Справа № 157/1927/23
Провадження №2/157/29/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

20 січня 2025 року місто Камінь-Каширський

Камінь-Каширський районний суд Волинської області

в складі головуючого судді Гамули Б.С.,

з участю секретаря судового засідання Плакоша Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів,

встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_3 .

Позов обґрунтовано тим, що 18 листопада 2017 року у відділі №4 щолковського управління ЗАГС головного управління ЗАГС московської області російської федерації позивачка зареєструвала шлюб із відповідачем. У цьому шлюбі ІНФОРМАЦІЯ_1 народився син ОСОБА_3 .

Позивачка зазначає, що, не зважаючи на нетривалий час перебування у шлюбі, починаючи з 2019 року стосунки між сторонами розладились, зникло взаєморозуміння і взаємоповага, стали частими сварки, у кожного з`явилися свої погляди на життя. ОСОБА_2 із 2019 року по цей час постійно проживає в російській федерації, ні сім`ї, ні сину жодної уваги не приділяє. Фактично шлюб перестав існувати, а тому продовження сімейних відносин є неможливим. Позивачка наполягає на розірванні шлюбу, а тому відмова в розірванні шлюбу буде примушенням її до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.

Домовленості щодо спільного утримання дитини сторони не досягли, відповідач абсолютно не цікавиться сином та жодним чином не допомагає в його утриманні, а тому є необхідність у стягненні з нього аліментів. Відповідач має добрий стан здоров`я, працездатний, а тому має змогу виплачувати аліменти у розмірах, виплату яких гарантує чинне законодавство. В цьому випадку доцільно прив`язати розмір аліментів до розміру доходу відповідача, оскільки він, як стверджує позивачка, має постійне місце роботи, що гарантуватиме надходження коштів для утримання дитини.

Посилаючись на зазначені обставини, позивачка просить суд розірвати шлюб з відповідачем та стягнути з нього в її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи від дня пред`явлення позову до суду та до досягнення ним повноліття, а також стягнути з відповідача понесені нею судові витрати по справі.

Позивачка ОСОБА_1 у судове засідання не з`явилася, подала заяву, в якій просить справу розглянути без її участі та задовольнити позовні вимоги повністю.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з`явився, хоча був повідомлений про час і місце розгляду справи шляхом публікації оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності та відзиву на позов не подав.

Проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов підставним і таким, що підлягає до задоволення повністю.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 3 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України.

Закон України «Про міжнародне приватне право» встановлює порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок.

Пунктами 1 та 3 статті 2 Закону України «Про міжнародне приватне право» визначено, що цей Закон застосовується до питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом щодо, окрім іншого, визначення застосовуваного права та підсудності судам України справ з іноземним елементом.

Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону України «Про міжнародне приватне право» право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України.

Згідно з ч. 1 ст. 16 Закону України «Про міжнародне приватне право» особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є.

Суд встановив, що громадянин російської федерації ОСОБА_2 та громадянка України ОСОБА_4 18 листопада 2017 року уклали шлюб, який був зареєстрований у відділі №4 щолковського управління ЗАГС головного управління ЗАГС московської області російської федерації, про що складено актовий запис за №1139. При реєстрації шлюбу позивачка змінила прізвище на ОСОБА_5 . Зазначене підтверджується свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (а.с. 7).

За час шлюбу, ІНФОРМАЦІЯ_1 в сторін народився син ОСОБА_6 , що встановлено зі свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого 05 січня 2018 року Камінь-Каширським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Волинській області (а.с. 9).

Позивачка, вважаючи, що сім`я розпалася, звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу з відповідачем та стягнення з нього аліментів на утримання їх спільного сина ОСОБА_3 .

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Закону України «Про міжнародне приватне право» шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу.

Згідно з ч. 1 ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином.

Згідно зі статтею 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу.

У відповідності до ч. 1 ст. 67 Закону України «Про міжнародне приватне право» зобов`язання щодо утримання, що виникають із сімейних відносин, регулюються правом держави, у якій має місце проживання особа, яка має право на утримання.

Крім того, відповідно до положень пункту 4 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди України розглядають будь-які справи з іноземним елементом у випадку якщо у справі про сплату аліментів або про встановлення батьківства позивач має місце проживання в Україні.

Як вбачається з матеріалів справи, зокрема з витягу про зареєстрованих у житловому будинку осіб від 18.10.2023 №1487 (а.с. 10) позивачка ОСОБА_1 та її неповнолітній син ОСОБА_6 зареєстровані й постійно проживають за адресою: АДРЕСА_1 відповідно з 22 січня 2008 року та 18 січня 2018 року.

Отже, слідуючи наведеним вище положення закону щодо визначення права держави та компетентного суду для розгляду цього спору, враховуючи встановлені судом обставини, очевидним вбачається те, що справа підсудна Камінь-Каширському районному суду, а правовідносини, що склалися між сторонами регулюються нормами Сімейного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.

Згідно з частинами 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

У відповідності до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Згідно з ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Враховуючи, що сторони не бажають зберегти сім`ю і для цього не приймають ніяких заходів, що тривалий час вони не підтримують сімейних відносин, проживають окремо, позивачка наполягає на розірванні шлюбу, вважаючи, що сім`я розпалась, відповідач у судове засідання не з`явився, що свідчить про його байдужість та небажання зберегти сім`ю, про надання строку для примирення сторони не клопотали, а тому суд вважає, що подальше збереження подружжям шлюбу є недоцільним, оскільки стосунки між ними істотно суперечать їх інтересам.

Згідно зі ст. 113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

За заявою позивачки суд залишає їй шлюбне прізвище ОСОБА_5 .

Як уже встановлено судом, батьками неповнолітнього ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , є сторони по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 (а.с. 9).

Дитина проживає з матір`ю та перебуває на її утриманні, що встановлено з витягу про зареєстрованих у житловому будинку осіб №1487, наданого виконавчим комітетом Камінь-Каширської 18.10.2023 (а.с. 13).

З дослідженої у судовому засіданні довідки, виданої фізичною особою-підприємцем ОСОБА_7 18 жовтня 2023 року за №1 (а.с. 11), встановлено, що позивачка працює на посаді продавця непродовольчих товарів та отримує заробітну плату в розмірі 6700 грн на місяць з відрахуванням податку з доходів фізичних осіб у розмірі 722 гривні 88 копійок.

Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття.

Згідно зі ст. 141 цього Кодексу мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Виходячи з цього, відповідач як батько, зобов`язаний брати участь у вихованні та утриманні своєї дитини нарівні з позивачкою.

У відповідності до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.

Враховуючи обраний позивачкою спосіб стягнення аліментів, суд на підставі ст. 183 СК України приходить до висновку про необхідність визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) відповідача.

Вирішуючи питання про розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, суд керується вимогами статті 182 СК України та, зокрема, бере до уваги стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Таким чином, вирішуючи питання про розмір аліментів, суд враховує майновий стан дитини, відсутність даних про незадовільний стан здоров`я відповідача та про його скрутне матеріальне становище, відсутність у нього інших утриманців та з урахуванням прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, встановленого ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», визначає аліменти в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, вважаючи, що такий їх розмір буде необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

На підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць до негайного виконання.

У відповідності до частин 1 та 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Тому, задовольняючи позовні вимоги повністю, суд стягує з відповідача на користь позивачки понесені нею витрати на сплату судового збору за вимогу про розірвання шлюбу та в дохід держави судовий збір за вимогу про стягнення аліментів.

Керуючись статтями 12, 81, 89, 141, 263-265, 430 Цивільного процесуального кодексу України, статтями 24, 56, 105, 110, 112, 113 Сімейного кодексу України, статтями 60, 67, 76 Закону України «Про міжнародне приватне право», суд

ухвалив:

Позов задовольнити повністю.

Шлюб, зареєстрований 18 листопада 2017 року у відділі №4 щолковського управління ЗАГС головного управління ЗАГС московської області російської федерації, актовий запис №1139, між ОСОБА_2 та ОСОБА_8 , розірвати.

Після розірвання шлюбу позивачці залишити шлюбне прізвище ОСОБА_5 .

Стягувати з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 18 жовтня 2023 року та до досягнення дитиною повноліття.

Рішення в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допустити до негайного виконання.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1073 (одну тисячу сімдесят три) гривні 60 копійок судового збору та в дохід держави 1073 (одну тисячу сімдесят три) гривні 60 копійок судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Волинського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів із дня його проголошення.

Повне ім`я, місце проживання, реєстраційний номер облікової картки платника податків, номер і серія паспорта сторін: позивачка ОСОБА_1 , АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ; відповідач ОСОБА_2 , АДРЕСА_3 .

Головуючий: Б.С. Гамула