СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М. КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/9536/24

пр. № 2/759/434/25

15 січня 2025 року Святошинський районний суд м. Києва в складі:

головуючого - судді: Шум Л.М.

за участю секретаря: Бетіна М.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстрації, суд-

ВСТАНОВИВ:

У травні 2024 року позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстрації.

Свої позовні вимоги, мотивує тим, що ОСОБА_1 являється власником особових рахунків за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане житлове приміщення надано ОСОБА_1 за ордерами про право заняття житлового приміщення в сімейному гуртожитку. В цьому ж ордері вказано склад його сім`ї на час видачі ордеру, а це: ОСОБА_2 (колишня дружина) та ОСОБА_3 , яка фактично не є його донькою, а є донькою його колишньої дружити - ОСОБА_2 . Також в цьому ж приміщенні зареєстрована ОСОБА_4 , яка є донькою ОСОБА_3 (визначена як внучка).

Відповідачі давно ( з 2010 року, з часу розлучення з ОСОБА_2 ) не є членами сім`ї ОСОБА_1 , давно не проживають у вказаній кімнаті в гуртожитку, виїхали за межі України та Позивач змушений оплачувати рахунки за комунальні послуги та не може здійснити приватизацію. Позивач вважає, що Відповідачі фактично втратили право користування кімнатою.

Позивач зазначив, що факт не проживання Відповідачів у кімнаті підтверджено доказами, які додані до позовної заяви.

13.05.2024 року ухвалою суду відкрито провадження по справі, визначено розглядати справу в порядку загальнго позовного провадження та призначено до підготовчого засідання.

У судовому засіданні 03.07.2024 року закрито підготовче провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні.

Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 04.07.2024 року клопотання Позивача про витребування доказів у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстрації задоволено.

Витребувано у Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України інформацію чи перетинали Відповідачі як Громадяни України або як громадяни російської федерації державний кордон України за максимально можливий термін зберігання інформації щодо перетину кордону.

В судове засідання представник позивача ОСОБА_1 , адвокат Янчик М.І. не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність та відсутності позивача, позовні вимоги підтримала, проти винесення заочного рішення не заперечувала.

Відповідачі в судове засідання не з`явилися із невідомих суду причин, про дату, час і місце судового засідання по суті були повідомлені належним чином, причину неявки суду не повідомили.

Згідно положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.

Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Тому зі згоди позивача суд вважає можливим провести заочний розгляд справи у відсутність сторін та ухвалити заочне рішення у справі, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.

Згідно вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, у спосіб визначений ст.16 даного Кодексу.

У свою чергу, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд вважає, що позивач має право вимагати визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням , на підставі наступного.

Я вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 , є власником особових рахунків за адресою: АДРЕСА_1 . Вказане житлове приміщення надано ОСОБА_1 на підставі ордеру № 47 від 21.01.1999 року на право заняття житлового приміщення в сімейному гуртожитку для тимчасового проживання на підставі рішення адміністрації і профспілкового комітету від 27.12.1998 року за № 120.

В цьому ж ордері вказано склад його сім`ї на час видачі ордеру, а це: ОСОБА_2 (дружина) та ОСОБА_3 (донька).

В подальшому, Головним управлінням житлового забезпечення Виконкому Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) 02.08.2006 року виданий ордер № 366 серія А на жиле приміщення ОСОБА_5 на сім`ю з трьох осіб з правом на зайняття жилого приміщення площею 18.1 кв. м. в комунальній квартирі по АДРЕСА_2 . Ордер виданий на підставі розпорядження Київської міської державної адміністрації від 18.04.2005 року за № 600. В цьому ж ордері вказано склад сім`ї Позивача на час видачі ордеру, а це: ОСОБА_2 (дружина) та ОСОБА_6 (донька), яка фактично не є його донькою, а є донькою колишньої дружини - ОСОБА_2 , як вбачається з по-батькові ОСОБА_3 та дошлюбного прізвища ОСОБА_2 , відповідно до копії паспорта Позивача, де є штамп про укладення шлюбу з ОСОБА_7 . Копії ордерів є в матеріалах справи.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 , уклав шлюб з ОСОБА_7 (після шлюбу прізвище- ОСОБА_7 ) 24.09.1993 року, як вбачається з відмітки в його паспорті. Шлюб з ОСОБА_9 розірваний в 2010 році, як вбачається з відмітки у його паспорті та Свідоцтві про розірвання шлюбу (дата видачі 19.10.2010 Серія № НОМЕР_1 ) між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , виданим Відділом реєстрації Актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві. копія якого є в матеріалах справи.

Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу України До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Позивач зареєстрований у вказаній кімнаті з 1999 року та за оновленою адресою ( АДРЕСА_2 ) з 15.02.2007 року, що підтверджується Інформацією про задеклароване/зареєстроване місце проживання особи з 15.07.2007р. по теперішній час за вихідним № 92995892 від 09.05.2023, копія якої є в матеріалах справи.

Також судом встановлено, що Позивач працює на ДП «Антонов» з 06.10.1969 року по теперішній час, що підтверджується Довідкою 13.06.2023 № 970 видана ОСОБА_1 про те що він працює на підприємстві з 06.10.1969 року по теперішній час, копія якої є в матеріалах справи.

Відповідно до довідки (форма № 3) від 04.06.2016 року, ОСОБА_1 , зазначений як власник особового рахунку та зазначені прописані 4 особи: Позивач - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 (дружина, без паспорта), ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_2 (дочка дружини, без паспорта) та ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_3 (онука, без свідоцтва) яка є донькою ОСОБА_3 .

Відповідно до Витягу № 92994604 із Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні АДРЕСА_2 станом на 09.05.2023, зареєстровані ті ж особи, дати народження та даті реєстрації яких співпадають з даними, зазначеними в попередніх довідках.

Як зазначає Позивач, йому відомо, що Відповідачі понад сім років тому виїхали на територію російської федерації. ОСОБА_1 тривалий час несе тягар утриманні кімнати та вимушений сплачувати комунальні платежі за всіх зареєстрованих осіб. З Відповідачами Позивач не є родичем, вони не є його сім`єю (тобто сімейні зв`язки з колишньою дружиною є втраченими, відповідач 2 та 3 не були сім`єю Позивача) та спільне господарство вони не ведуть, житлом понад сім років не користуються.

У відповідь на Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 04.07.2024 року Головний центр обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України листом за вх. 54806 від 13.08.2024 року надав інформацію, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , перетинала державний кордон України, лінію розмежування з тимчасово окупованою територією з 08.11.2017 року по 13.08.2024 року як громадянка України 10.07.2024 року на в`їзд через пункт пропуску Маяки-Удобне (територія республіки Молдова) та виїхала через цей же пункт пропуску 22.06.2024 року. Іншої інформації немає. Інформація щодо перетину кордону ОСОБА_2 та ОСОБА_10 з тимчасово окупованими територіями з 08.11.2017 року по 13.08.2024 року відсутня.

У статті 405 ЦК України зазначається, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Позивач зазначає, що Відповідачі не є членами його сім`ї принаймні з 2010 року, з часу розлучення з ОСОБА_11 , не користуються кімнатою тривалий час без поважних причин, понад сім років та він не перешкоджав їх проживанню.

Підвердженням реєстрації проживання ОСОБА_1 та непроживання Відповідачів підтверджує також Акт Про не проживання особи м. Київ від 10.06.2023 року який підтверджує що ОСОБА_1 зареєстрований та проживає та не проживають: ОСОБА_2 , ОСОБА_12 . ОСОБА_4 , виданий ЖЕД № 8-9, підписаний сусідами, майстром та начальником ЖЕД 8-9.

Також приблизно через один рік повторно було складено Акт про не проживання особи м. Київ від 16.06.2024 року який підтверджує що ОСОБА_1 зареєстрований та проживає та не проживають: ОСОБА_2 , ОСОБА_12 . ОСОБА_4 більше двох років, виданий ЖЕД № 8-9, підписаний сусідами, майстром та начальником ЖЕД 8-9, що підтверджує тривалий період непроживання та відсутності доказів користування вказаних осіб житловим приміщенням.

Судом встановлено, що відповідь на заяву ОСОБА_1 від Національної Поліції України Головного управління Національної Поліції у місті Києві Святошинського Управління Поліції за вихідним № В-1189/125/54/03-2023 від 09.06.2023 про надання інформації Національна поліція України повідомила, що у Святошинському УП будь яка інформація, щодо звернень кримінального чи адміністративного характеру за адресою АДРЕСА_1 відсутня.

Вказане підтверджує те, що ОСОБА_1 не перешкоджав їх проживанню та те, що Відповідачі добровільно покинули своє місце реєстрації та не проживають там без поважних причин більше одного року.

