Справа №721/691/24
Провадження 2/721/18/2025
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Путильський районний суд Чернівецької області в складі:
Головуючого - судді: Проскурняка С.П.
за участю секретаря: Помазан М.В.
позивача: ОСОБА_1
представника позивача: ОСОБА_2
представника 3-ї особи: Несторяк Т.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Путила Вижницького району Чернівецької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог: Орган опіки та піклування Путильської селищної ради про визначення місця проживання дітей з батьком на його самостійному утриманні та вихованні, -
Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , третя особа яка не заявляє самостійних вимог: Орган опіки та піклування Путильської селищної ради про визначення місця проживання дітей разом з батьком на його самостійному утриманні та вихованні.
В позові вказує, що з 20.10.2007 року до 12.02.2020 рокупозивач перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3 , який було розірвано рішенням Путильського районного суду від 12 лютого 2020 року. За період перебування в шлюбі у сторін народилося четверо дітей: син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочка ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , син ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 та дочка ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4 , які після розірвання шлюбу залишились проживати з матір`ю.
В 2020 році ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми та визначення способу участі у вихованні дітей, оскільки відповідачка перешкоджала цьому. Рішенням Путильського районного суду від 10.11.2020 року позовні вимоги задоволено частково.
На даний час виникла необхідність про визначення місця проживання дітей з ним на його самостійному утриманні та вихованні, так як фактично склалися такі обставини.
Так, 12.03.2020 року син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 по своїй ініціативі, добровільно прийшов по місцю проживання батька в АДРЕСА_1 , та заявив, що хоче проживати з ним, а не з матір`ю.
Через деякий час, син ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 , також за своєю ініціативою, добровільно, прийшов за адресою проживання батька АДРЕСА_1 , та висловив своє бажання, проживати з ним та братом.
Тож, останні чотири роки, син ОСОБА_8 та син ОСОБА_9 , постійно проживають з батьком, так як більше схильні до нього, ніж до матері, вони самі виявили намір змінити своє місце проживання та почати постійно проживати разом з батьком.
За наведених обставин просить визначити місце проживання, самостійного утримання, вихованню дітей; сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 з батьком, а саме ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 за місцем його реєстрації та проживання АДРЕСА_1 .
В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та надали пояснення аналогічні позовній заяві, просили суд позов задовольнити.
Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилась, хоча належним чином повідомлялась про час і місце розгляду справи, причину неявки в судове засідання не повідомила. В наслідок чого суд вважає, що можливо розглянути справу в його відсутності, оскільки у справі наявні достатні матеріали про права та взаємовідносини сторін. Зі згоди позивача суд ухвалює заочне рішення, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України.
Представник Органу опіки та піклування Путильської селищної ради Несторяк Т.М. в судовому засіданні не заперечувала щодо позовних вимог, вирішення справи залишає на розсуд суду.
Допитані в судовому засіданні в присутності представника Органу опіки та піклування Путильської селищної ради Несторяк Т.М. неповнолітні: ОСОБА_4 та ОСОБА_6 пояснили, що проживають разом із батьком з 2020 року і надалі хочуть проживати з ним. Батько забезпечив їм належні умови проживання та навчання.
Суд заслухавши доводи сторін, вважає, що позовна вимога ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визначення місця проживання неповнолітніх дітей підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст.2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.
Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.
Судом встановлено, що від спільного проживання у сторін народилося четверо дітей: син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочка ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , син ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 та дочка ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4 /а.с.7-10/.
Як видно з довідки за №06-16/265 від 15.05.2024 року неповнолітні: ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_6 08.08.2012 року зареєстровані та проживають за адресою АДРЕСА_1 /а.с.30/.
Згідно акту обстеження-побутових умов фактичного місця проживання особи №143 від 03.06.2024 року, ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 разом із своїми синами ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 08.08.2012 року. У будинку створені всі умови для належного виховання, навчання та дозвілля дітей/а.с.14/.
З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини.
Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.
У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції).
Місце проживання неповнолітніх дітей з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою.
Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.
Відповідно до довідки КНП «Путильський районний центр первинної медико-санітарної допомоги» від 19.06.2024 року ОСОБА_1 соматично здоровий, на «Д» обліку не знаходиться/а.с.19/.
Згідно висновку органу опіки та піклування виконавчого комітету Путильської селищної ради від 13.01.2025 року за №02-31/12, не заперечує щодо проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_4 та ОСОБА_6 з батьком ОСОБА_1 .
Також в даному Висновку встановлено, що після розірвання шлюбу ОСОБА_1 , 1983 року народження проживає разом з синами ОСОБА_4 , 2008 року народження та ОСОБА_6 , 2012 року народження за адресою АДРЕСА_1 в задовільних матеріально-побутових умовах. Створені всі умови для проживання та виховання дітей. Відповідно до заяви неповнолітнього ОСОБА_4 , 2008 року народження він і надалі хоче проживати разом з батьком ОСОБА_1 . Відповідно до проведенної бесіди з ОСОБА_6 , 2012 року народження він і надалі хоче проживати з батьком ОСОБА_1 .
