Справа № 462/1594/24
УХВАЛА

17 січня 2025 року м.Львів

Залізничний районний суд м. Львова у складі:

головуючого судді Палюх Н.М.

при секретарі Демі К.С.

представника позивача Лазора А.О.

представника відповідача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Львові заяву представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Дунас О.М. про перегляд заочного рішення від 14 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и в :

Заочним рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 14 листопада 2024 року у справі №462/1594/24 позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено, стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 12 325 доларів США та 4726 грн 98 коп судового збору.

Окрім цього, 05 грудня 2025 року Залізничним районним судом м.Львова у справі №462/1594/24 ухвалено додаткове рішення, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 10 000 (десять тисяч) гривень понесених витрат на правничу допомогу.

27.12.2024 до суду надійшла заява про перегляд заочного рішення у справі №462/1594/24. Представник відповідача дану заяву обґрунтовує тим, що про існування вказаного рішення суду вона дізналась 10.12.2024 з єдиного державного реєстру судових рішень, а саме ж рішення було нею отримано в приміщенні суду 11.12.2024. Позовна заява позивача обґрунтована тим, що позивач передала відповідачу кошти в сумі 12 325, 00 доларів США згідно Договору позики від 01 червня 2022 року і відповідно розписки та Договору позики від 1 жовтня 2022 року та розписки. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або речей, у разі відсутності цієї істотної умови, договір вважається неукладеним. Сам по собі факт підписання сторонами тексту договору, без передачі грошей або речей, не породжує у майбутнього позичальника обов`язку повернути обумовлену угодою суму грошей або кількість визначених родовими ознаками речей. Таким чином, факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд в справах цієї категорії. При встановленні факту неотримання позичальником грошей або речей від позикодавця договір позики вважається неукладеним. Згідно п. 6.1. Договору позики від 01 червня 2022 року та 01 жовтня 2022 року Договір набуває чинності з моменту передачі грошей в сумі, визначеній у п. 2.1. Договору. Тобто визначальним для моменту чинності є встановлення факту реального передання позикодавцем позичальнику коштів в сумі 12 325,00 доларів США. Згідно п. 3.2. Договору позика надається в готівковому порядку шляхом передачі відповідних коштів Позикодавцем Позичальнику. Згідно п. 3.3. підтвердженням передачі коштів є розписка Позичальника про отримання коштів від Позикодавця ( додаток № 1). Позивачем не доведено коли вищезазначені Договори позики набули чинності та чи відбувся факт передачі коштів позикодавцем позичальнику, а отже чи виникло зобов`язання у відповідача щодо повернення 12 325, 00 доларів США. В змісті Розписки від 01 червня 2022 року та 01 жовтня 2022 року не зазначено про зобов`язання відповідача повернути одержані 12 325, 00 доларів США коштів та не зазначено про строк такого повернення. Відтак, враховуючи вищенаведене, відповідач хоча і підписав Договір від 01червня 2022 року та Розписку 01 червня 2022 року, а також Договір 01 жовтня 2022 року та Розписку 01 жовтня 2022 року, однак коштів в сумі 12 325, 00 доларів США не отримав. Додаткове рішення хоч і є окремим процесуальним документом, проте в силу вимог п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України є невід`ємною складовою основного судового рішення та може бути оскаржене в одній апеляційній скарзі разом з основним судовим рішенням. При цьому, заяву про винесення додаткового рішення про стягнення витрат на правову допомогу по справі №462/1594/24 подано 20.11.2024 року ( докази є в матеріалах справи № 462/1594/24), тобто із пропущенням строку передбаченого Цивільним процесуальним кодексом, клопотання про поновлення такого строку в матеріалах справи не має, а отже таку заяву необхідно повернути позивачу. У зв`язку з наведеним просить заяву задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 адвокат Дунас О.М. заяву про перегляд заочного рішення підтримала з підстав викладених у ній та просила таку задовольнити.

Представник позивача у судовому засіданні щодо задоволення заяви про перегляд заочного рішення заперечив. Надіслав на адресу суду письмові заперечення, у яких зазначає, що доводи заяви не відповідають фактичним обставинам справи, матеріали справи містять докази про належне повідомлення відповідача про дату, час та місце розгляду вказаної справи у Залізничному районному суду міста Львова, в заяві про перегляд заочного рішення відсутні посилання на будь-які докази, які мають істотне значення для справи і які не були досліджені судом при винесенні заочного рішення, тобто підстави для перегляду заочного рішення від 14.11.2024 відсутні. Залізничний районний суд міста Львова при ухваленні заочного рішення не допустив таких порушень норм процесуального права, які б могли бути підставою для скасування цього судового рішення, а тому заява відповідача про перегляд заочного рішення задоволенню не підлягає. Просив у задоволенні такої відмовити.

Згідно з ч. 1 ст. 284 ЦПК України заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду (ч. 3ст. 284 ЦПК України).

