Справа № 953/8700/23
Провадження № 2-др/953/6/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2025 року м. Харків

Київський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді Бобко Т.В.

секретар судових засідань Кузьменко Б.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду заяву позивача ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу

В с т а н о в и в:

Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 07 грудня 2023 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу задоволено, шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 04 вересня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис №1935 розірвано. Рішення набрало законної сили 09 січня 2024 року.

13 січня 2025 року позивач ОСОБА_1 подала до суду заяву про ухвалення додаткового рішення, в якому просить зазначити у рішенні суду про те, що дитина позивача проживає разом із нею та нею виховується. До заяви позивачем додано копію договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини від 07 січня 2025 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 стосовно сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Відповідно до вимог ч.ч. 3, 4 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення. У разі необхідності суд може викликати сторони або інших учасників справи в судове засідання.

Враховуючи ту обставину, що викладені в заяві обставини є достатніми для розгляду заяви про ухвалення додаткового рішення, суд розглядає заяву без виклику учасників справи, що відповідає вимогам ст. 270 ЦПК України.

Оскільки розгляд заяви про ухвалення додаткового рішення відбувався у відсутність учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.

Суд, перевіривши матеріали справи, вважає заяву позивача про ухвалення додаткового рішення такою, що не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 270 ЦПК України визначено, що суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:

1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення;

2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати;

3) судом не вирішено питання про судові витрати;

4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.

Відповідно до п.20 роз`яснень викладених впостанові Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 "Про судове рішення у цивільній справі" додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених ст. 220 ЦПК 2004 року (ст. 270 ЦПК); воно не може змінити суті основного рішення або містити у собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав суд ухвалою відмовляє в задоволенні заяви.

Отже, способом усунення неповноти рішення суду є ухвалення додаткового рішення і додаткове рішення може бути ухвалене лише у випадках і за умов, вичерпний перелік яких передбачений статтею 270 ЦПК України. При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав суд має право відмовити в його ухваленні, постановивши відповідну ухвалу.

З аналізу наведених норм слідує, що ухвалення додаткового рішення можливе судом, зокрема, за умови не ухвалення рішення стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення.

Відповідно до ч.ч. 2,4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Водночас у постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

Згідно матеріалів цивільної справи № 953/8700/23 позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила розірвати шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 04 вересня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис №1935.

У тексті позовної заяви позивач також зазначила, що після розірвання шлюбу син буде проживати разом із нею, але самостійної вимоги щодо вирішення питання про залишення проживання дитини разом з нею та зазначення в рішенні про виховання нею дитини позивач у позовній заяві не зазначала.

До заяви про ухвалення додаткового рішення позивач надала договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та визначення місця проживання дитини - сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , укладений сторонами у справі 07 січня 2025 року, тобто після ухвалення рішення судом.

На час розгяду справи судом позивач не просив вирішити питання про залишення дитини разом з нею та визначення факту виховання дитини позивачем, сторони не подавали доказів і не надавали пояснення з приводу відсутності спору щодо того, з ким із батьків буде проживати дитина, надані позивачем до заяви докази отримані вже після ухвалення рішення судом, а тому відсутні передбачені ст.270 ЦПК України підстави, перелік яких є вичерпним, для ухвалення додаткового рішення у справі.

Відповідно до частини п`ятої статті 270 ЦПК України про відмову в прийнятті додаткового рішення суд постановляє ухвалу.

Одночасно суд роз`яснює, що відмова в ухваленні додаткового рішення не позбавляє позивача права, у разі порушенння, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи законних інтересів, звернутися до суду із відповідним позовом.

Керуючись ст. 270 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у прийнятті додаткового рішення за заявою позивача ОСОБА_1 по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання суддею.

Суддя Т.В.Бобко