ПОСТАНОВА

Іменем України

17 січня 2025 року м. Кропивницький

справа № 398/1592/24

провадження № 22-ц/4809/160/25

Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: Єгорової С. М. (суддя-доповідач), Мурашка С. І., Чельник О. І., розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11 вересня 2024 року у складі головуючого судді Стручкової Л. І.

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог і рішення суду першої інстанції.

У березні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» звернулось до суду з позовом до ОСОБА_1 , просило стягнути з відповідачки заборгованість за договором про надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № від 24.10.2019 в сумі 48 440, 40 грн та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 13 000,00 грн.

Позов мотивований тим, що 24 жовтня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інфінанс» (далі - ТОВ «Інфінанс») та ОСОБА_1 було укладено договір позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № та отримання кредиту згідно Заявки анкети на умовах пропозиції (оферти) на укладення електронного договору позики № від 19 грудня 2019 року, що акцептована відповідачем 19 грудня 2019 року, шляхом підписання електронним підписом відповідача, вчиненим одноразовим ідентифікатором.

Відповідно до умов договору позики кредит надається у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) з максимальним лімітом 20 000 грн, в межах строку дії договору 36 календарних місяців з дня підписання договору з остаточним терміном повернення кожного траншу кредиту не пізніше строку користування траншем, визначеного сторонами.

Строк та умови користування кожним траншем є окремим та визначається сторонами відповідно до умов договору.

Зазначені умови є публічною пропозицією в розумінні статей 641, 644 Цивільного кодексу України.

Пропозиція (Оферта) на отримання 6 траншу згідно Заявки-анкети № 262878416 від 19 грудня 2019 року в рамках договору про надання позики № від 24 жовтня 2019 року підписано позичальником 19 грудня 2019 року, електронним цифровим підписом (одноразовий ідентифікатор в якості особистого підпису), який було надіслано за допомогою СМС - повідомлення на телефонний номер зазначений позичальником в особистому кабінеті на сайті кредитодавця.

Відповідака вчинила дії, спрямовані на укладання договору позики шляхом заповнення заявки на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої, в подальшому, кредитодавцем ТОВ «Інфінанс» було перераховано грошові кошти в розмірі 4 000 грн.

ТОВ «Інфінанс» належним чином виконало свої зобов`язання за договором кредиту, надавши позичальниці кредитні кошти в порядку, передбаченому умовами договору кредиту.

14 липня 2021 року між ТОВ «Інфінанс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Вердикт Капітал» (далі ТОВ «Вердикт Капітал») було укладено договір факторингу № 14-07/21, відповідно до якого ТОВ «Інфінанс» відступило на користь ТОВ «Вердикт Капітал» права грошової вимоги до боржників за договорами позики, у т.ч. за договором позики № від 24 жовтня 2019 року, що укладений між ТОВ «Інфінанс» та ОСОБА_1 .

У свою чергу, ТОВ «Вердикт Капітал» відступило право вимоги до боржників Товариству з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» відповідно до договору відступлення права вимоги № 10-01/2023 від 10 січня 2023 року, в тому числі за договором позики № від 24 жовтня 2019 року, що укладений між ТОВ «Інфінанс» та ОСОБА_1 .

Загальний розмір заборгованості відповідачки станом на 08 березня 2024 року, відповідно до розрахунку заборгованості, становить 76 870, 00 грн, з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) 4 000 грн; заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги 72 870,00 грн.

Посилаючись на викладене та враховуючи принцип розумності, співмірності і пропорційності, позивач просив суд стягнути з відповідачки заборгованість у розмірі 48 440, 00 грн, з яких: заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) 4 000 грн; заборгованість за відсотками на дату відступлення права вимоги від ТОВ «Інфінанс» 44 440,00 грн.

11 вересня 2024 року відповідачка ОСОБА_1 подала до суду додаткові пояснення у справі, в яких зокрема зазначила, що не вважає умови позивача прийнятними щодо виконання, готова платити тіло кредиту і відсотки за користування мінімальні (тіло 4 000 грн) (а.с.74).

