Справа № 739/1860/24
Провадження № 2/739/83/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 січня 2025 року м. Новгород-Сіверський

Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючої судді Кочура О.О.,

за участі: секретаря Шкурат О.Г.,

роглянувши у спрощеному позовному провадженні у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в м. Новгород-Сіверський Чернігівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , поданим представником позивача - адвокатом Костюченко Владиславом Костянтиновичем до ОСОБА_2 про визнання права власності на будинок з господарськими будівлями за набувальною давністю,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі позивач), діючи через свого представника адвоката Костюченка В.К., звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання за ним права власності на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за набувальною давністю за адресою: АДРЕСА_1 . Свої позовні вимоги мотивує тим, що з вересня 2012 року позивач володіє будинком за вищевказаною адресою, проживає в будинку, підтримує його в придатному для проживання стані та обробляє земельну ділянку. Позивач користується будинком, надвірними будівлями та присадибною земельною ділянкою як власник. Раніше будинок та господарські будівлі належали ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після його смерті спадщину прийняла його донька ОСОБА_2 (тітка позивача), яка безоплатно віддала будинок позивачеві зі словами: «роби з ним що хочеш, можеш хоч спалити». Позивач вирішив в будинку проживати, таким чином добросовісно заволодів будинком та продовжує користуватися ним по день звернення до суду з цим позовом.

Ухвалою судді від 22.08.2024 року відкрите провадження по справі, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. У судове засідання позивач ОСОБА_1 та представник позивача адвокат Костюченко В.К. не з`явились, від останнього до суду надійшла заява про розгляд справи без участі позивача та його представника, в якій представник зазначив, що позов пдтримує в повному обсязі. Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання також не з`явилась, але попередньо надала до суду заяву про визнання позовних вимог в повному обсязі та зазначила, що просить визнати право власності на будинок з надвірними будівлями за адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 . Також просить справу розглядати без її участі.

В зв`язку з неявкою у судове засідання всіх учасників справи, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного пристрою не здійснювалося.

Згідно з ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Дослідивши матеріали справи і наявні в них докази, та вирішуючи питання щодо наявності законних підстав для визнання позову відповідачкою та, відповідно, для його задоволення, у зв`язку з цим, суд враховує наступне. Правовий режим нерухомого майна та документи, якими посвідчується право власності на це майно, визначається відповідно до законодавства, що діяло станом на час завершення спорудження будинку. Як вбачається з технічного паспорту (а.с.12-14), будинок заадресою: АДРЕСА_1 , 1960 року забудови. За ст. 120, ст. 121, ст. 123 ЦК Української РСР право власності на індивідуальні будинки в сільській місцевості визначалося за правилами колгоспного двору. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався вказівками з ведення книг погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими наказом Центрального статистичного управління СРСР від 13 квітня 1979 року № 112/5 (далі - вказівки № 112/5), а згодом - аналогічними вказівками з ведення погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими Центральним статистичним управлінням СРСР 12 травня 1985 року за № 5-24/26, та вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 25 травня 1990 року № 69 (далі - вказівки № 69). Згідно із зазначеними нормативними актами погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в УРСР із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались як акти органів влади (публічні акти), що підтверджують право приватної власності. Згідно з ст.31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, і щодо зазначених об`єктів нерухомості раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подається виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою. Встановлено, як вбачається з копії довідки старости сіл Троїцьке, Стахорщина, Форостовичі, Ларинівка, Фаївка, Бугринівка, Солов`їв Новгород-Сіверської міської ради №23-17/76 від 21.06.2024 року, згідно погосподарської книги №11 Ларинівської сільської ради народних депутатів за 1991-1995 роки, та відповідно до особового рахунку № НОМЕР_1 , власником домоволодіння розташованого за адресою: АДРЕСА_1 був ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.7). Згідно інформаційної довідки від 29.07.2024 року КП «Новгород-Сіверське міжміське бюро технічної інвентаризації», згідно бази даних станом на 31.12.2012 року реєстрація на нерухоме майно розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , відсутня (а.с.6). Згідно з п. 4 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухомемайно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом (до 01.07.2004 року), визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов, зокрема, якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56. Зазначений нормативний акт не передбачав реєстрацію права власності на індивідуальні житлові будинки в сільській місцевості. Статтею 31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлені особливості державної реєстрації прав на об`єкти нерухомого майна, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку. Для реєстрації права власності на таке майно законом вимагається подання виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою.

