УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2025 року

м. Київ

справа № 127/2-784/09

провадження № 61-17436ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного суду від 28 листопада 2024 року у справі за скаргою ОСОБА_1 до державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції Мальованої Марини Юріївни, Першого відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), на бездіяльність державного виконавця,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції Мальованої Марини Юріївни, Першого відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Ухвалою від 03 жовтня 2024 року Вінницький міський суд Вінницької області задовольнив частково скаргу ОСОБА_1 . Визнав неправомірною бездіяльність Ленінського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції щодо незняття арешту з усього майна боржника ОСОБА_1 при поверненні виконавчого документа у виконавчому провадженні НОМЕР_1. Скасував арешт з усього майна боржника ОСОБА_1 накладений під час виконання виконавчого листа № 2-784/09, виданого 04 червня 2009 року Ленінським районним судом м. Вінниці в межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 (номер запису про обтяження 11989450 та 8962441). В задоволенні іншої частини вимог скарги відмовив.

Постановою від 28 листопада 2024 року Вінницький апеляційний суд скасував ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 03 жовтня 2024 року та ухвалив нове судове рішення, яким відмовив у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця.

У грудні 2024 року представник ОСОБА_2 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Вінницького апеляційного суду від 28 листопада 2024 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення скарги, тим же визнавши законність бездіяльності державного виконавця щодо незняття арешту з усього майна боржника після повернення виконавчого документа стягувачу.

Отже, судові рішення заявник оскаржує на підставі абзацу другого частини другої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Вивчивши касаційну скаргу, оскаржувані судові рішення, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для відмови у відкритті касаційного провадження з огляду на такі підстави.

Суди попередніх інстанцій встановили, що 04 березня 2008 року між ОСОБА_1 та ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Вінницьке міське відділення № 8672 укладено договір про іпотечний кредит № 1375, відповідно до якого ОСОБА_1 отримала у кредит грошові кошти на суму 987 000 грн зі сплатою 15% річних терміном на 19 років.

У зв`язку із неналежним виконанням ОСОБА_1 зобов`язань за вказаним договором рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 27 березня 2009 року в справі № 2-784/09 було задоволено позов ВАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Вінницьке міське відділення № 8672 та стягнуто солідарно з ОСОБА_1 і ОСОБА_3 на користь ВАТ «Державний ощадний банк України» філії Вінницьке міське відділення №8672 заборгованість у розмірі 102 354,11 грн.

04 червня 2009 року на підставі вказаного рішення видано виконавчий лист.

18 листопада 2011 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1.

26 грудня 2012 року виконавчий лист було повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до виписки з рахунку виконавця від 26 червня 2024 року ОСОБА_1 29 січня 2013 року сплатила 186 119,26 грн із призначенням платежу: «Проср. Проц. 30 ОСОБА_1 ФВІННИЦЬКЕ ОБЛАСНЕ У АТОЩАД М. ВІННИЦЯ Погашення прострочених відсотків згідно угоди 1375 від 04/03/2008».

Отже, спірне правове питання, порушене в касаційній скарзі, стосується незаконності бездіяльності державного виконавця, яка полягала у невжитті дій щодо зняття арешту, накладеного під час примусового виконання судового рішення, внаслідок погашення заявником заборгованості за виконавчим листом після повернення державним виконавцем виконавчого листа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час вчинення такої процесуальної дії.

Згідно з пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, обов`язковість судового рішення.

Статтею 1291 Конституції України визначено, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Відповідно до частини першої статті 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

За змістом статті 4471 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Скориставшись своїм цивільним правом на оскарження, ОСОБА_1 висловила свою незгоду з наявністю арешту, накладеного державним виконавцем під час примусового виконання судового рішення, оскарживши його у визначеному законом порядку

Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом частини першої статті 32 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час відкриття виконавчого провадження, заходами примусового виконання рішень є, зокрема, заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності, у тому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час сплати боржником коштів, у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час сплати боржником коштів, державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме:

- закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону;

- повернення виконавчого документа стягувачу - згідно зі статтею 47 цього Закону;

- повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону.

За правилами частини другої статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» в цій же редакції державний виконавець зобов`язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, а з виконання рішення немайнового характеру - у двомісячний строк. Строк здійснення виконавчого провадження не включає час відкладення провадження виконавчих дій або зупинення виконавчого провадження на період проведення експертизи чи оцінки майна, виготовлення технічної документації на майно, реалізації майна боржника, час перебування виконавчого документа на виконанні в адміністрації підприємства, установи чи організації, фізичної особи, фізичної особи - підприємця, які здійснюють відрахування із заробітної плати (заробітку), пенсії та інших доходів боржника.

Відповідно до частини другої статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час сплати боржником коштів, державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п`ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Отже, державний виконавець накладає арешт на грошові кошти та майно боржника в межах відкритого виконавчого провадження з метою примусового повного виконання судового рішення.

На підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» редакції, чинній на час повернення виконавчого листа стягувачу, виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Згідно з частиною п`ятою статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час повернення виконавчого листа стягувачу, повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону.

За змістом частини першої статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час сплати боржником коштів, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом..

Суд апеляційної інстанції встановив, що під час виконавчого провадження державний виконавець наклав арешт на все майно та грошові кошти боржника. 26 грудня 2012 року державний виконавець повернув стягувачу виконавчий лист на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час вчинення зазначеної виконавчої дії, з огляду на те, що у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Приписи Закону України «Про виконавче провадження», а саме статті 50 цього Закону в редакції, чинній на час повернення виконавчого листа, визначають закінчення виконавчого провадження підставою для скасування арешту, накладеного державним виконавцем під час примусового виконання судового рішення.

