Справа № 545/2999/24
Провадження № 2/545/155/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" січня 2025 р. м. Полтава

Полтавський районний суд Полтавської області у складі

головуючого судді Зуб Т.О.,

за участю: секретаря судового засідання Пінчук З.І.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_1 - адвоката Гавриш Б.В.,

відповідачів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

представника відповідачки ОСОБА_2 - адвоката Горбенка П.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , в інтересах яких діє адвокат Борзовець Олександр Володимирович, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору- Полтавська міська рада, про виселення без надання іншого житлового приміщення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 , ОСОБА_4 звернулися до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначили, що ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право па спадщину за законом, виданого 15.03.2023 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Новицькою О.В., ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 20.06.2024 року державним нотаріусом Полтавської районної державної нотаріальної контори Замулко Л.В., на праві особистої приватної власності належить по 1/2 частці житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 проживають в вищевказаному житловому будинку, але ані попередній власник, ані позивачі згоди на їх вселення не надавали, відповідних документів (договір оренди, ордер, посвідчення, тимчасовий дозвіл) відповідачам ніколи не видавалось, тобто таке проживання останніх на вказаній жилій площі не відповідає вимогам житлового законодавства України. Після оформляння права власності на вищевказаний будинок позивачі неодноразово зверталися до відповідачів з прохання звільнити житлове приміщення, але відповідачі взагалі не надають можливості зайти в дім. ОСОБА_1 , ОСОБА_4 зверталися із заявами до правоохоронних органів, але їм було рекомендовано звернутися суду. Після звернення до Супрунівського старостинського округу Полтавської міської територіальної громади, позивачам повідомили, що відповідачі є у внутрішньо переміщені особи, а тому було запропоновано ОСОБА_2 і ОСОБА_3 зайняти інше вільне місце проживання, але останні відмовилися. На сьогоднішній день відповідачі руйнують будинок позивачів(зірвали підлогу), користуються комунальними послугами, але не сплачують за них. Проживання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 у належному позивачам житловому будинку перешкоджає останнім у повній мірі реалізувати право на володіння та розпорядження вказаним майном.

Враховуючи вищенаведене, просять виселити ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.

Ухвалою судді Полтавського районного суду Полтавської області від 05.08.2024 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначене підготовче судове засідання.

Ухвалою суду від 20.08.2024 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 позовні вимоги підтримала та просила задовольнити.

На запитання представника відповідача пояснила, що є власницею 1/2 спірного будинку на підставі свідоцтва про право власності за спадкуванням після померлого ОСОБА_5 . Їй не відомо, чи дозволяв він проживати у будинку відповідачам. Він вступив у спадщину, звертався до нотаріуса, але не оформив її.

Представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Гавриш Б.В. позовні вимоги підтримав та просив задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 позовні вимоги не визнала у повному обсязі. Пояснила, що заселялися в будинок за згодою колишнього власника ОСОБА_5 . Він передав документи для оплати комунальних послух. Заборгованості з оплати вони не мають. За свої кошти та власними зусиллями робили у будинку ремонт. Ніяких претензій від органів місцевого самоврядування щодо самовільного зайняття ними будинку не було. Представники сільради приходили, оглядали приміщення, про склали акт, на підставі чого вони отримали субсидію. ОСОБА_5 показав документи на будинок (технічний паспорт), у нього були ключі від будинку. Він сказав, що не вступив у спадщину, ОСОБА_2 - адвоката ОСОБА_6 , оскільки не мав коштів на її переоформлення. Чи були на той час інші спадкоємці крім ОСОБА_5 , їй не відомо. З ОСОБА_5 їх познайомила сусідка ОСОБА_7 . За весь час проживання питання про їх виселення не ставилось. ОСОБА_5 не казав на який час здає будинок, головною умовою була оплата комунальних послуг. Орендну плату не брав, бо вони є внутрішньо переміщеними особами.

На запитання представника позивача відповідачка ОСОБА_2 пояснила, що не пам`ятає, чи показував ОСОБА_5 їм документи на будинок, в яких він був зазначений як власник. Питання права власності на будинок не обговорювалося.

Представник відповідачки ОСОБА_2 - адвокат Горбенко П.В. просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 пояснив, що з попереднім власним будинку їх познайомила сусідка ОСОБА_7 . З ним вони поїхали до будинку, він все показав. Умовою проживання було зробити ремонт у будинку. Після смерті ОСОБА_5 у квітні приїхали колишня дружина його, дочка та зять познайомитися. Ніяких претензій щодо виселення від них не було.

На запитання представника позивача відповідач ОСОБА_8 пояснив, що дозвіл на вселення у будинок надавав ОСОБА_5 . Вважає, що ОСОБА_5 є власником будинку, оскільки з його слів стало відомо, що він зі своїм рідним братом ОСОБА_9 поділили спадщину, і за домовленістю будинок був його. Договорів оренди з ОСОБА_5 у письмовому вигляді не укладали, оскільки не вважали це за необхідність.

Повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які позивачі посилаються як на підставу своїх вимог, вислухавши доводи учасників процесу, дослідивши докази, судом встановлено, що ОСОБА_1 на підставі Свідоцтва про право па спадщину за законом після померлого ОСОБА_5 , виданого 15.03.2023 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Новицькою О.В. є власницею 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 11, 12). ОСОБА_4 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом після померлого ОСОБА_4 , виданого 20.06.2024 року державним нотаріусом Полтавської районної державної нотаріальної контори Замулко Л.В., є власником 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 19, 20). Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 17.01.2022 року, ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 17).

Сторонами не оспорюється той факт, що за згодою померлого ОСОБА_5 , відповідачі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 стали проживати у будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Факт проживання відповідачів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в будинку з адресою: АДРЕСА_1 також підтверджується довідками № 1603- від 22.02.2021р. (а.с. 88 звор. бік), № 1603- від 22.02.2021р. (а.с. 100) про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб. Факт перебування ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у зареєстрованому шлюбі підтверджується копією свідоцтвапро шлюб серії НОМЕР_2 від27.04.2013 року (а.с. 88).

Сторони також підтвердили, що з червня 2024 року ОСОБА_1 зверталася з вимогою звільнити житлове приміщення.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно зі статтею 55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша стаття 4 ЦПК України).

Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

За положеннями частин першої, другої статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб.

Стаття 109 ЖК України вказує, що виселення із жилих приміщень допускається з підстав, встановлених законом та в судовому порядку.

Аналіз вказаних норм дає підстави стверджувати, що права власника житлового будинку, квартири визначені статями 317, 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).

Відповідно до частин першої, другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частини перша, друга статті 89 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Як зазначають відповідачі, померлий ОСОБА_5 дозволив їм проживати у спірному житловому будинку за умови, що ОСОБА_2 , ОСОБА_3 призведуть його до ладу. На теперішній час, вони зробили частково у будинку ремонт, оформили субсидію (а.с. 178, 179, 180), сплачують комунальні послуги, про що надали копії відповідних платіжних документів (а.с. 141-177).

Також судом за клопотаннями сторони відповідачів були допитані свідки.

Свідок ОСОБА_10 пояснила, що відповідачі шукали житло. Вона знайшла номер телефона ОСОБА_5 та запропонувала пустити на квартиру жильців. На що останній відмовився. Після чого вона дала номер телефону ОСОБА_3 . Коли ОСОБА_5 приїхав з відповідачами до будинку, вона запитала у ОСОБА_5 , скільки немає його матері, на що той відповів, що її немає 13 років. Всі документи по газопостачанню, електропостачанню були оформлені на матір ОСОБА_5 і це вона особисто бачила, бо тримала ці документи у руках. Він пояснював, що не проводив переоформлення документів, оскільки не мав на це грошових коштів та часу. Після того часу вона до будинку більше не заходила. Будинок стояв тринадцять років без ремонту. Потім, наскільки їй відомо, у відповідачів почалися конфлікти зі спадкоємцями. Відповідачі заселилися у будинок за згодою померлого ОСОБА_5 . Останній не оформив спадщину, бо у нього не було коштів. Він сам казав, що у нього не було правовстановлюючих документів на будинок.

Тобто, дані покази свідка узгоджуються з доводами позову, що з відповідачами була лише усна домовленість про тимчасове проживання у будинку, а письмовий договір оренди не укладався.

Свідок ОСОБА_11 пояснила, що відповідачі проживали у будинку ОСОБА_5 . ОСОБА_2 знайшла роботу. У будинку прожили мабуть півтора роки. Заселилися у будинок зі згоди ОСОБА_5 , До того у будинку понад десять років ніхто не проживав, і він потребував ремонту. Позивачів також не бачила. Відповідачі самотужки робили у будинку ремонт. Особисто вона не бачила, як ОСОБА_12 та ОСОБА_3 заселялися у будинок. Їй відомо зі слів відповідачів та ОСОБА_10 , що вони заселилися у будинок зі згоди ОСОБА_5 . Їй відомо, що у будинку тривалий час ніхто не проживав.

Частина перша статті 811 ЦК України передбачає, що договір найму житла укладається у письмовій формі.

За загальними приписами статті 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Аналізуючи показання свідків, суд дійшов висновку, що ними підтверджена обставина, що ОСОБА_12 та ОСОБА_3 заселилися у спірний будинок за усною домовленістю з померлим ОСОБА_5 без укладення письмового договору оренди.

Факт укладення між сторонами письмового договору найму спірного житлового будинку відповідачі не довели.

Враховуючи викладене, суд вважає, що в ході судового розгляду було лише підтверджено факт усної домовленості між померлим ОСОБА_5 та ОСОБА_2 , ОСОБА_8 про тимчасове їх проживання у будинку за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до частини першої статті 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно із частини першої статті 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона- власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

За положеннями ч. 1 ст. 821 ЦК України договір найму житла укладається на строк, встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на п`ять років.

Відповідно до ст. 825 ЦК України договір найму житла може бути розірваний за рішенням суду на вимогу наймодавця у разі: 1) невнесення наймачем плати за житло за шість місяців, якщо договором не встановлений більш тривалий строк, а при короткостроковому наймі - понад два рази; 2) руйнування або псування житла наймачем або іншими особами, за дії яких він відповідає. Договір найму частини будинку, квартири, кімнати (частини кімнати) може бути розірваний на вимогу наймодавця у разі необхідності використання житла для проживання самого наймодавця та членів його сім`ї. Наймодавець повинен попередити наймача про розірвання договору не пізніше ніж за два місяці. Якщо наймач житла або інші особи, за дії яких він відповідає, використовують житло не за призначенням або систематично порушують права та інтереси сусідів, наймодавець може попередити наймача про необхідність усунення цих порушень. Якщо наймач або інші особи, за дії яких він відповідає, після попередження продовжують використовувати житло не за призначенням або порушувати права та інтереси сусідів, наймодавець має право вимагати розірвання договору найму житла.

Відповідно до положень статті 168 ЖК УРСР, укладений на визначений строк договір найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, припиняється після закінчення цього строку, і його може бути продовжено лише за угодою між наймачем і наймодавцем. Дострокове розірвання договору найму жилого приміщення з ініціативи наймодавця можливе лише за згодою наймача. Договір найму жилого приміщення, укладений на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо жиле приміщення, займане наймачем, необхідне для проживання йому та членам його сім`ї. У цьому випадку власник будинку (квартири) повинен попередити наймача про наступне розірвання договору за три місяці. Договір найму жилого приміщення, укладений як на визначений так і на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо наймач або особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи одному будинку, а також у разі систематичного невнесення наймачем квартирної плати і плати за комунальні послуги.

Згідно із статтею 826 ЦК України у разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду без надання їм іншого житла.

Відповідно до ст. 169 ЖК Української РСР у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов`язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Судом, встановлено, що позивачі ОСОБА_1 , ОСОБА_4 є співвласниками будинку за адресою: АДРЕСА_1 , та в зв`язку із тим, що на їх прохання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 відмовляються у добровільному порядку звільняти житло, то за таких обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для виселення відповідачів із вказаного будинку.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

За таких обставин, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що встановлені в ході судового розгляду обставини свідчать про те, що наразі спірний житловий будинок фактично перебуває у володінні відповідачів без належних правових підстав, а тому право власності позивачів підлягає захисту, а ОСОБА_2 , ОСОБА_3 підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 11, 12, 13, 19, 76, 77, 78, 79, 80, 263-265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , в інтересах яких діє адвокат Борзовець Олександр Володимирович, до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору- Полтавська міська рада, про виселення без надання іншого житлового приміщення- задовольнити.

Виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого жилого приміщення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження: на рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому відповідного рішення суду.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складений 22.01.2025 року.

Суддя: Т. О. Зуб