Отже, суд приходить до висновку, що оскільки у сільській місцевості оформлення індивідуальних (приватних) будинків здійснювалося шляхом вчинення відповідного запису в погосподарській книзі та відкриття особового рахунку на ім`я забудовника, правовстановлюючих документів чинне на той час законодавство не передбачало, тому єдиним власником домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 був ОСОБА_3 .

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 27.05.2006 року (а.с.17).

Після смерті ОСОБА_3 було заведено спадкову справу №151/2007 за заявою його дочки ОСОБА_2 та 24.06.2011 року видане свідоцтво про право на спадщину на право на майнові паї у фонді КСГП «Колос» (а.с.8). Згідно ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Отже, згідно ст.ст.1218, 1269 ЦК України до ОСОБА_2 перейшла спадщина ОСОБА_3 , в тому числі і право власності на будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 . Згідно довідки старости сіл Троїцьке, Стахорщина, Форостовичі, Ларинівка, Фаївка, Бугринівка, Солов`їв Новгород-Сіверської міської ради №23-17/146 від 28.11.2024 року, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 з 2012 року безперервно володів і користувався будинком за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.29). Правовідносини щодо набуття права власності за набувальною давністю врегульовані наступними нормами закону. Статтями 16, 328 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути в тому числі і визнання права; право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Статтею 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України) (п. 9 Постанови). Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 з 2012 року, тобто більше 12 років володіє будинком з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою старости сіл Троїцьке, Стахорщина, Форостовичі, Ларинівка, Фаївка, Бугринівка, Солов`їв Новгород-Сіверської міської ради. Як постає з позовної заяви, позивач заволодів будинком шляхом дарування йому спадкоємицею померлого власника ОСОБА_3 відповідачкою ОСОБА_2 , при цьому не були дотримані вимоги законодавста щодо письмової форми та нотаріального посвідчення договору дарування, тому позивач змушений звернутися до суду для захисту свого права. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Також суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень") (п. 14 Постанови). Отже, враховуючи, що позивач ОСОБА_1 добросовісно заволодів чужим майном і понад 12 років продовжує відкрито, безперервно користуватися житловим будинком за адресою: АДРЕСА_1 , суд вважає за можливе визнати за позивачем право власності на нього за набувальною давністю. Як вбачається з технічного паспорту, об`єктами, на яке визнається право власності на нерухоме майно за позивачем ОСОБА_1 є: будинок літера «А1-1», загальною площею 47,7 м?, рік будівництва 1960, який складається з: веранди номер приміщення «І», площею -5,1 м?, кухні номер приміщення 1-1 площею 15,8 м?, кімнати номер приміщення 1-2 площею-26,8 м?, та господарські будівлі: сарай літера «Б» площею 33,1 м?, рік будівництва 1960; погріб літера «В» площею 13,4 м2, рік будівництва 1960; сарай літера «Г» площею 21,1 м2, рік будівництва 1960 (а.с.12-14). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з вимог ч. 9 ст. 141 ЦПК України, згідно з якою якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору. Суд вважає, що спір виник внаслідок невикористання позивачем інших можливостей отримання правовстановлюючих документів на будинок та господарські будівлі та реєстрації права власності. За таких обставин судові витрати з відповідача на користь позивача не стягувати. На підставі викладеного, керуючись статтями 76-81, 83, 258-259, 263-268, 273, 354 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 , поданий представником позивача - адвокатом Костюченко Владиславом Костянтиновичем до ОСОБА_2 про визнання права власності на будинок з господарськими будівлями за набувальною давністю - задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 , право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: будинок літера «А1-1», загальною площею 47,7 м?, рік будівництва 1960, який складається з: веранди номер приміщення «І», площею -5,1 м?, кухні номер приміщення 1-1 площею 15,8 м?, кімнати номер приміщення 1-2 площею-26,8 м?, та господарські будівлі: сарай літера «Б» площею 33,1 м?, рік будівництва 1960; погріб літера «В» площею 13,4 м2, рік будівництва 1960; сарай літера «Г» площею 21,1 м2, рік будівництва 1960. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Чернігівського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя: О.О.Кочура