Підстави закінчення виконавчого провадження визначені у статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час повернення виконавчого листа. Перелік підстав закінчення виконавчого провадження є вичерпним та не передбачає скасування арешту, накладеного під час примусового виконання судового рішення, у разі повернення виконавчого листа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Не визначають повернення виконавчого листа стягувачу в зв`язку з відсутністю майна у боржника, на яке можливо звернути стягнення, підставою для закінчення виконавчого провадження і приписи статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час оскарження бездіяльності державного виконавця.

Заявник наполягає на тому, що вона перерахувала кошти на рахунок державного виконавця, що підтверджується доказами в матеріалах справи, у обсязі, необхідному для погашення заборгованості за виконавчим листом, а отже державний виконавець протиправно не зняв арешт з огляду на фактичне закінчення виконавчого провадження повним його виконанням.

Суд апеляційної інстанції встановив, що ОСОБА_1 29 січня 2013 року сплатила на рахунок державного виконавця 186 119,26 грн із призначенням платежу: «Проср. Проц. 30 ОСОБА_1 ФВІННИЦЬКЕ ОБЛАСНЕ У АТОЩАД М. ВІННИЦЯ Погашення прострочених відсотків згідно угоди 1375 від 04/03/2008».

Однак, колегія суддів апеляційного суду зауважила, що кошти в рахунок повного виконання судового рішення були сплачені поза межами відкритого виконавчого провадження, оскільки виконавчий лист був повернутий стягувачу 26 грудня 2012 року, а отже грошові кошти ОСОБА_1 сплатила за виконавчим листом, який на дату сплати не перебував на виконанні. Факт сплати коштів за виконавчим листом в межах відкритого виконавчого провадження суд апеляційної інстанції не встановив, а касаційна скарга не містить доводів про те, що апеляційний суд не дослідив докази в матеріалах справи на підтвердження зазначеної обставини.

За таких умов суд апеляційної інстанції на підставі досліджених доказів та обставин справи дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відсутність у державного виконавця підстав для закінчення виконавчого провадження на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» в зв`язку з повним виконанням судового рішення, відповідно доводи апеляційної скарги про бездіяльність виконавця є помилковими.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час сплати коштів боржником, виконавче провадження підлягає закінченню у разі визнання судом відмови стягувача від примусового виконання рішення суду.

Суд апеляційної інстанції не встановив, а заявник не довела, що суд не дослідив докази в матеріалах справи на підтвердження відмови від примусового виконання судового рішення, в тому числі і у зв`язку з виконанням боржником зобов`язання поза межами виконавчого провадження, за наявності якої виконавець міг би закінчити виконавче провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Також заявник не посилається в касаційній скарзі на наявність в матеріалах справи доказів щодо визнання стягувачем факту повного виконання боржником судового рішення шляхом перерахування грошових коштів на суму 186 119,26 грн, а суд апеляційної інстанції не встановив такої обставини.

Оскільки державний виконавець має обов`язок виконати рішення у спосіб та порядку, які встановлені виконавчим документом і зазначеним Законом, доводи касаційної скарги про відсутність у боржника обов`язку виконати виконавчий документ у зв`язку з його добровільним виконанням, не ґрунтуються на законі.

Колегія суддів наголошує на тому, що доводи касаційної скарги про добровільне фактичне повне виконання боржником рішення суду поза межами виконавчого провадження внаслідок добровільної сплати зазначеної в рішенні суми у повному обсязі можуть бути оцінені не державним виконавцем, а судом у випадку розгляду заяви про визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню на підставі частини другої статті 432 ЦПК України і у межах розгляду такої заяви суд може вирішувати питання, чи припинився обов`язок боржника з виконання виконавчого документа, зокрема із підстав, зазначених ОСОБА_1 у скарзі, чи ні.

Подібними міркуваннями керувався Верховний Суд у постанові від 11 квітня 2024 року у справі № 824/202/2018 (провадження № 61-565ав24).

З огляду на те, що сплата боржником грошових коштів у обсязі більшому, ніж було зазначено у судовому рішенні, поза межами виконавчого провадження не могло бути оцінене державним виконавцем в контексті виконання покладених на нього посадових обов`язків з примусового виконання судового рішення згідно з приписами статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» в редакції, чинній на час сплати грошових коштів, оскільки у визначеному законом порядку заявник не довела, що сплата коштів здійснена під час відкритого виконавчого провадження, то суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для скасування арешту, накладеного в межах виконавчого провадження, яке не було закінчене у визначеному законом порядку.

Доводи касаційної скарги такого висновку не спростовують та зводяться до суб`єктивного тлумачення норм права, відмінного від чинної правозастосовної практики, а отже не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі.

За таких обставин колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про необґрунтованість касаційної скарги, оскільки зазначена позивачами підстава касаційного оскарження не знайшла свого підтвердження.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Таким чином, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, в зв`язку з чим у відкритті касаційного провадження на підставі частини четвертої статті 394 ЦПК України слід відмовити.

Керуючись статтями 261, 394 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Вінницького апеляційного суду від 28 листопада 2024 року у справі за скаргою ОСОБА_1 до державного виконавця Ленінського відділу державної виконавчої служби Вінницького міського управління юстиції Мальованої Марини Юріївни, Першого відділу державної виконавчої служби у м. Вінниці Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), на бездіяльність державного виконавця.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров