ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Єдиний унікальний номер 639/5006/24
Номер провадження 22-ц/818/417/25
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2025 року м. Харків

Харківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді Мальованого Ю.М.,

суддів: Пилипчук Н.П., Яцини В.Б.,

за участю:

секретаря судового засідання Шевченко В.Р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 серпня 2024 року по справі № 639/5006/24 за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Пенсійний фонд України, про встановлення факту, що має юридичне значення,

В С Т А Н О В И В:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 , заінтересована особа: Пенсійний фонд України, звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення.

Заява мотивована тим, що з 14 листопада 1983 року він працював на Харківському заводі тракторних самохідних шасі, у подальшому реорганізованому у ВАТ «Харківський завод тракторних самохідних шасі». 18 лютого 2000 року він отримав трудову книжку та витяг з наказу № 22-к від 10 лютого 2000 року про звільнення за прогул. Його трудова книжка не оформлена належним чином, запис у ній не дозволяє встановити ні причину звільнення, ні найменування роботодавця. Відповідно до запису № 10 у трудовій книжці днем його звільнення є 01 жовтня 1999 року, який передує дню прийняття наказу про його звільнення 10 лютого 2000 року. Неналежне оформлення трудової книжки зменшує його трудовий стаж та відтерміновує отримання ним пенсії. Наразі ВАТ «Харківський завод тракторних самохідних шасі» ліквідовано, наказ про його звільнення із зазначенням законної причини звільнення відсутній, що є об`єктивною перешкодою для належного документального оформлення його звільнення з роботи, і позбавляє його можливості реалізації права на отримання пенсії за віком після досягнення 63 років. Для реалізації права на пенсію йому необхідно встановити факт, що має юридичне значення, а саме обставини, які свідчать про наявність у нього більшого трудового стажу.

Просив вважати його поновленим на роботі на посаді інженера-конструктора ІІ категорії СКБ ВАТ «Харківський завод тракторних самохідних шасі» з 01 жовтня 1999 року по 18 лютого 2000 року і встановити це як факт, що має юридичне значення.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 серпня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 ; роз`яснено заявнику, що внесення виправлень до трудової книжки проводиться у позасудовому порядку.

Ухвала суду мотивована тим, що заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, та для внесення виправлень до трудової книжки встановлено позасудовий порядок, а саме звернення до правонаступника роботодавця чи архівної установи.

На вказану ухвалу суду поштою 16 вересня 2024 року ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції подав апеляційну скаргу, яку в подальшому уточнив та просив скасувати ухвалу суду, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвала суду є незаконною та необґрунтованою. Наказу про його звільнення із зазначенням обставин, які його спричинили, немає, роботодавець як юридична особа вже не існує, відповідно встановити обставини його звільнення і зробити належний запис у його трудовій книжці наразі неможливо. Метою його звернення до суду є реалізація права на пенсію.

Пенсійний фонд України правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

Відповідно до частини 3 статті 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

В судове засідання апеляційного суду сторони-учасник судового розгляду не з`явилися.

Судові повістки-повідомлення про розгляд справи 16 січня 2025 року надіслані апеляційним судом на адреси сторін-учасників:

ОСОБА_1 отримав поштою 06 листопада 2024 року (а.с. 46);

Пенсійний фонд України отримав в електронному кабінеті 28 жовтня 2024 року (а.с. 44).

Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників справи, явка яких у судове засідання обов`язковою не визнавалась, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що усерпні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду в порядку окремого провадження із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Просив вважати його поновленим на роботі на посаді інженера-конструктора ІІ категорії СКБ ВАТ «Харківський завод тракторних самохідних шасі» з 01 жовтня 1999 року по 18 лютого 2000 року і встановити це як факт, що має юридичне значення.

Як на підставу вимог заяви ОСОБА_1 посилався на те, що його звільнено з ВАТ «Харківський завод тракторних самохідних шасі» за прогули наказом № 22-к від 10 лютого 2000 року, однак його трудова книжка не оформлена належним чином, зокрема, згідно запису № 10 днем його звільнення є 01 жовтня 1999 року, що передує дню прийняття наказу про його звільнення. Вважав, що для реалізації права на пенсію йому необхідно встановити обставини, які свідчать про наявність у нього більшого трудового стажу.