Також знайшла своє підтвердження інформація про те, що ОСОБА_1 самостійно одноособово оплачує в повному обсязі рахунки за комунальні послуги тривалий час, що підтверджується наявними в матеріалах справи рахунками та доказами їх оплат. Таким чином, реєстрація Відповідачів створює перешкоди Позивачеві у користуванні приміщенням, неможливістю приватизації та призводить до додаткових витрат Позивача.

Стаття 71 Житлового кодексу України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

Відповідно до статті 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Аналіз статей 71, 72 Житлового кодексу України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання.

Вичерпного переліку поважності причин не проживання в житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує в кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи.

У справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, на позивача покладається обов`язок із доведення відсутності відповідача у спірному приміщенні понад строк, із яким законом пов`язана можливість збереження права користування житлом за відсутнім наймачем (користувачем), а на відповідача, відповідно, покладається обов`язок із доведення поважності причин відсутності у спірному приміщенні понад встановлений законом строк.

Судом становлено, що доказів того, що Відповідачі мають поважні причини відсутності такого проживання матеріали справи не містять та Відповідачі не проживають у кімнаті тривалий час, перешкод у проживанні також не встановлено, Відповідачі не є членами сім`ї Позивача, таким чином підстав для збереження за Відповідачами жилого приміщення понад 6 місяців немає.

Виходячи з аналізу пункту 50 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування), затвердженого Постановою КМУ «Деякі питання декларування і реєстрації місця проживання та ведення реєстрів територіальних громад» від 7 лютого 2022 р. № 265, зняття з із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється на підставі, в тому числі, - рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, про зняття із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (у такому випадку адміністративний збір не сплачується);

Відповідно до Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" (постанова N 2 від 12.04.85) Відповідно до ст.107 ЖК (5464-10) наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це (п. 11).

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням в судовому порядку, є підставою для того, щоб означена особа була виписана з квартири (будинку, кімнати).

Відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою.

Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою.

ВС підкреслив, що відповідно до статті 16 ЦК України вимоги про зняття особи з реєстрації за місцем проживання можливе лише при вирішенні спору про житлові права.

Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.

Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено, шо кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцькій проти України» (Kryvitska and Kryvitskyy vs.Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

У пункті 36 рішення 18.11.2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житло» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло»- це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому, чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме-від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Відповідно до вимог статті 47 Конституції України, держава гарантує кожному право на житло. Ніхто не може бути позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції.

Згідно з частинами 4, 5 статті 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користуванні жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних та громадських організацій.

Згідно з частиною першою першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до частин 1-4 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання.

Частинами 5, 6 цієї статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

За нормами статті 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів.

З урахуванням підстав позову та наданих доказів позивачем, оскільки як випливає із матеріалів справи відповідачі в судові засідання не з`являлися, суд дав належну оцінку твердженням позивача з врахуваням доказів, які є в матеріалах справи.

Таким чином, приймаючи до уваги викладені вимоги матеріального та процесуального закону, оцінивши зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає, що доводи позовної заяви ОСОБА_1 знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, тому, з метою захисту порушених прав позивача, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Згідно з п. 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно зі статтею 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів 2 422,40 грн. на користь позивача 2684,00 грн. пропорційно, по 807, 46 грн. в рахунок відшкодування судового збору.

На підставі ст. ст. 12, 81, 82, 200, 206, 265, 273, 355 ЦПК України,суд-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття їх з реєстрації - задовольнити.

Визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням- комунальною квартирою по АДРЕСА_2 - ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Зняти з реєстрації за місцем проживання по АДРЕСА_2 ОСОБА_2 - ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_3 - ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_4 - ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Стягнути з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ), ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) та ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 ) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ) судовий збір в розмірі по 807, 46 грн. 40 коп. з кожного.

За письмовою заявою відповідача, поданою до суду протягом тридцяти днів з дня отримання копії рішення, заочне рішення може бути переглянуто.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасникам справи, які не були присутні в судовому засіданні, або якщо судове рішення було ухвалено поза межами судового засідання чи без повідомлення (виклику) учасників справи, копія судового рішення надсилається протягом двох днів з дня його складення у повному обсязі в електронній формі у порядку, визначеному законом, - у випадку наявності у особи офіційної електронної адреси, або рекомендованим листом з повідомленням про вручення - якщо така адреса відсутня.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів.

Суддя: Л.М. Шум