Рішенням Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11 вересня 2024 року задоволено позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» заборгованість за договором надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № від 24.10.2019 року в сумі 48 440,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Коллект центр» витрати по сплаті судового збору в розмірі 3028,00 грн та витрати на правову допомогу в розмірі 13 000,00 грн.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, мотивував своє рішення тим, що позивач подав докази, які підтверджують існування між сторонами договірних відносин а також докази невиконання умов кредитного договору ОСОБА_1 , проте відповідачка не подала заперечень на спростування доводів ТОВ «Коллект Центр».

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Калінін Сергій Костянтинович, подала до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій з підстав неправильного застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, ставить питання про скасування рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11 вересня 2024 року та прийняття постанови, якою відмовити у задоволенні позовних вимог. Також просить стягнути з позивача на користь відповідача витрати за надання професійної правничої допомоги в розмірі 6 000 грн та судовий збір.

В обґрунтування мотивів апеляційної скарги зазначено, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено (не надано виписки за картковими рахунками) факт перерахування грошових коштів на рахунок відповідачки (факт укладення договору кредиту) та наявність заборгованості на момент звернення до суду з позовом, у зв`язку з чим позовні вимоги не обґрунтовані та задоволенню не підлягають.

Вказує, що розрахунки заборгованості за договором про надання фінансового кредиту не є доказом наявності або відсутності договірних зобов`язань між сторонами, а є доповненням до позовної заяви із зазначенням обрахунку позивачем позовних вимог майнового характеру та має інформаційний характер у контексті ціни позову.

Стверджує, що позивачем не долучено до матеріалів справи будь-яких доказів, які прямо чи опосередковано свідчать, що електронний підпис (або ідентифікатор) належить саме відповідачці. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження реєстрації відповідачки в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, отримання логіну та паролю в цій системі, подання заявки на отримання кредиту, а також ознайомлення з усіма істотними умовами договору.

Стороною позивача не надано до суду належних, достовірних та допустимих доказів на підтвердження обставин того, що на виконання умов договору про надання коштів у позику на картковий рахунок позичальниці ОСОБА_1 були перераховані кошти, і що за цим кредитним договором наявний борг.

Зазначає, що за спірним договором про надання фінансових послуг № від 24.10.2019 проценти за користування кредитними коштами можуть бути нараховані лише протягом 30 днів, тобто терміну, на який були надані кредитні кошти, а тому розмір заборгованості по відсоткам за користування кредитними коштами за цим договором з урахуванням умов договорів щодо розміру денного відсотку за користування коштами складає 2100,00 грн (4000*1,75% * 30).

Щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 13 000 грн, то з огляду на складність справи та виконані адвокатом роботи, ціну позову, заявлена до стягнення з відповідача на користь ТОВ "Коллект Центр" сума витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 13 000,00 грн не відповідає критеріям розумності, справедливості та співмірності. Суд першої інстанції, на думку відповідачки, навіть не намагався оцінити всі наявні в матеріалах справи докази, зробив висновки на припущеннях.

Відповідачкою у зв`язку із розглядом справи в Кропивницькому апеляційному суді понесені (очікуються витрати) витрати на професійну правничу (правову) допомоги в розмірі 6 000,00 грн відповідно до умов п. 2 Додатку № 1 від 09.10.2024 до Договору про надання професійної правничої (правової) допомоги № б/н/24 від 09.10.2024, укладеного між ОСОБА_2 та Адвокатським бюро «Калінін і Партнери».

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін. Вказала, що відповідачкою вчинено дії, спрямовані на укладення договору позики шляхом заповнення заявки на сайті, з введенням коду підтвердження, який є одноразовим ідентифікатором на підписання електронного договору, та зазначенням інформації щодо реквізитів банківської картки, на рахунок якої, в подальшому перераховано грошові кошти в розмірі 4 070,00 грн. При цьому, перерахування коштів здійснювалось на картковий рахунок відповідачки, зазначений у Заяві-Анкеті для отримання кредиту. Факт ідентифікації відповідачки підтверджується наявною в матеріалах справи довідкою про ідентифікацію. Номер договору, зазначений у довідці співпадає із ID договору, зазначеному у заявці-анкеті на отримання кредиту. На виконання умов укладеного договору позикодавцем перераховано грошові кошти на рахунок позичальниці у розмірі 4 000,00 грн. Враховуючи, що ТОВ «Інфінанс» не є банком або відповідною фінансовою установою, яка має право здійснювати грошові перекази, відповідна операція була здійснена ТОВ «Універсальні платіжні рішення» на підставі укладеного між сторонами договору. Твердження відповідачки, що вона не отримувала кредитних коштів, не заслуговують на увагу. Доведено, що відповідачка, уклавши кредитний договір в електронній формі та отримавши кредитні кошти, намагається уникнути обов`язку з повернення кредиту. Крім того, в суді першої інстанції відповідачка не спростувала факт укладення договору та отримання грошових коштів, а враховуючи наявні в матеріалах справи докази у суду першої інстанції не було підстав для сумніву у перерахуванні грошових коштів (а.с.135-142).

Позиція апеляційного суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.

Згідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи вищевикладене, оскільки із матеріалів справи не вбачається обставин, які б унеможливлювали розгляд справи без повідомлення учасників справи, розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження, без повідомлення учасників справи.

З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах, передбачених ст. 367 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні в частині визначення суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Встановлені судом першої інстанції неоспорені обставини, а також обставини встановлені апеляційним судом.

24 жовтня 2019 року між ТОВ «Інфінанс» та ОСОБА_1 був укладений договір надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № зі строком дії 36 календарних місяців, відповідно до якого відповідачу був наданий кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами з максимальним лімітом 20 000,00 грн, з максимальною відсотковою ставкою за один календарний день на суму фактичного залишку заборгованості 1,75%, максимальна реальна річна відсоткова ставка за кредитом становить 638,75%.

Умовами пункту 1.2. договору сторони передбачили, що кредит надається у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) в межах строку дії договору 36 календарних місяців з дня підписання договору з остаточним терміном повернення кожного траншу кредиту не пізніше строку користування траншем, визначеного сторонами у додатку № 1 та додатку № 2 до договору при наданні (отриманні) першого траншу, та додатку № 3 та додатку № 4 до договору при наданні (отриманні) другого та наступних траншів кредиту. Строк користування кожним траншем є окремим та визначається відповідно до умов договору: додатку № 1 та додатку № 2 до договору при наданні (отриманні) першого траншу кредиту, та додатку № 3 та додатку № 4 до договору при наданні (отриманні) другого та наступних траншів кредиту.

У договорі зазначено, що позичальник підтвердив надання Товариством інформації, визначеної ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», відповідно до вимог чинного законодавства України. Підписанням цього Договору позичальник підтвердив те, що ознайомився в повному обсязі із Правилами надання грошових коштів у позику, в тому числі й на умовах фінансового кредиту за умовами програми «MoneyBOOM», розміщеними на веб-сайті Товариства та погоджується із ними в повному обсязі. За умовами цього договору товариство має право на відступлення права вимоги за договором будь-кому, без згоди на це позичальника (а.с. 4-6).

19 грудня 2019 року відповідач звернувся до ТОВ «Інфінанс» з пропозицією про надання 6 траншу кредиту згідно Заявки-анкети № від 19 грудня 2019 року в рамках договору про надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № від 24 жовтня 2019 року (оферта) (а.с.7).

Відповідно до акцепту оферти від 19 грудня 2019 року на отримання 6 траншу кредиту згідно Заявки анкети № від 19 грудня 2019 року в рамках договору про надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № від 24 жовтня 2019 року (оферта) 19 грудня 2019 року ОСОБА_1 погодилась з умовами оферти на умовах, викладених в цьому Акцепті з використання при укладенні цього правочину одноразового ідентифікатора, в якості аналога власноручного підпису.

Умовами оферти передбачено розмір кредиту (траншу) у розмірі 4 000 грн, строк користування траншем 30 днів, відсоткова ставка 1.75% за один день користування кредитом, річна відсоткова ставка 638.75%, загальна вартість кредиту у грошовому вираженні становить 2 100 грн.

До договору про надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, ТОВ «Інфінанс» додало Правила надання грошових коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту за умовами програми «MoneyBOOM» (а.с. 9-18).

Відповідно до п. 8.2 правил, строк користування другим та наступними кредитами (траншами) може бути змінений/продовжений на строк, що відповідає кількості днів діючого кредиту (траншу).

Пунктом 8.3 даних правил визначено, що продовження строку дії кожного з кредитів (траншів) здійснюється в разі дотримання наступних передумов: на момент продовження строку поточного кредиту (траншу) строк дії договору не закінчився (п.п. 8.3.1.); повністю сплачено нараховані відсотки (у разі відповідної вимоги Товариства - штрафні санкції) за основним боргом до дня здійснення продовження строку дії поточного кредиту (п.п. 8.3.2).

Пунктом 8.4 правил передбачено, що продовження строку дії поточного кредиту (траншу) здійснюється виключно за умови попередньої оплати відсотків (у разі наявності сплати штрафних санкцій на вимогу Товариства) за фактичну кількість днів користування кредитом (траншом), чого відповідно до наявного у справі розрахунку не було вчинено позичальником (а.с.9-18).

19 грудня 2019 року, ОСОБА_1 подала заявку-анкету на отримання кредиту. У вказаній заявці зазначено особисті дані відповідачки, контактні телефони, адресу електронної пошти, а також реквізити банківської платіжної картки. Заявку підписано одноразовим ідентифікатором (а.с.8).

19 грудня 2019 року у рамках вказаного договору ТОВ «Інфінанс» надало відповідачу пропозицію на отримання 6 траншу кредиту у сумі 4 000 грн на 30 днів з відсотковою ставкою 1,75% на день та річною ставкою 638,75%, строк дії договору позики визначено 30 днів на підставі Заявки-Анкети на отримання кредиту № від 24.10.2019, яка підписана з використанням електронного підпису шляхом застосування одноразового ідентифікатора (а.с. 7 та зворот).

Довідкою про ідентифікацію підтверджено, що клієнт ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , з якою укладено договір від 24 жовтня 2019 року ідентифікована Товариством з обмеженою відповідальністю «Інфінанс». Акцепт договору позичальником (підписання аналогом ЕЦП у формі одноразового ідентифікатора): 5f8z3d; час відправки ідентифікатора позичальнику 24 жовтня 2019 року; номер телефону/електронна пошта, на яку було відправлено ідентифікатор 95 (а.с.18 зворот).

Згідно квитанції № 44955123 від 19 грудня 2019 року ТОВ «Інфінанс» на картковий рахунок НОМЕР_2 були зараховані грошові кошти у сумі 4 000 грн (а.с. 19 зворот).

14 липня 2021 року між ТОВ «Інфінанс» та ТОВ «Вердикт Капітал» був укладений договір факторингу № 14-07/21, за умовами якого та у відповідності до ст. 512 ЦК України ТОВ «Вердикт Капітал» набуло статусу нового кредитора та отримало право грошової вимоги по відношенню до осіб - боржників ТОВ «Інфінанс», включаючи і відповідача, що крім самого договору, підтверджується витягом з реєстру боржників, доданих до договору.

Відповідно до п. 2.2. вказаного договору Фактор набуває права на всі суми, які він одержить на виконання вимоги від Боржників, а Клієнт не відповідає перед Фактором, якщо одержані Фактором суми є меншими від суми, сплаченої Фактором Клієнтові.

Пунктом 2.3, 2.4 Договору передбачено, що Клієнт відступає Факторові право грошової вимоги до Боржників виключно в частині тих сум Заборгованості, що визначені в Реєстрах Боржників. Фактор одержує право (замість Клієнта) вимагати від Боржників належного виконання всіх грошових зобов`язань за договорами про надання фінансових послуг, Право Вимоги за якими передається.

Згідно п. 6.1.4. Договору право вимоги переходить до Фактора після оплати фінансування з моменту підписання сторонами Акту приймання-передавання Реєстру Боржників (Додаток № 2), який є підтвердженням передачі Фактору права грошової вимоги до Боржників, після чого Фактор стає новим кредитором по відношенню до Боржників стосовно переданого Права вимоги (а.с. 23-26).

10 січня 2023 року між ТОВ «Вердикт Капітал» та ТОВ «Коллект Центр» був укладений договір №10-01/2023 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги, за умовами якого ТОВ «Коллект центр» набуло статусу нового кредитора щодо прав вимоги які належать ТОВ «Вердикт Капітал» на підставі договору факторингу № 14-07/21 від 14.07.2021 зокрема і щодо ОСОБА_1 (а.с.28-33).

Права вимоги за цим договором вважаються відступленими первісними кредитором та набутими новим кредитором у день належного підписання сторонами Акту приймання передачі Реєстру Боржників у друкованому підписаному вигляді (п. 5.2 Договору).

З моменту відступлення прав вимоги новий кредитор є таким, що замінив первісного кредитора у правовідносинах з боржниками, що існують на дату відступлення (передачі прав вимоги та мають відношення до прав вимоги. (п. 5.4). За змістом цього пункту до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні, що існували на момент переходу цих прав, зокрема новий кредитор має право здійснювати нарахування та стягнення процентів.

Згідно розрахунку заборгованості, заборгованість відповідача перед ТОВ «Коллект Центр» станом на 08.03.2024 року становить 48 440,00 грн, з яких: - 4 000,00 грн заборгованість кредитом (за тілом кредиту); - 44 440,00 грн заборгованість за відсотками на дату відступлення прав вимоги (а.с.21).

Мотиви, з яких виходить колегія суддів апеляційного суду.

Відповідно до вимог ст. ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до положень ч. ч. 1-4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги мотивував своє рішення тим, що позивач подав докази, які підтверджують існування між сторонами договірних відносин а також докази невиконання умов кредитного договору відповідачем, в свою чергу ОСОБА_1 не подала заперечень на спростування доводів ТОВ «Коллект Центр», у зв`язку з чим позов підлягав задоволенню в повному обсязі.

Апеляційний суд погоджується із вказаними висновками суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно з статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст. 628, 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За правилом ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.

Відповідно до положень ч.ч. 1, 3 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом.

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів, або іншим чином врегульовується порядок його використання сторонами.

Аналізуючи викладене, слід дійти висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що відповідає письмовій формі правочину (ст.ст. 205, 207 ЦК України).

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19.

Згідно з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Частиною 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Частиною 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію», згідно ст. 3 якого електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч. ч. 4, 5 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

Відповідно до ч. 8 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Положеннями ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Як убачається з матеріалів справи, 24 жовтня 2019 року між ТОВ «Інфінанс» та ОСОБА_1 укладено договір позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту №, шляхом підписання електронним підписом відповідача.

Вказаний договір було укладено дистанційно, в електронній формі, з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, шляхом надсилання електронного повідомлення про прийняття (акцепт) пропозиції, та підписано накладенням електронного підпису, відтвореним шляхом використання позичальником одноразового ідентифікатора, який був надісланий на мобільний номер телефону ОСОБА_1 .

Відповідно до положень Закону України «Про електронну комерцію» вказані договори прирівнюються до укладених в письмовій формі.

Таким чином, вказаний договір позики був підписаний позичальником ОСОБА_1 за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора, який був надісланий первісним кредитором на номер телефону, зазначений позичальником, на підтвердження чого у ідентифікаційній частині договору міститься код ідентифікатор відповідача, що і є її безпосереднім підписом.

При цьому, в апеляційній скарзі відповідач заперечує факт підписання зазначеного кредитного договору, зазначає, що позивачем не долучено до матеріалів справи будь-яких доказів які прямо чи опосередковано свідчать, що електронний підпис (або ідентифікатор) належить саме відповідачу.

Апеляційний суд відхиляє вказані доводи, оскільки сама відповідачка в додаткових поясненнях, поданих до суду першої інстанції 11 вересня 2024 року зазначила, що не вважає умови позивача прийнятними щодо виконання, готова платити тіло кредиту і відсотки за користування мінімальні (тіло 4 000 грн) (а.с.74).

Вказаними додатковими поясненнями ОСОБА_1 визнала факт укладення між нею та первісним кредитором договору фінансового кредиту та отримання нею 4 000 грн (тіла кредиту), а відтак відсутні підстави вважати, що відповідач не підписувала договір та не отримувала 4 000 грн тіла кредиту.

Доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в цій частині та спростовані викладеним вище.

Крім того, в апеляційній скарзі відповідачка не погоджувалася з розміром відсотків, стягнутих судом на користь ТОВ «Коллект Центр» у розмірі 44 440 грн. Вказувала, що відповідно до умов договору, товариство надало відповідачці кошти у розмірі 4 000 грн, строком на 30 днів, із процентною ставкою 1,75% в день. Отже, за таких умов договору, кредитор має право нараховувати відсотки за договором лише 30 днів.

Апеляційний суд не погоджується з такими доводами апелянта враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно з ч. 1 ст. 599 ЦК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з положеннями ст.1050 ЦК України:

-якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу (частина 1);

- якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина 2).

За змістом ст. 1051 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.

Відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Апеляційний суд вважає, що в силу положень ч. 3 ст. 89 ЦПК України судом першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно надано оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному окремому доказу, а підстави їх врахування чи відхилення є мотивованими.

Також підлягають залишенню поза увагою посилання скаржника на те, що відсотки нараховані поза межами строку кредитування, а тому стягненню не підлягають, адже за умовами кредитного договору кредитор ТОВ "Інфінанс" зобов`язався видати відповідачу кредит строком на 30 днів.

Так, 24 жовтня 2019 року між ТОВ «Інфінанс» та ОСОБА_1 був укладений договір надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № зі строком дії 36 календарних місяців, відповідно до якого відповідачу був наданий кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами з максимальним лімітом 20 000,00 грн, з максимальною відсотковою ставкою за один календарний день на суму фактичного залишку заборгованості 1,75%, максимальна реальна річна відсоткова ставка за кредитом становить 638,75%.

Умовами пункту 1.2. договору сторони передбачили, що кредит надається у вигляді відновлювальної кредитної лінії окремими частинами (траншами) в межах строку дії договору 36 календарних місяців з дня підписання договору з остаточним терміном повернення кожного траншу кредиту не пізніше строку користування траншем, визначеного сторонами у додатку № 1 та додатку № 2 до договору при наданні (отриманні) першого траншу, та додатку № 3 та додатку № 4 до договору при наданні (отриманні) другого та наступних траншів кредиту. Строк користування кожним траншем є окремим та визначається відповідно до умов договору: додатку № 1 та додатку № 2 до договору при наданні (отриманні) першого траншу кредиту, та додатку № 3 та додатку № 4 до договору при наданні (отриманні) другого та наступних траншів кредиту.

У договорі зазначено, що позичальник підтвердив надання Товариством інформації, визначеної ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», відповідно до вимог чинного законодавства України. Підписанням цього Договору позичальник підтвердив те, що ознайомився в повному обсязі із Правилами надання грошових коштів у позику, в тому числі й на умовах фінансового кредиту за умовами програми «MoneyBOOM», розміщеними на веб-сайті Товариства та погоджується із ними в повному обсязі. За умовами цього договору товариство має право на відступлення права вимоги за договором будь-кому, без згоди на це позичальника (а.с. 4-6).

19 грудня 2019 року відповідач звернувся до ТОВ «Інфінанс» з пропозицією про надання 6 траншу кредиту згідно Заявки-анкети № від 19 грудня 2019 року в рамках договору про надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № від 24 жовтня 2019 року (оферта) (а.с.7).

Відповідно до акцепту оферти від 19 грудня 2019 року на отримання 6 траншу кредиту згідно Заявки анкети № від 19 грудня 2019 року в рамках договору про надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту № від 24 жовтня 2019 року (оферта) 19 грудня 2019 року ОСОБА_1 погодилась з умовами оферти на умовах, викладених в цьому Акцепті з використання при укладенні цього правочину одноразового ідентифікатора, в якості аналога власноручного підпису.

Умовами оферти передбачено розмір кредиту (траншу) у розмірі 4 000 грн, строк користування траншем 30 днів, відсоткова ставка 1.75% за один день користування кредитом, річна відсоткова ставка 638.75%, загальна вартість кредиту у грошовому вираженні становить 2 100 грн.

Тобто, укладений між сторонами договір розрізняє строк користування кредитом (траншем), який становить 30 днів, та строк дії договору - 36 календарних місяці (3 роки), кредитодацець мав право стягувати з позичальника відсотки за кожен день користування кредитом у розмірі 1,75% в межах дії договору.

