ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 січня 2025 року

м. Харків

справа № 641/7230/21

провадження № 22-ц/818/566/25

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Пилипчук Н.П., Тичкової О.Ю.

за участю секретаря: Сізонової О.О.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 на заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2024 року, постановлене під головуванням судді Богдан М.В., -

в с т а н о в и в :

У вересні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 ОСОБА_3 просить заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2024 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1 визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 . Судові витрати стягнути з відповідача.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права; Вказує, що в оскаржуваному рішенні зазначено, що відповідач вибув зі спірної квартири на постійне місце проживання в інше житлове приміщення через те, що спільне життя з позивачем не склалося, шлюбні відносини припинені, тобто суд першої інстанції встановив той факт, що відповідач фактично не проживає в спірному майні, однак всупереч цьому зробив неправильний висновок по суті заявлених вимог та відмовив у задоволенні позову. Також вказує, що придбання у власність нежитлового приміщення жодним чином не доводить факт проживання особи у сусідніх, прилягаючих до цього об`єкта окремо ізольованих житлових приміщеннях, наявності в них особистих речей та інших предметів особистого користування. Крім того, при ухваленні оскаржуваного рішення, суд першої інстанції помилково не врахував втрату інтересу відповідача до спірної квартири, що підтверджується, зокрема актом обстеження квартири від 20 лютого 2022 року, заявою щодо участі у вихованні дитини, договорами про надання комунальних послуг та виражається у незацікавленості розгляду вказаної справи, оскільки ані відповідач, ані його представник, жодного разу не були присутні у судових засіданнях при розгляді вказаної справи. Також посилається на допущення судом процесуальних порушень.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 вибув зі спірної квартири на постійне місце проживання в інше жиле приміщення саме через те, що спільне життя з ОСОБА_1 не склалося, шлюбні відносини припинені, шлюб між подружжям розірвано, що є поважною причиною непроживання відповідача у спірній квартирі.

Такий висновок суду першої інстанції не відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.11.2010 року.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 березня 2019 року шлюб між сторонами розірвано.

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 69).

Зі службового ордеру на жиле приміщення № 065168, виданого ОСОБА_6 з родиною з трьох осіб на підставі рішення виконавчого комітету Харківської міської ради від 27.12.2017 року, вбачається, що ОСОБА_6 надано право заняття жилого приміщення житловою площею 30,9 кв.м., яка складається з 2 кімнат в ізольованій квартирі, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Склад сім`ї ОСОБА_2 , ОСОБА_4 (а.с. 13).

З акту обстеження квартири АДРЕСА_2 про проживання мешканців від 20.02.2022 року вбачається, що ОСОБА_7 , власник квартири АДРЕСА_3 та ОСОБА_8 , власник квартири АДРЕСА_4 підтверджують, що в квартирі АДРЕСА_2 мешкають наступні особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_9 , ОСОБА_4 та ОСОБА_5 . ОСОБА_2 з 27.03.2019 року по теперішній час у вказаній квартирі не мешкає.

У змісті заяви щодо участі у вихованні дитини від 22 травня 2020 року, поданої особисто ОСОБА_2 до Служби у справах дітей, відповідач зазначив, що проживає за адресою: АДРЕСА_5 (а.с. 58-61).

З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 26.08.2021 року вбачається, що ОСОБА_2 на праві приватної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_6 та на праві спільної сумісної власності належить 1/30 та 4/5 частки квартири за адресою: АДРЕСА_5 (а.с. 62-66).

Як на підставу позовних вимог, ОСОБА_1 посилалась на те, що на момент подачі позовної заяви відповідач не проживав у спірній квартирі, що підтверджується заявою щодо участі у вихованні дитини від 22 травня 2022 року, встановлення лічильників, виготовлення технічної документації на квартиру, сплата всіх комунальних послуг, ремонт, облаштування меблями та побутовою технікою відбувалось виключно за кошти позивача. Крім того, у власності відповідача є інше нерухоме майно, а саме: квартира за адресою: АДРЕСА_6 , а також 1/30 частки власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_5 .

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Згідно зі статтею 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.

Відповідно до частини другої статті 107 ЖК України, у разі вибуття наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

При цьому факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки (статті 71, 72 ЖК України) необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи в житловому приміщенні у зв`язку з її вибуттям на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК України).

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 , посилаючись на те, що ОСОБА_2 вибув на інше постійне місце проживання, просила визнати відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням за статтею 107 ЖК України.

Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт вибуття відповідача (відповідачів) на постійне місце проживання в інше жиле приміщення відповідно до статті 107 ЖК України.

При цьому, слід ураховувати, що доказуванню у цьому разі підлягають обставини, які свідчать про обрання особою іншого постійного місця проживання.

На підтвердження вибуття особи до іншого постійного місця проживання суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо).

Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.

Згідно ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач, звертаючись до служби у справах дітей у травні 2020 року із заявою щодо участі у вихованні дитини сторін, зазначав, що він проживає за адресою: АДРЕСА_5 , підтверджуючи той факт, що він не проживає у спірній квартирі та вибув у інше житлове приміщення. При цьому з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 26.08.2021 року вбачається, що зазначена позивачем квартира АДРЕСА_7 належить йому на праві спільної сумісної власності.

Крім того, на підтвердження доводів позовної заяви про тривале непроживання відповідача у спірній квартирі, ОСОБА_1 надала акт, складений сусідами, про непроживання ОСОБА_2 у спірній квартирі з березня 2019 року.

Отже, надані позивачем докази підтверджують факт непроживання відповідача у спірній квартирі та вибуття його у інше житлове приміщення.

Жодних доказів або пояснень відповідача на спростування факту його непроживання у спірній квартирі матеріали справи не містять. При цьому був обізнаний про розгляд даної справи. Проте, участі у розгляді справи ані відповідач, ані його представник не приймали, відзиву на позовну заяву не надав, що також свідчить про незацікавленість у розгляді вказаної справи та втрату інтересу відповідача до спірної квартири.

Суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку щодо вибуття відповідача зі спірної квартири на постійне проживання в інше жиле приміщення, яке належить йому на праві власності. Однак, помилково дійшов висновку, про наявність поважної причини непроживання відповідача у спірній квартирі, а саме: припинення шлюбних відносин. Проте сам факт припинення сімейних відносин з позивачем не позбавляє відповідача права користування житловим приміщенням та не підтверджує факту наявності перешкод у користуванні квартирою.

Крім того, відповідач має у власності інше житло, зокрема, 1/30 частину та 4/5 частки квартири за адресою: АДРЕСА_5 на праві спільної сумісної власності (а.с. 62-66), тому у випадку визнання його таким, що втратив право користування спірною квартирою, передбачене ст. 8 Конвенції та ст. 47 Конституції України право ОСОБА_2 на житло не порушується.

Отже, встановлені у справі обставини та сукупність наявних у справі доказів свідчить про те, що ОСОБА_2 вибув до іншого жилого приміщення, частка якого належить йому на праві приватної власності, що відповідно до вищенаведених правових норм є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Частиною 1 та п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача у разі задоволення позову.

Таким чином, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню судовий збір у сумі 2270,00 грн., з урахуванням задоволення позовної заяви та апеляційної скарги у повному обсязі.

Відповідно до статті 376 ЦПК України неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення і ухвалення нового рішення у відповідній частині.

Керуючись ст. ст.367,368,369,376,379,381,382,383,384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 ОСОБА_3 задовольнити.

Заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2024 року скасувати та ухвалити нове.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 2270,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Н.П. Пилипчук

О.Ю. Тичкова

Повний текст судового рішення складено 22.01.2025 року.