Враховуючи викладене, виходячи з інтересів неповнолітніх дітей, добросовісне виконання ОСОБА_1 своїх батьківських обов`язків, створення для дітей необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення їх усім необхідним, а також відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дітей з батьком, чи негативно б впливали на їх виховання чи розвиток, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовної вимоги про визначення місця проживання неповнолітніх дітей.
Щодо позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про самостійне утримання та виховання неповнолітніх дітей, суд вважає, що дана вимога не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України не надав суду докази на підтвердження своїх доводів щодо заявленої вимоги.
Як вище встановлено судом, від спільного проживання у сторін народилося четверо дітей: син ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , дочка ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_2 , син ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 та дочка ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_4 /а.с.7-10/.
Неповнолітні ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 зареєстровані та проживають разом із батьком ОСОБА_1 заадресою АДРЕСА_1 /а.с.30/.
Питання регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням здійснюється Сімейним кодексом України (ст. 1 СК України).
Частиною 1 ст. 121 СК України передбачено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу.
Разом з тим, сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч.1 ст. 14, ч.1 ст. 15 СК України). Права та обов`язки батьків щодо виховання дитини передбачені ст.ст. 150-151 СК України.
Згідно ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. При цьому, батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню.
Правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, є сімейними.
При цьому, сімейні відносини, як вид суспільних відносин складаються з суб`єктів, об`єктів і змісту (прав та обов`язків). Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є юридичні факти, котрі поділяються на юридичні дії (спричинення яких залежить від волі людей і породжує певні правові наслідки) та юридичні події (юридичні факти, які настають незалежно від волі людини).
Так, в силу положень ЦК України у момент народження фізичної особи, в неї виникає цивільна правоздатність (здатність мати цивільні права та обов`язки) та припиняється у момент її смерті (ст. 25), а з підстав встановлених цим Кодексом виникає цивільна дієздатність (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання) котра може бути обмежена виключно у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст. 30) при цьому відповідно до ч. 2 ст. 15 СК України, якщо особа визнана недієздатною, її сімейний обов`язок особистого немайнового характеру припиняється у зв`язку з неможливістю його виконання, підставою позбавлення батьківських прав у відповідності до п.2 ч.1 ст. 164 СК України, є ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків. Таким чином, з настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються певними актами обсяг батьківських прав може обмежуватися або припинятися.
Позивач та його представник не надали суду доказів, що в питанні виховання чи утримання неповнолітніх синів ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 , матір ухиляється від виконання цих обов`язків чи реалізації прав з даного приводу.
Сімейним кодексом України чітко встановлено, що сімейні права та обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі (ч.1 ст. 14, ч.1 ст. 15 СК України). Разом з тим, в силу настання певних юридичних фактів (дій чи подій), котрі мають бути підтверджені виключно цивільно-правовими актами (свідоцтво про смерть) чи рішенням суду (про позбавлення батьківських прав, визнання недієздатним, померлим, безвісно відсутнім), та позбавляють особу користуватися батьківською правосуб`єктністю, такі права та обов`язки припиняються, та не потребують додаткового підтвердження того, що один із батьків самостійно виконує їх.
Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Зміст ч. 2 ст. 78 ЦПК України визначає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до положень статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
На позивача покладений обов`язок з врахуванням предмету і підстав позову довести в суді ті обставини на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог і відповідно, що є підстави до застосування до спірних правовідносин відповідних положень чинного законодавства України. Тобто, позивач повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ЦПК України, зазначені ним обставини. Однак таких доказів він не надав і не ставив перед судом питання про їх витребування.
Відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, зважаючи на те, що позивач та його представник належними та допустимими доказами не довели, що ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує неповнолітніх синів ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 , суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги про самостійне утримання та виховання неповнолітніх дітей.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.
На підставі наведеного та керуючись, ст.ст.4-6,12,13,76-81,95,141,265,280,353-355 ЦПК України, суд, -
Позов задовольнити частково.
Визначити місце проживання ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 , з батьком ОСОБА_1 , за місцем його реєстрації та проживання, а саме АДРЕСА_1 .
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою ним протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач: ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 , паспорт серія НОМЕР_1 , виданий 01 березня 1999 року Путильським РВ УМВС України в Чернівецькій області, зареєстрований АДРЕСА_1 ;

Відповідач: ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_6 , проживає АДРЕСА_2 .

Повний текст рішення складено 23 січня 2025 року.

Суддя: С.П. Проскурняк