УХВАЛА

22 січня 2025 року

м. Київ

справа № 292/271/24

провадження № 61-237ск25

Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Гулейкова І. Ю., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , на заочне рішення Червоноармійського районного суду Житомирської області від 20 серпня 2024 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Пулинської селищної територіальної громади Житомирського району Житомирської області, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:

У березні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом та після його уточнення просила визнати за нею право власності за набувальною давністю на 3/4 частки житлового будинку АДРЕСА_1 .

Позовні вимоги мотивовано тим, що з 1974 року ОСОБА_1 почала проживати у вищезазначеному будинку разом з батьками. ІНФОРМАЦІЯ_1 батько ОСОБА_5 помер, а ІНФОРМАЦІЯ_2 померла мати ОСОБА_6 .

Після смерті батьків, ОСОБА_1 залишилася проживати у цьому будинку разом з ріднім братом ОСОБА_7 , який також помер ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Після смерті матері відкрилася спадщина, до складу якої увійшов вказаний житловий будинок. У шестимісячний термін позивачка звернувшись до нотаріуса разом із братом ОСОБА_7 написали відмову від прийняття спадщини на користь своєї сестри ОСОБА_3 , яка є громадянкою російської федерації.

Житловий будинок рахується за померлим батьком ОСОБА_5 , спадщину після якого у вигляді 1/2 частини прийняли дочка ОСОБА_1 , 1/4 частки будинку, оскільки дружина ОСОБА_6 прийняла 1/4 частки будинку, а 1/2 частки будинку належала їй. Після смерті ОСОБА_6 її частку у вигляді 3/4 частин прийняла дочка ОСОБА_3 , оскільки ОСОБА_1 та ОСОБА_7 відмовилися від спадщини на її користь.

Вказував, що на ОСОБА_1 у нотаріуса оформлено 1/4 частки (успадкованої від батька), а на 3/4 частки вона вимушена визнавати за набувальною давністю.

ОСОБА_1 більше 10 років проживає у будинку, здійснює його ремонт та користується ним разом із надвірними будівлями.

Вважала, що ОСОБА_3 не може вчиняти будь-яких правочинів на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 03 березня 2022 року № 187, якою передбачено, що виконання будь-якого договору стороною, якого є громадянин росії або юридична особа, яка має відношення до рф забороняється. Такі договори будуть визнаватися нікчемними.

Заочним рішенням Червоноармійського районного суду Житомирської області від 20 серпня 2024 року, залишеним без змін постановою Житомирського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року, у задоволенні позову відмовлено.

У січні 2025 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою на заочне рішення Червоноармійського районного суду Житомирської області від 20 серпня 2024 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, просив скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню з таких підстав.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Пунктами 1-4 частини другої статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

У пункті 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

Касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , не відповідає зазначеним вище вимогам закону.

Аналіз касаційної скарги свідчить, що її мотивувальна частина складається із викладення обставин справи та містить формальне посилання на неправильність та незаконність судових рішень. Представник заявниці не обґрунтовує передбачених частиною другою статті 389 ЦПК України підстав касаційного оскарження судових рішень. Формальна вказівка на постанову Верховного Суду від 11 листопада 2022 року у справі № 547/200/21, не свідчить про обґрунтування особою, яка подала касаційну скаргу, підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України. Представник заявниці не зазначив які саме висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах (та якої саме) у ній викладено та які не застосували суди першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях.

Узагальнюючи наведене, оскільки заявником не виконано вимог ЦПК України при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження, тому, відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України, касаційна скарга підлягає поверненню.

Верховний Суд зауважує, що суд касаційної інстанції здійснює перегляд постановлених судами першої та апеляційної інстанцій судових рішень у виключних випадках, кожен з яких окремо передбачений процесуальним законом. Стадія касаційного перегляду не є обов`язковою стадією для усіх видів судових проваджень, а перегляд рішень у касаційному порядку відбувається виключно з підстав, що вичерпним чином визначені законом. При цьому, Верховний Суд є судом права, тобто такою судовою інстанцією, яка не здійснює перегляд постановлених та оскаржених рішень повністю, а лише у питанні правильності застосування судами норм права.

Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення скарги.

Керуючись статтею 392, 393 ЦПК України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє представник ОСОБА_2 , на заочне рішення Червоноармійського районного суду Житомирської області від 20 серпня 2024 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Пулинської селищної територіальної громади Житомирського району Житомирської області, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю вважати неподаною та повернути заявнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя І. Ю. Гулейков