Таким чином доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про те, що договір дійсний лише 30 днів, тому відсотки повинні нараховуватися лише в межах 30 днів, суперечать фактичним обставинам справи та зводяться до довільного тлумачення стороною відповідача умов договору на його власний розсуд.

Крім того, колегія суддів враховує, що згідно вимог позовної заяви ТОВ «Колект Центр» пред`явлено позовні вимоги до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором позики згідно заявки - анкети № від 19 грудня 2019 року в рамках договору надання позики, в тому числі, і на умовах фінансового кредиту № від 24 жовтня 2019 року у розмірі 48 440,00 грн, що складається із заборгованості за кредитом у розмірі 4 000 грн та заборгованості за відсотками у розмірі 44 440 грн, які нараховані в межах дії договору.

При цьому колегія суддів звертає увагу, що відповідно ст. 1048 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку в частині стягнення з відповідачки у примусовому порядку суми заборгованості в рамках договору надання позики, в тому числі, і на умовах фінансового кредиту № від 24 жовтня 2019 року.

Водночас, колегія суддів враховує правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-1383/2010, згідно яких зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

У справі, що переглядається, позичальниця ОСОБА_1 не довела повернення кредитних коштів у розмірі та на умовах, визначених за укладеним кредитним договором, правомірності якого не спростовано.

Більш того, відповідачка подала до суду першої інстанції додаткові пояснення, у яких визнала факт укладення між нею та ТОВ «Інфінанс» кредитного договору та отримання нею кредиту в розмірі 4 000 грн.

Верховний Суд у постанові від 25 січня 2023 року у справі № 209/3103/21 зазначив, що: «при вирішенні цивільних справ судами ураховується стандарт доказування «більшої вірогідності».

У цій справі відповідачкою не спростований розмір заборгованості, завлений позивачем, відтак належить погодитися з висновками суду першої інстанції про доведеність позовних вимог.

Відповідачка в апеляційній скарзі також вказує на незаконність рішення в частині стягнення витрат на правничу допомогу. Зазначає про недоведеність співмірності витрат із складністю справи, їх обґрунтованості, просить скасувати судове рішення в цій частині повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Колегія суддів частково погоджується із доводами апеляційної скарги в цій частині та вважає, що витрати на правничу допомогу, які підлягають стягненню з відповідачки на користь позивача підлягають зменшенню, враховуючи таке.

Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).

За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для цілей розподілу судових витрат:

- розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

- розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України» («East/West Alliance Limited» v Ukraine), заява № 19336/04, пункт 268).

У рішенні від 18 лютого 2022 року у справі «Чоліч проти Хорватії» (ИOLIЖ v. Croatia), заява № 49083/18, ЄСПЛ зазначив, що згідно з практикою ЄСПЛ скаржник має право на відшкодування витрат у випадку, якщо такі витрати були дійсними, необхідними а також були розумними у своєму розмірі (пункт 77).

ЄСПЛ наголошує на необхідності об`єднання об`єктивного критерію (дійсність витрат) та суб`єктивного критерію, розподіляючи суб`єктивний критерій на якісні показники (необхідність витрат для цілей конкретної справи) та кількісні (їх розумність).

Водночас не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінюючи їх необхідність. Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (на яку посилається заявник), від 16 листопада 2022 року у справі № 922/1964/21.

Під час визначення суми відшкодування суд має керуватись критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, враховуючи конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).

Під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд: має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 137 ЦПК України (а саме співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони (подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі № 911/3312/21);

з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні понесених нею витрат на правову допомогу повністю або частково, керуючись критеріями, що визначені у частинах третійп`ятій, дев`ятій статті 141 ЦПК України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або заявлення неспівмірно нижчої суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами) (близькі за змістом висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2022 року № 922/1964/21).

Подібні висновки викладено також у постановах Верховного Суду від 20 лютого 2024 року у cправі № 910/615/14 (№ 910/5042/22), від 26 вересня 2024 року у cправі № 910/11903/23.

Отже, у разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені у частині третій статті 141 ЦПК України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23, провадження № 14-50цс24).

Суд керується тим, що подання доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу не є безумовною підставою для відшкодування судом таких витрат у зазначеному розмірі з іншої сторони, оскільки цей розмір має бути доведений, документально обґрунтований та відповідати критеріям реальності адвокатських витрат (їхньої дійсності й потрібності) та розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи.

Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2024 року у справі № 686/5757/23, провадження № 14-50цс24.

Отже, суд з власної ініціативи перевіряє, чи є судові витрати, зокрема, неминучими, реальними, розумними, пов`язаними з розглядом справи, фактично понесеними, пропорційними.

Надаючи оцінку доводам заявника щодо понесених позивачем витрат на послуги адвоката та надані на їх підтвердження докази, апеляційний суд керується таким.

Як убачається з матеріалів справи, професійна правова допомога ТОВ «Коллект Центр» в суді першої інстанції надавалася адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» на підставі договору про надання правової допомоги №02-01/2023 від 02.01.2023.(а.с.44 зворот - 45).

На підтвердження понесення витрат на правничу допомогу позивачем надано: Договір про надання правової допомоги №02-01/2023 від 02.01.2023 року;платіжну інструкцію № від 10 січня 2024 року про сплату 51000 грн; заявку на надання юридичної допомоги № 588 від 07.02.2024; витяг з акту №2 про надання юридичної допомоги від 08.01.2024 (а.с.44 зворот - 49).

Відповідно до умов договору №02-01/2023 про надання правової допомоги від 02 січня 2023 року, укладеного між Адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» та ТОВ «Коллект Центр» (Клієнт), Адвокатське об`єднання на підставі звернення Клієнта, яке оформлено у формі заявки на надання юридичної допомоги, приймає на себе зобов`язання з надання юридичної допомоги, наведеної у пунктах 2.1.1.-2.1.7. договору, а клієнт зобов`язується оплатити правову допомогу у відповідності до умов Розділу 4 договору.

Відповідно до положень Розділу 4 (п. 4.1-4.6) договору, вартість послуг узгоджується сторонами у формі заявок на надання юридичної допомоги, які є невід`ємними додатками до договору (п. 4.1 Договору). Якщо інше не передбачено заявкою на надання юридичної допомоги, клієнт зобов`язується оплатити надані Адвокатським об`єднанням послуги у строк до 60 банківських днів з моменту підписання акту про надання юридичної допомоги та надання Адвокатським об`єднанням клієнту відповідного рахунку для оплати (п. 4.2 Договору).

Пунктом 4.6 договору також визначено, що в акті сторони можуть визначити інший порядок оплати та/чи вартість юридичної допомоги. В цьому випадку сторони керуються умовами акта.

Із вказаних документів вбачається, що загальна вартість наданих адвокатським об`єднанням « Лігал Ассістанс» послуг по даній справі становить 13 000 грн.

У апеляційній скарзі відповідач зазначає про завищення суми витрат на професійну правничу допомогу та їх невідповідність.

Суд першої інстанції вважав доведеним факт понесення таких витрат належними та достатніми доказами.

Разом, з тим, за наслідками здійсненої оцінки розміру судових витрат, понесених ТОВ «Коллект Центр» на правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи в суді першої інстанції, через призму критеріїв, встановлених частиною четвертою статті 137 та частиною третьої статті 141 ЦПК України, та враховуючи обсяг виконаних робіт адвокатським об`єднанням «Лігал Ассістанс» (усна консультація з вивченням документів та складання позовної заяви), складність справи, апеляційний суд приходить висновку про наявність підстав для зміни судового рішення суду першої інстанції в частині визначення суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу з її зменшенням з 13 000 грн до 5 000 грн.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи та задоволенню не підлягають.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до пунктів 1, 4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи наведене, рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11 вересня 2024 року слідзмінити в частині визначення суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу зменшивши їх з 13 000 грн до 5 000 грн.

В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним і обгрунтованим, підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381, 384 ЦПК України ЦПК України, Кропивницький апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Калінін Сергій Костянтинович, задовольнити частково.

Рішення Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11 вересня 2024 рокузмінити в частині визначення суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу зменшивши їх з 13 000 грн до 5 000 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку відповідно до вимог статті 389 ЦПК України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Судді

С. М. Єгорова

С. І. Мурашко

О. І. Чельник