Відповідно до частини 1 статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Відповідно до пункту 5 частини 2 статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.

Перелік юридичних фактів, що встановлює суд, передбачений статтею 315 ЦПК України та не є вичерпним. Частиною 2 цієї статті визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення; встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах; заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо); чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.

Вирішуючи питання про прийняття заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.

Такі ж висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 грудня 2019 року у справі № 370/2898/16 (провадження № 14-573цс19).

Відповідно до частини 4 статті 315 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про встановлення актів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що при вирішенні питання про підвідомчість справи суди мають право враховувати норми законодавчих актів, якими передбачено несудовий порядок встановлення певних фактів або визначено факти, які в даних правовідносинах можуть підтверджуватися рішенням суду.

Статтею 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» встановлено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсії за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 (далі - Порядок № 637), за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про стаж роботи не збереглися, підтвердження стажу роботи здійснюється органами Пенсійного фонду України на підставі показань свідків.

Відповідно до пункту 3 Порядку № 637, за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

У судовому порядку відповідно до пункту 26 зазначеного Порядку встановлюється лише факт приналежності документа, що підтверджує трудовий стаж, якщо ім`я, по батькові та прізвище, які зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові або прізвищем особи за паспортом або свідоцтвом про народження.

Таким чином, встановлення факту наявності трудового стажу для призначення пенсії здійснюється органами Пенсійного фонду України під час прийняття рішення про призначення пенсії, а рішення вказаного органу щодо її призначення підлягає оскарженню у встановленому законом порядку.

Заяви про встановлення фактів трудового стажу не можуть розглядатися у порядку цивільного судочинства. Відмова відповідного органу у встановленні таких фактів може бути оскаржена заінтересованою особою до адміністративного суду.

З урахуванням наведеного, питання встановлення факту наявності трудового стажу не підлягає судовому розгляду, а повинне вирішуватись у позасудовому порядку відповідно до встановленої законодавством процедури.

Зазначене узгоджується з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 04 вересня 2019 року у справі № 198/623/18 (провадження № 14-369цс19), та відповідає практиці Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду (постанови: від 10 березня 2020 року у справі № 556/132/18 (провадження № 61-44101св18), від 13 листопада 2019 року у справі № 559/2652/16-ц (провадження № 61-28244св18), від 11 вересня 2019 року у справі № 401/2020/17-ц (провадження № 61-3570св19), від 24 жовтня 2019 року у справі № 523/30/17 (провадження № 61-12771св18).

Отже, саме Пенсійний фонд України відповідно до Порядку № 637 має повноваження щодо підтвердження трудового стажу у разі, якщо у трудовій книжці містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, та ухвалення у межах своєї компетенції рішення щодо призначення або відмову у призначенні пенсії.

При цьому, отримавши відмову органу, який призначає пенсії, в разі незгоди з його рішенням заявник має право звернутися за захистом свого права до суду на підставі ст. 105 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та частини 2 ст. 124 Конституції України в порядку адміністративного судочинства.

ОСОБА_1 до органів Пенсійного фонду України за визначенням стажу роботи і призначенням пенсії не звертався, відмову у призначенні пенсії не отримував та не оскаржував її в установленому законом порядку, а звернувся до суду із заявою про встановлення факту поновлення на роботі для підтвердження трудового стажу, що не передбачено чинним законодавством.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про те, що заява ОСОБА_1 про встановлення факту не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, адже заяви про встановлення фактів трудового стажу не можуть розглядатися у порядку цивільного судочинства. Відмова відповідного органу у встановленні таких фактів може бути оскаржена заінтересованою особою до адміністративного суду.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Порушень норм матеріального чи процесуального права колегією суддів не встановлено, відтак підстав для скасування законного та мотивованого судового рішення суду першої інстанції немає.

Оскільки апеляційний суд залишив апеляційну скаргу без задоволення, та ОСОБА_1 звільнено від сплати судового збору ухвалою Харківського апеляційного суду від 28 жовтня 2024 року про відкриття апеляційного провадження, підстав для розподілу судового збору у суду апеляційної інстанції немає.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 369, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 20 серпня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 21 січня 2025 року.

Головуючий Ю.М. Мальований

Судді Н.П. Пилипчук

В.Б. Яцина