ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2025 року м. Чернівці

Справа № 715/1613/24

Провадження №22-ц/822/95/25

Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Литвинюк І. М.,

суддів: Височанської Н.К., Перепелюк І.Б.,

секретар Собчук І.Ю.,

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Чернівецького районного нотаріального округу Чернівецької області Ротар Марина Марінівна,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 20 листопада 2024 року, головуючий у І-й інстанції Маковійчук Ю.В.,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у травні 2024 році звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особв - приватний нотаріус Чернівецького районного нотаріального округу Чернівецької області Ротар М.М., про визнання свідоцтва про право на спадщину за заповітом недійсним та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.

В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що постановою Чернівецького апеляційного суду від 01 листопада 2021 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя та його поділ задоволено та визнано житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 та здійснено його поділ.

Вказувала на те, що ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області від 18 березня 2024 року, яка набрала законної сили 03 квітня 2024 року, скасовано заходи забезпечення позову, зокрема, на житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 , отримавши копію даної ухвали, звернувся до державної виконавчої служби, яка зняла арешт з житлового будинку. Скориставшись тим, що арешт на житловий будинок, розташований в АДРЕСА_1 був знятий, а державному реєстратору Глибоцької селищної ради Чернівецького району Чернівецької області Чорній Н.Г. не було відомо, що на підставі ухвали про скасування заходу забезпечення позову після 03 квітня 2024 року арешт з даного нерухомого майна знято, вона не встигла скасувати запис про державну реєстрацію права власності в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме право приватної власності ОСОБА_3 на житловий будинок по АДРЕСА_1 .

08 квітня 2024 року відповідач ОСОБА_2 безпідставно отримав свідоцтво на право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 на житловий будинок по АДРЕСА_1 , який останній не належав, оскільки за рішенням суду вказане майно визнано спільною сумісною власністю подружжя.

Просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 392, посвідчене 08 квітня 2024 року приватним нотаріусом Чернівецького районного нотаріального округу Ротар М.М., видане на спадкове майно ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_2 на житловий будинок (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 210), що розташований в АДРЕСА_1 , скасувати державну реєстрацію права власності на нього та стягнути з відповідача понесені нею судові витрати.

Рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 20 листопада 2024 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.

Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 392, посвідчене 08 квітня 2024 року приватним нотаріусом Чернівецького районного нотаріального округу Ротар М.М., видане на спадкове майно ОСОБА_3 , померлої в смт Глибока Чернівецького району Чернівецької області на ім`я ОСОБА_2 на житловий будинок (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 210) загальною площею 206,4 кв.м, житлова площа 76,8 кв.м, до якого входить житловий будинок літ. «А», сараї літ. «Б», «В», «Г», літня кухня літ. «Д», навіс літ. «Е», колодязь № 1, огорожа № 2-4, вимощення 1, розташований в АДРЕСА_1 .

Скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на житловий будинок, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 210, загальною площею 206,4 кв.м, житлова площа 76,8 кв.м, до якого входить житловий будинок літ. «А», сараї літ. «Б», «В», «Г», літня кухня літ. «Д», навіс літ. «Е», колодязь № 1, огорожа № 2-4, вимощення 1, розташований в АДРЕСА_1 , проведену на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 392, посвідченого 08 квітня 2024 року приватним нотаріусом Чернівецького районного нотаріального округу Ротар М.М., видане на ім`я ОСОБА_2 .

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Скасовано заходи забезпечення позову - арешт на житловий будинок по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 210, загальною площею 206,4 кв. м, житлова площа 76,8 кв.м, до якого входить житловий будинок літ «А», сараї літ. «Б», «В», «Г», літня кухня літ «Д», навіс літ. «Д», навіс літ. «Е», колодязь № 1, огорожа № 2-4, вимощення І, накладені ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області від 30 травня 2024 року.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що спірне майно не належало спадкодавцю, оскільки за рішенням суду воно визнано спільною сумісною власності подружжя позивача та відповідача, отже, відповідач ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину на майно, що не належало до спадкового майна, а тому отримане ним свідоцтво право на спадщину за заповітом № 392, посвідчене 08 квітня 2024 року є недійсним.

Порушення законного інтересу позивача відбулось у результаті державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно, заявлені ним позовні вимоги про скасування державної реєстрації прав опосередковують відновлення становища, яке існувало до порушення, тому необхідно скасувати саме рішення державного реєстратора про таку реєстрацію, що буде відповідати вимогам закону, є ефективним та не змінює предмет позову.

На рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 20 листопада 2024 року відповідач ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Посилається на те, що судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, які мають значення для справи, зроблено висновки, які не відповідають матеріалам справи, порушено норми матеріального та процесуального права.

Зазначає, що позивачка фактично не володіє спірним майном, на даний час він володіє майном і позивачка не звернулася до суду з позовними вимогами про витребування майна на свою користь, у зв`язку з чим вона обрала неефективний спосіб захисту.

Згідно з існуючим станом речей майно від померлої матері перейшло у його власність (позивачка не була учасником цих правовідносин).

Позивачка після судового рішення про виділення їй частини конкретно визначного майна в натурі не зареєструвала право власності на свою виділену частку майна.

Задоволення позовних вимог (тих, з якими позивачка звернулася в суд) не поновить її прав, оскільки у реєстрі «майно повернеться у записах реєстру до записів про належність майна моїй матері ОСОБА_3 », а не буде повернуто позивачці. Тобто позивачка фактично не стане записаною власником майна і це не поновить її прав, за захистом яких вона звернулася в суд (що на її думку порушені).

Позивачці необхідно буде вчиняти інші дії для їх поновлення; на відміну від того випадку, якщо б вона витребувала майно на свою користь і на підставі такого судового рішення була записана власником майна без необхідності вчиняти будь-які інші дії.

При розгляді справи судом не враховано, що його сестра та дочка померлої ОСОБА_3 - ОСОБА_4 є особою, яка прийняла спадщину, оскільки була непрацездатною (є особою з інвалідністю), тому має право на обов`язкову частину спадщини відповідно до вимог статті 1241 ЦК України і проживала з матір`ю на час її смерті, тобто згідно з вимогами статті 1268 ЦК України прийняла спадщину.

Проте судом її не було залучено до розгляду справи, що впливає на її права та законні інтереси, що є безумовною підставою для скасування судового рішення (оскільки позовні вимоги стосуються спадкового майна).

При зверненні до суду позивачка просила суд скасувати державну реєстрацію на нерухоме майно. Проте суд вийшов за межі позовних вимог і в порушення вимог статті 13 ЦПК України скасував не державну реєстрацію нерухомого майна (як просила позивачка), а скасував рішення державного реєстратора про державну реєстрацію нерухомого майна.

При розгляді справи суд проігнорував той факт, що згідно з постановою Чернівецького апеляційного суду позивачці виділено тільки частину спірного нерухомого майна (інша частина виділена у мою власність), а тому скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом та рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на все майно виходить за межі визначеної власності позивачки, оскільки згідно з судовими рішеннями їй може належати тільки частина майна, а не все майно.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_5 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Зазначає, що спадкодавець ОСОБА_3 не володіла спірним будинком, а тому спадковій масі після її смерті він не перебував.

Отже, підстав отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на дане майно ні у відповідача, ні іншого спадкоємця за законом сестри відповідача ОСОБА_4 - не виникло.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційних скарг та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За вимогами частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення повністю відповідає зазначеним вимогам закону.

Судом першої інстанції та матеріалами справи встановлено, що рішенням Глибоцького районного суду Чернівецької області від 07 липня 2021 року у справі №715/1733/20 частково задоволені позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про визнання договору оренди недійсним, скасування державної реєстрації права оренди земельної ділянки, визнання житлового будинку спільною власністю подружжя, поділ майна, скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок. Визнано недійсним договір оренди землі, укладений 26 жовтня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , предметом якого була земельна ділянка площею 0,1500 га, кадастровий номер :01:005:0287, що розташована на території Глибоцької селищної ради Чернівецького району Чернівецької області за адресою: АДРЕСА_1 . Скасовано рішення державного реєстратора Глибоцької селищної ради Чернівецького району Чернівецької області Чорної Н.Г. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, а саме - права оренди, індексний номер 43828399 від 02.11.2018 (запис про інше речове право №28714449 від 29.10.2018).

Визнано протиправним та скасовано рішення державного реєстратора Комунального підприємства «Бюро реєстрації нерухомості та бізнесу» Чернівецької області від 29 січня 2019 року про державну реєстрацію права власності в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а саме - права приватної власності ОСОБА_3 на житловий будинок по АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 210, номер запису про право власності 30092650 від 29 січня 2019 року, здійснений на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 45309575 від 31.01.2019р. 15:47:49. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Постановою Чернівецького апеляційного суду від 01 листопада 2021 року у цій справі рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог скасовано та ухвалено нове, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя та його поділ задоволено та визнано житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2 та здійснено його поділ. В решті рішення суду залишено без змін».

Постановою Верховного Суду від 20 вересня 2023 року рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 07 липня 2021 року у нескасованій частині після перегляду в апеляційного перегляду та постанову Чернівецького апеляційного суду від 01 листопада 2021 року залишено без змін.

При цьому, судом першої та апеляційної інстанцій було встановлено, що спірна земельна ділянка сторонами була придбана за час перебування у шлюбі, та в подальшому, що підтверджується наявними у справі доказами, на цій земельній ділянці було побудова спірний житловий будинок, а отже, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя і частки чоловіка та дружини є рівними. Презумпція рівності часток подружжя у цій справі не спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням, відповідних доказів матеріали справи не містять.

14 серпня 2020 року ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області за клопотанням позивачки вжито заходів забезпечення позову, зокрема, накладено арешт на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 206,4 кв.м, жилою площею 78,6 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Оскільки датою припиненням шлюбних відносин є дата ухвалення судового рішення про розірвання шлюбу, а будинок побудований та введений в експлуатацію до припинення між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 шлюбних відносин, вимога позивача про визнання спірного житлового будинку спільною сумісною власністю подружжя та його поділ є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серії НОМЕР_1 від 24 січня 2023 року.

За життя ОСОБА_3 склала заповіт від 04 лютого 2019 року, відповідно до якого заповіла ОСОБА_2 житловий будинок по АДРЕСА_1 . Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Козловою Н.В. та зареєстровано в реєстрі за № 206.

Ухвалою Глибоцького районного суду від 18 березня 2024 року, яка набрала законної сили 03 квітня 2024 року, скасовано накладений арешт на житловий будинок, розташований по АДРЕСА_1 .

08 квітня 2024 року відповідач ОСОБА_2 отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , на житловий будинок по АДРЕСА_1 .

Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, наданої 02 травня 2024 року, ОСОБА_2 є власником житловий будинку з господарськими будівлями і спорудами по АДРЕСА_1 . Номер відомостей про речове право: 54476745, дата державної реєстрації права власності 08 квітня 2024 року, підставою для державної реєстрації стало свідоцтво про право на спадщину, серія та номер 392, виданий 08 квітня 2024 року приватним нотаріусом Чернівецького районного нотаріального округу Ротар М.М.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Відповідно до частин першої-третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (частина перша статті 1296 ЦК України).

Згідно зі статтею 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Аналіз статті 1301 ЦК України свідчить, що заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2022 року у справі № 385/321/20 зроблено висновок, що «свідоцтво про право на спадщину це документ, який посвідчує перехід права власності на спадкове майно від спадкодавця до спадкоємців. Видачею свідоцтва про право на спадщину завершується оформлення спадкових прав. У приватному праві недійсність (нікчемність чи оспорюваність) може стосуватися або «вражати» договір, правочин, акт органу юридичної особи, державну реєстрацію чи документ. … У ЦК України закріплено можливість пред`явити позовну вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину. Заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину. Тобто, оспорювання свідоцтва про право на спадщину відбувається тільки за ініціативою заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимоги про визнання його недійсним (позов про оспорювання свідоцтва)».

У постанові Верховного Суду від 27 червня 2023 року у справі № 752/18506/20 (провадження № 61-2434св23) зазначено, що «аналіз статті 1301 ЦК України свідчить, що заявляти вимогу про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину може будь-яка особа, цивільні права чи інтереси якої порушені видачею свідоцтва про право на спадщину».

У постанові Верховного Суду від 08 грудня 2021 року у справі № 335/13418/18 (провадження № 61-15300св20) вказано, що: «у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише про відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо».

Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частина шоста статті 81 ЦПК України встановлює, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Преюдиційні факти це такі факти, що встановлені рішенням чи вироком суду, які набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу, навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені неправильно. Тож законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних (відмінних) за змістом судових рішень.

Оскільки судовими рішеннями в іншій справі, що набрало законної сили, встановлено, що житловий будинок по АДРЕСА_1 є спільною власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , визнано протиправним та скасовано рішення про державну реєстрацію права приватної власності ОСОБА_3 на вказаний житловий будинок, ці обставини є обов`язковими при розгляді цієї справи, у якій беруть участь ті ж самі сторони. Отже, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірне майно не належало спадкодавцю, а тому отримане ОСОБА_2 свідоцтво право на спадщину за заповітом № 392, посвідчене 08 квітня 2024 року, слід визнати недійсним.

Щодо позовних вимог в частині реєстрації скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок, слід зазначити наступне.

У статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації (частина друга статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Абзацом другим частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону.

Диспозитивність один з базових принципів судочинства, керуючись яким, позивач самостійно вирішує, які позовні вимоги заявляти. Суд позбавлений можливості формулювати позовні вимоги замість позивача. Якщо особою заявляється належна позовна вимога, яка може її ефективно захистити, суди не повинні відмовляти у її задоволенні виключно з формальних міркувань. Така відмова призведе до необхідності особи повторно звертатись до суду за захистом своїх прав (які при цьому могли бути ефективно захищені), що невиправдано затягне вирішення справи по суті.

Надміру формалізований підхід до заявлених позовних вимог (за яким позивач у позовній заяві повинен вказати спосіб захисту, визначений приписами ЦК України) суперечить завданню цивільного судочинства, яким є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.

Позивач фактично обґрунтовує позовні вимоги наявністю у нього права власності на спірне нерухоме майно та протиправністю дій відповідача щодо позбавлення позивача такого права (спірне майно не належало спадкодавцю). Суд першої інстанції встановив порушення прав позивача відповідачем. У цьому разі відмова у позові виключно з причини відсутності посилання на певний спосіб захисту, передбачений частиною другою статті 16 ЦК України, не відповідає завданню цивільного судочинства (зокрема, щодо справедливого та своєчасного вирішення судом спорів), визначеному у частині першій статті 2 ЦПК України.

Реалізуючи визначене у статті 55 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа наводить у позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту, що не вимагає їх формулювання дослівно тими словосполученнями, які застосував законодавець у статті 16 ЦК України. Головним є змістовне наповнення обраного позивачем способу захисту, яке визначається судом з прийняттям до уваги його правових обґрунтувань.

Виходячи з викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що порушення законного інтересу позивача відбулось у результаті державної реєстрації права власності на спірне нерухоме майно за відповідачем, тому заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги про скасування державної реєстрації прав опосередковують відновлення становища, яке існувало до порушення, та необхідно скасувати саме рішення державного реєстратора про таку реєстрацію, що буде відповідати вимогам закону та є ефективним, та не змінює предмет позову.

Доводи апеляційної скарги про обрання позивачем неналежного способу захисту в спірних правовідносинах не заслуговують на увагу, оскільки за встановлених конкретних обставин справи визнання свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом та скасування державної реєстрації (рішення державного реєстратора про державну реєстрацію) права власності на житловий будинок за відповідачем є достатнім та ефективним у спірних правовідносинах способом захисту, відповідає правовій природі відносин учасників спору та забезпечить усунення порушення прав позивача.

Аргументи апелянта про те, що згідно з постановою Чернівецького апеляційного суду позивачці виділено тільки частину спірного нерухомого майна (інша частина виділена у мою власність), а тому скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом та рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на все майно виходить за межі визначеної власності позивачки, оскільки їй може належати тільки частина майна, а не все майно, є безпідставними, адже державну реєстрацію речових прав на спірне нерухоме майно проведено саме на підставі свідоцтва про право на спадщину, а не на підставі судового рішення про визнання спірного будинком спільною сумісною власністю подружжя та його поділом, тому право власності відповідача на 1/2 частку у спірному майні, яка виділена постановою Чернівецького апеляційного суду від 01 листопада 2021 року, жодним чином не порушено.

Також безпідставними є доводи апеляційної скарги про незалученням інших відповідачів, які мають право на спадщину після смерті ОСОБА_3 , оскільки спірно майно не належало спадкодавцю, тому і права інших спадкоємців на спірне майно жодним чином не порушені.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)

Пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, на підставі повного і всебічного дослідження матеріалів справи та надання належної правової оцінки доводам сторін і зібраним у справі доказам, які існували на момент розгляду справи, прийшов до правильного висновку щодо наявності законних підстав для задоволення позову.

Твердження апелянта про те, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права, належними та допустимими доказами не підтверджені, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

За наведених обставин, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим не підлягає до скасування, а апеляційна скарга не підлягає до задоволення, оскільки наведені в ній доводи правильність висновків суду, які існували на момент його ухвалення, не спростовують.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив це рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення Глибоцького районного суду Чернівецької області від 20 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повна постанова складена 21 січня 2025 року.

Головуючий І.М. Литвинюк

Судді: Н.К. Височанська

І.Б. Перепелюк