Як убачається з матеріалів справи, відповідач не отримував копію спірного заочного рішення, зазначає, що про існування такого представник дізналась із реєстру судових рішень, після чого звернулася до суду із заявою про перегляд заочного рішення.

Зазначені представником відповідача причини пропуску строку на подання заяви про перегляд заочного рішення суд вважає поважними.

Враховуючи викладене, суд вважає за можливе поновити строк на подання заяви про перегляд заочного рішення.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали додані до заяви, дійшов висновку про те, що заява про перегляд заочного рішення не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 14 листопада 2024 року у справі №462/1594/24 позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості задоволено, стягнуто із ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 12 325 доларів США та 4726 грн 98 коп судового збору.

Зі змісту заочного рішення від 14.11.2024 вбачається, що суд ухвалив проводити заочний розгляд справи без участі відповідача, яка в судове засідання не з`явився, відзиву не подав, хоча належним чином повідомлявся про час і місце судових засідань.

Рішеннями Європейського суду визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосується безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Практика Європейського Суду з прав людини (зокрема рішення "Пономарьов проти України" від 3 квітня 2008) наголошує, що "сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження".

Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Згідно з пунктом 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів. Цей принцип передбачає повагу до остаточності судових рішень та наполягає на тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного й обов`язкового судового рішення просто задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі. Відступи від цього принципу є виправданими лише тоді, коли вони обумовлюються обставинами суттєвого та неспростовного характеру (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ від 09 червня 2011 року у справі «Желтяков проти України» («Zheltyakov v. Ukraine», заява № 4994/04, § 42-43)).

Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також рішенням Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Окрім того, відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Христов проти України» (Khristovv. Ukraine, заява № 24465/04) від 19.02.2009, де в п. 33 зазначено, що «Суд повторює, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу «Брумареску проти Румунії» (Brumarescu v. Romania) [GC], заява № 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII). 34. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata (див. там же, п. 62), тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі. Повноваження судів вищого рівня з перегляду мають здійснюватися для виправлення судових помилок і недоліків, а не задля нового розгляду справи. Таку контрольну функцію не слід розглядати як замасковане оскарження, і сама лише ймовірність існування двох думок стосовно предмета спору не може бути підставою для нового розгляду справи. Відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають відповідні вагомі й непереборні обставини (див. справу «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, п. 52, ECHR 2003-IX).

Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (частини перша, друга та п`ята статті 263 ЦПК України).

Частина 1 ст. 81 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 284 ЦПК України заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Згідно із положеннями ст. 285 ЦПК України, у заяві про перегляд заочного рішення повинно бути зазначені, зокрема: обставини, що свідчать про поважність причин неявки в судове засідання і не повідомлення їх суду, і докази про це, а також посилання на докази, якими відповідач обґрунтовує свої заперечення проти вимог позивача.

На підставі ст. 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи. Тобто для скасування заочного рішення необхідна наявність одночасно двох наведених умов.

Використання законодавцем в конструкції коментованої ст. 288 ЦПК України сполучника "і" дозволяє зробити висновок, що для скасування заочного рішення необхідно не лише встановити поважність причин неявки відповідача в судове засідання, в якому було ухвалене заочне рішення, а й те, щоб його аргументи щодо обставин справи впливали на правильне її вирішення. Лише за сукупності цих двох умов можна говорити про наявність підстав для скасування заочного рішення і призначення справи для розгляду в загальному порядку.

Отже, відповідач повинен вказати на докази, якими обґрунтовуються заперечення проти вимог позивача. При цьому, заочне рішення підлягає скасуванню, тільки якщо докази, на які посилається відповідач, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Враховуючи те, що згідно з ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою, можна зробити висновок, що суд, ухвалюючи заочне рішення, повинен дати оцінку всім доказам, які є у справі.

Таким чином, не може бути підставою для скасування заочного рішення посилання відповідача на докази, які були у справі, оскільки вони вже були оцінені судом при ухваленні заочного рішення. Для скасування заочного рішення потрібно, щоб докази були новими (не досліджувались судом при ухваленні заочного рішення) та мали істотне значення для правильного вирішення справи.

Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що заяву представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Дунас О.М. про перегляд заочного рішення суду від 14.11.2024 слід залишити без задоволення, оскільки зазначені нею обставини не є обґрунтованими і суперечать матеріалам справи, а також не представила жодних доказів, які б обґрунтовували її заперечення проти вимог позивача та мали істотне значення для правильного вирішення справи, зокрема щодо неотримання відповідачем коштів у борг.

Керуючись ст.ст. 284, 285, 287, 288 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

у задоволенні заяви представника відповідача ОСОБА_2 адвоката Дунас О.М. про перегляд заочного рішення від 14 листопада 2024 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості відмовити.

Роз`яснити відповідачу право на оскарження заочного рішення в загальному порядку, встановленому ЦПК України. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали складено 20 січня 2025 року.

Суддя: