ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

Іменем України

21 січня 2025 року

м. Харків

справа № 638/15073/18

провадження № 22-ц/818/231/25

Харківський апеляційний суд у складі:

Головуючого: Маміної О.В.

суддів: Мальованого Ю.М., Тичкової О.Ю.,

за участю секретаря: Сізонової О.О.

учасники справи:

позивач ОСОБА_1 ,

відповідач Харківська міська рада,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності в порядку спадкування за апеляційною скаргою Харківської міської ради на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 червня 2024 року, постановлене під головуванням судді Рибальченко Л.М., -

в с т а н о в и в:

У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Харківської міської ради про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності в порядку спадкування.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 червня 2024 року позов задоволено. Встановлено юридичний факт сумісного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , однією сім`єю понад п`ять років, починаючи з 2008 року, до моменту відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_3 . Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_2 право власності на квартиру АДРЕСА_2 загальною площею 44, 6 кв.м, житловою площею 29,5 кв.м. Визнано за ОСОБА_1 в порядку спадкової трансмісії право власності на квартиру АДРЕСА_3 загальною площею 43,5 кв. м, житловою площею 28,8 кв.м.

В апеляційній скарзі Харківська міська рада просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі; вирішити питання судових витрат.

Посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Апелянт зазначає, що з наявних в матеріалах справи доказів неможливо беззаперечно встановити, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , починаючи з 2008 року мешкали однією сім`єю та мали спільний побут. Посилається на те, що факт сумісного проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 однією сім`єю ґрунтується лише на поясненнях свідків, позивачем не надано жодного належного доказу щодо їх сумісного проживання і розумінні ст. 3 СК України, місця реєстрації проживання ОСОБА_2 . Зазначає, що встановлення факту проживання однією сім`єю ОСОБА_1 та ОСОБА_2 впливає на права Харківської міської ради щодо визнання спадщини відумерлою.

Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з доведеності того, що факт спільного проживання позивача та її колишнього чоловіка після розірвання шлюбу - з 08.04.2008 року і до його смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 , підтверджується матеріалами справи та поясненнями свідків. Інших спадкоємців ОСОБА_2 не мав, отже позивач є єдиним спадкоємцем після смерті ОСОБА_2 . При цьому до складу спадщини входить належна йому квартира та кварира його матері, спадщину після смерті якої ОСОБА_2 не встиг прийняти.

Такі висновки суду першої інстанції не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання права позивач, в силу ст. 12 ЦПК України, зобов`язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог.

Судом встановлено, що 26 травня 2007 року позивач з ОСОБА_2 у Дзержинському відділі РАЦС Харківського МУЮ зареєстрували шлюб.

08.04.2008 року шлюб між позивачем та ОСОБА_2 було розірвано.

Як зазначено позивачкою, за сприяння свекрухи позивача, ОСОБА_3 , подружжя зберегло фактичні сімейні стосунки, у зв`язку з чим розлучення виявилось лише формальним, і вони з чоловіком продовжували мешкати разом і прожили однією дружною сім`єю до липня 2018 року - до смерті ОСОБА_2 ..

Також зазначає, що вони, як дійсне подружжя вели спільне господарство, робили поточний ремонт в квартирі, сплачували комунальні платежі, мали взаємні права та обов`язки, а саме приймали на себе спільний обов`язок дбати про матеріальне становище сім`ї, здійснювати турботу за його матір`ю ОСОБА_3 , піклуватися про побудову сімейних відносин між собою, розподіляли обов`язки та спільно вирішували питання нашої сім`ї, що підтверджується матеріалами справи та поясненнями свідків.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 померла.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_2 .

Питанням захоронення, як свекрухи так і колишнього чоловіка займалась позивачка.

Після смерті відкрилась спадщина - квартира АДРЕСА_4 та квартира АДРЕСА_5 .

Як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира АДРЕСА_4 , належала ОСОБА_3 , якою було складено заповіт на користь ОСОБА_2 .

Спірна квартира АДРЕСА_5 належала ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 22 лютого 2002 року.

30 серпня 2018 року позивач звернулась до ПН ХМНО Луценко В.С. із заявою про прийняття спадщини. Інші особи із заявами про прийняття спадщини не звертались.

Відповідно до наданих договорів-замовлення №747/05 від 19.07.2018 року та №716/с-5 від 14.07.2017 року на організацію та проведення поховання та акту на ритуальні послуги питанням захоронення померлого ОСОБА_2 та померлої ОСОБА_3 займалась позивачка. (а.с.44-47 т.1)

Також до матеріалів справи долучено копії квитанцій про сплату комунальних послуг за квартири АДРЕСА_6 та АДРЕСА_4 , які були оплачені позивачкою та нею підписані.

Відповідно до акту про фактичне проживання особи від 09.12.2019 року, складеного головним інженером КП «Харківблагоустрій» громадянка ОСОБА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_7 (а.с.249 т.1).

Відповідно до інформації, наданої за ухвалою суду Східним міжрегіональним управлінням Міністерства юстиції від 26.07.2023 року ОСОБА_2 після розірвання між ним шлюбу з ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 , в інших шлюбах не перебував.

Відповідно до ст.1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія).

В обґрунтування позовної заяви, ОСОБА_1 посилалась на те, що березня 2005 року і до липня 2018 року, вона та ОСОБА_2 , мешкали однією сім`єю разом з матір`ю останнього ОСОБА_3 у її квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Більше 13 років вона та ОСОБА_2 спільно проживали, вели спільне господарство, робили поточний ремонт в квартирі, сплачували комунальні платежі, мали взаємні права та обов`язки, а саме приймали на себе спільний обов`язок дбати про матеріальне становище сім`ї, здійснювати догляд за матір`ю ОСОБА_2 - ОСОБА_3 , піклувалися про побудову сімейних відносин між собою, розподіляли обов`язки та спільно вирішували питання їхньої сім`ї. 08 квітня 2008 року шлюб між нею та ОСОБА_2 було розірвано. Проте подружжя зберегло фактичні сімейні стосунки та продовжувало проживати разом однією сім`єю до липня 2018 року, тобто до смерті ОСОБА_2 . ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_3 померла. ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_2 . Спірна квартира АДРЕСА_4 належала ОСОБА_3 , якою було складено заповіт на користь ОСОБА_2 . Спірна квартира АДРЕСА_5 належала ОСОБА_2 на підставі договору дарування від 22 лютого 2002 року. 30 серпня 2018 року позивач, як єдиний спадкоємець звернулась до нотаріуса про прийняття спадщини, однак позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно з посиланням на відсутність встановленого судом факту проживання однією сім`єю зі спадкодавцем протягом п`яти років до часу відкриття спадщини. Виходячи з викладеного, просила суд встановити факт проживання однією сім`єю з ОСОБА_2 та визнати право власності в порядку спадкування.

Пунктом 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п.

Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до статей 1217, 1223 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.

Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.

Згідно ст. 1276 ЦК України якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він подовжується до трьох місяців.

Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини.

З вимог ст. 1264 ЦК України вбачається, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.

Згідно зі статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Закон не визначає, які конкретно докази визнаються беззаперечним підтвердженням факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, тому вирішення питання про належність і допустимість таких доказів є обов`язком суду при їх оцінці.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання), фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо.

Одне лише спільне проживання не є достатнім для визнання факту проживання однією сім`єю без наявності інших ознак сім`ї. Показання свідків та спільні фотографії не можуть бути єдиною підставою для встановлення факту спільного проживання однією сім`єю.

Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду: від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, від 11 грудня 2019 року в справі № 712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 року в справі № 490/10757/16-ц.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог щодо встановлення факту проживання позивачки однією сім`єю зі спадкодавцем понад п`ять років, суд першої інстанції на зазначене уваги не звернув, залишивши поза увагою, що належних та допустимих доказів, які б свідчили про спільне проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , однією сім`єю, тобто наявність сім`ї, у період з 2005 року, як то встановив суд і до моменту смерті спадкодавця матеріали справи не містять.

Наданий ОСОБА_1 акт про фактичне проживання особи від 09.12.2019 року, складений головним інженером КП «Харківблагоустрій» про те, що ОСОБА_1 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 не є належним та допустимим доказом проживання із спадкодавцем, оскільки з даного акту не вбачається термін проживання, а саме з якого часу мешкає позивачка (а.с.249 т.1). Натомість констотується факт проживання станом на час складення акту.

Покази свідків, що були допитані судом першої інстанції, також не можуть вважатися належними та допустимими доказами, оскільки допитані лише родичі та друзі позивачки.

Сусідів по будинку судом першої інстанції допитано не було.

Щодо посилання позивачки на оплату комунальних за вищевказані квартири, судова колегія зазначає наступне.

В матеріалах справи знаходяться ксерокопії квитанцій, з яких вбачається, що ОСОБА_1 сплачувала за комунальні послуги за вищевказані квартири вже після смерті спадкодавця.

Щодо копії квитанції, яка датована жовтнем 2017 року, судова колегія не може вважати належним доказом сплати за комунальні послуги саме позивачкою, оскільки з неї вбачається, що вона оформлена на ОСОБА_3 , та підписана підписом із зазначенням прізвища « ОСОБА_1 ».

Також посилання позивачки на купівлі побутової техніки не є підтвердженням сумісного проживання та ведення сумісного господарства між позивачкою та спадкодавцем.

Позивачем не надано достатніх, належних та допустимих доказів на підтвердження наявності сім`ї із ОСОБА_2 , ведення спільного бюджету, господарства та побуту, а також спільної праці з 2005 року по день смерті спадкодавця ІНФОРМАЦІЯ_3 , тому відсутні підстави для задоволення позовних вимог про встановлення факту спільного проживання однією сім`єю та визнання права власності на квартири у порядку спадкування.

Ті обставини, що позивачка здійснила поховання спадкодавця не є достатнім доказом на підтвердження факту проживання зі спадкодавцем однією сім`єю понад 5 років.

Висновок суду про задоволення позовних вимог не відповідає фактичним обставинам справи.

Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, про відмову у задоволенні позову.

Що стосується судових витрат, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1, ч. 13 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З матеріалів справи убачається, що при зверненні до суду із апеляційною скаргою Харківська міська рада сплатила судовий збір у розмірі 13 215,00 грн (а.с.66 т.4).

Отже на користь Харківської міської ради з позивача підлягає стягненню судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 13 215,00 грн.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу Харківської міської ради - задовольнити.

Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 11 червня 2024 року скасувати та ухвалити нове.

В задоволенні позову ОСОБА_1 про встановлення факту проживання однією сім`єю та визнання права власності в порядку спадкування відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Харківської міської ради судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 13 215,00 грн.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: О.В. Маміна

Судді: Ю.М. Мальований

О.Ю. Тичкова

Повне судове рішення виготовлено 22.01.2025 року.