15.11.2024 ВП №73317119, судом встановлено та представнику заявника, як і в подальшому заявнику, стало відомо, що представник стягувача ОСОБА_2 - Савицька Ф.Й. не є адвокатом, а діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності. На підставі викладеного, Савицьку Ф.Й. не було судом допущено до справи в якості представника стягувача. 31.12.2024, під час ознайомлення з матеріалами судової справи №295/8954/20 за скаргою на дії державного виконавця та витребуваною судом інформації, як вбачається з відповіді головного центру обробки спеціальної інформації державної прикордонної служби України №295/8954/20 від 06.12.2024, встановлено, що стягувач - ОСОБА_3 05.04.2023 перетнула кордон і виїхала за межі України, а 14.12.2024 здійснила в`їзд. Крім того, 06.01.2025 під час ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження ВП №73317119 представник заявника та відповідно заявник, у зв`язку з нововиявленими обставинами, дізнались про неправомірні дії старшого державного виконавця Яриної А.П., якими порушено права і свободи заявника. У зв`язку з встановленням обставин відсутності стягувача на території України, опискою у виконавчому листі щодо адреси, відсутністю повноважень Савицької Ф.Й., які стали відомі заявнику під час ознайомлення з матеріалами судової справи та матеріалами виконавчого провадження 31.12.2024 та 06.01.2025, заявник просить визнати причини пропуску строку для звернення до суду зі скаргою на неправомірні дії, рішення та бездіяльність старшого державного виконавця Яриної А.П., поважними та поновити пропущений процесуальний строк.

Поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звертається до суду та пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Встановлення строків звернення до суду з відповідними заявами законом передбачено з метою своєчасного виконання учасниками судочинства передбачених певних процесуальних дій. Інститут строків у судовому процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у цивільно-правових відносинах, а також стимулює учасників цивільного процесу добросовісно використовувати свої права та ставитися до виконання своїх обов`язків.

Водночас, згідно з п.п. 22-29 рішення ЄСПЛ у справі від 28.03.2006 року «Мельник проти України» право доступу до суду не є абсолютним, воно може бути обмеженим. Тим не менше право доступу до суду не може бути обмеженим таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями. При цьому правила регулювання строків мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту. Згідно ж усталеної прецедентної практики ЄСПЛ закон повинен бути прогнозованим для учасників провадження.

Відповідно до змісту клопотання про поновлення процесуального строку, 06.01.2025, під час судового засідання, заявнику стало відомо, що представник стягувача ОСОБА_2 Таранєнко Ф.Й. не є адвокатом, отже не може бути представником у виконавчому провадженні, тому дії державного виконавця вважає неправомірними, та вважає, що це є підставою для поновлення процесуального строку.

Однак, нормами ЦПК України не передбачено поновлення пропущеного процесуального строку для звернення зі скаргою на дії державного виконавця у зв`язку із нововиявленими обставинами. Процесуальний строк може бути поновлено лише у зв`язку із його пропуском з поважних причин, якими можуть не будь-які обставини, а лише такі, що відповідають наведеним вище критеріям (об`єктивні, непереборні, істотні труднощі).

У постанові Верховного Суду від 20.10.2020 по справі №5019/337/11 наведено висновок про застосування норм права, суть якого полягає в тому, що порівняльний аналіз змісту термінів «дізналася» та «повинна була дізнатися», що містяться у положеннях статті 341 ГПК України, дає підстави для висновку про презумпцію обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні, доведення факту, через який сторона не знала про порушення свого права і саме з цієї причини не звернулася за його захистом до суду, недостатньо.

При цьому, Верховний Суд також вказав, що процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя та дотримання принципу юридичної визначеності і сторони повинні очікувати їх застосування.

Ключовим елементом принципу правової визначеності є однозначність та передбачуваність правозастосування, а, отже, системність і послідовність у діяльності відповідних органів, насамперед судів. Суб`єкти (учасники спору) завжди повинні мати можливість орієнтувати свою поведінку таким чином, щоб вона відповідала вимогам норми на момент вчинення дії.

Отже, правові норми та судова практика підлягають застосуванню таким чином, яким вони є найбільш очевидними та передбачуваними для учасників цивільного обороту в Україні.

Щодо презумпції обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні, то це є сталою та послідовною судовою практикою, викладеною, зокрема, у постановах Верховного Суду від 14.08.2019 у справі №910/7221/17, від 12.01.2021 у справі №910/8794/17 і Верховний Суд у справі №918/333/13-г, постанова від 12.10.2021, не вбачав підстав для відступу від такої.

Разом з тим, будь-яких доказів, з яких можливо зробити висновок, що ОСОБА_1 з часу відкриття провадження у справі не могла знати про порушення своїх прав, до скарги не додано, з копій матеріалів виконавчого провадження вбачається, що стягувач з моменту відкриття провадження у справі діяла через представника та про здійснення виконавчого провадження боржнику було відомо.

Будь-яких поважних причин, що призвели до пропуску процесуального строку звернення до суду зі скаргою на постанови державного виконавця від 13.11.2023 про відкриття виконавчого провадження та від 02.04.2024 про закінчення виконавчого провадження, заявник у скарзі не наводить та не надає будь-яких доказів на підтвердження наявності таких обставин, тому клопотання про поновлення пропущеного процесуального строку є безпідставним та задоволенню не підлягає, та скарга у цій частині залишається без розгляду.

Щодо скарги в частині оскарження постанов державного виконавця про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, про накладення штрафів та про стягнення виконавчого збору, суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини у пункті 24 рішення від 20.07.2006 у в справі «Сокуренко і Стригун проти України» зазначив, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «суд, встановлений законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Так, у статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Поняття «суд, встановлений законом» включає в себе, зокрема, таку складову, як дотримання усіх правил юрисдикції та підсудності.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.

Згідно з частиною першою статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі - Закон № 1404-VIII) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС).

Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Згідно з частиною першою статті 287 КАС учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб.

Таким чином, рішення, дії чи бездіяльність виконавця можуть бути оскаржені до адміністративного суду виключно у тому випадку, якщо законом не встановлений інший порядок їх оскарження.

Водночас, нормами чинного законодавства встановлені особливі правила оскарження рішень, дій чи бездіяльності виконавця при виконанні ним судових рішень, ухвалених, зокрема, у господарських та цивільних справах.

Відповідно до частини першої статті 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом.

Так, згідно статті 447 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.

Аналіз викладених норм дає підстави для висновку, що оскарження рішення, дії або бездіяльності виконавця під час примусового виконання ним рішення цивільного суду здійснюється за правилами цивільного судочинства.

Водночас пунктом 5 частини першої статті 3 Закону № 1404-VIII визначено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору, постанов державних виконавців чи приватних виконавців про стягнення витрат виконавчого провадження, про накладення штрафу, постанов приватних виконавців про стягнення основної винагороди.

Таким чином, відповідно до пункту 5 частини першої № 1404-VIII, примусовому виконанню підлягають не лише виконавчі документи, видані судами в передбачених законом випадках на виконання судових рішень, але й постанови приватних виконавців про стягнення витрат на проведення виконавчих дій та накладення штрафу, які є окремими виконавчими документами.

Згідно із частиною другою статті 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом, на відміну від оскарження дій державного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до ЦПК України, як це визначено у частині першій статті 74 Закону № 1404-VIII.

Отже, імперативною нормою - частиною другою статті 74 Закону № 1404-VIII закріплено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори з приводу оскарження постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій і накладенням штрафу, прийнятих у виконавчих провадженнях щодо примусового виконання усіх виконавчих документів, незалежно від того, яким органом, у тому числі судом якої юрисдикції, вони видані.

Такі висновки викладені, зокрема Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 06.06.2018 у справі №921/16/14-г/15, у справі №127/9870/16-ц та у справі №2-01575/11, від 28.11.2018 у справі №2-01575/11, від 13.03.2019 у справі №545/2246/15-ц, від 29.09.2020 у справі №295/6656/14-ц, а також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного цивільного суду від 03.04.2019 у справі №344/1016/18 та у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29.10.2020 у справі №160/4071/20, від 31.03.2021 у справі №640/18024/20, та ряді інших.

У зв`язку із вищенаведеним, суд доходить висновку, що вимоги заявника у даному спорі щодо оскарження постанов державного виконавця про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, про накладення штрафів та про стягнення виконавчого збору, з огляду на наведені приписи чинного законодавства та відповідні висновки Верховного Суду, підлягають вирішенню в порядку адміністративного судочинства.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

На підставі вищевикладеного, на підставі пункту 1 частини 1 статті 186 ЦПК України, суд відмовляє у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_1 на дії державного виконавця Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), у частині оскарження постанов державного виконавця про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, про накладення штрафів та про стягнення виконавчого збору, оскільки спір не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Керуючись статтями 10, 44, 186, 260, 261, 353, 447, 449 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 , від імені якої діє представник адвокат Ткачук Володимир Васильович, про поновлення пропущеного процесуального строку на подання до суду скарги у частині вимог щодо оскарження постанов державного виконавця про відкриття виконавчого провадження від 13.11.2023 ВП №73317119, та про закінчення виконавчого провадження від 02.04.2024 ВП №73317119 - відмовити, та скаргу у цій частині - залишити без розгляду.

У відкритті провадження за скаргою у частині вимог щодо оскарження постанов державного виконавця про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження, про накладення штрафів та про стягнення виконавчого збору відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Учасник справи, якому повна ухвала суду не була вручена у день її проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали суду, якщо апеляційна скарга подана протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Суддя Т.А. Воробйова