Справа № 161/1284/24 Провадження № 22-з/802/3/25 Головуючий у 1 інстанції: Кихтюк Р. М.
Доповідач: Федонюк С. Ю.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Д О Д А Т К О В А П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
22 січня 2025 року місто Луцьк
Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - судді Федонюк С. Ю. ,
суддів - Матвійчук Л. В., Осіпука В. В.,
з участю секретаря судового засідання - Губарик К.А.,
розглянувши в місті Луцьку заяву ОСОБА_1 , подану її представником ОСОБА_2 , про ухвалення додаткового судового рішення в цивільній справі за заявою ОСОБА_3 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою її представником ОСОБА_2 , на ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 жовтня 2024 року,
В С Т А Н О В И В:
Постановою Волинського апеляційного суду від 17 грудня 2024 року, з урахуванням ухвали про внесення описки від 17 грудня 2024 року, апеляційну скаргу задоволено. Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 жовтня 2024 року в даній справі скасовано та ухвалено нове судове рішення. В задоволенні заяви ОСОБА_3 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, відмовлено.
27 грудня 2024 року від представника позивача ОСОБА_2 надійшла заява про ухвалення у цій справі додаткового судового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
В судове засідання сторони не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час і місце судового засідання. Суд ухвалив розгляд справи проводити за відсутності учасників справи, що відповідає нормам ст.372 ЦПК України. Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось.
Дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку, що у задоволенні заяви позивача про ухвалення додаткового судового рішення в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, понесених в суді апеляційної інстанції, необхідно відмовити і задовольнити лише в частині компенсації судових витрат за сплату судового збору, з огляду на наступне.
На підставі пункту 3 частини 1 статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
За змістом пункту 12 частини 3 статті 2 ЦПК України однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. До витрат, пов`язаних із розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу (частини 1 і 2 статті 133 ЦПК України).
Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову на відповідача;
2) у разі відмови в позові на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Разом з тим, ч. 1 ст. 246 ЦПК України визначено, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, які підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати норми вказаної статті щодо поважності причин ненадання доказів стороною про понесені судові витрати під час розгляду справи, а також конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.
У постанові Верховного Суду від 10 січня 2024 року у справі № 285/5547/21 зазначено, що у випадку якщо сторона з поважних причин до закінчення судових дебатів не могла подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, та подає ці докази разом з відповідною заявою після прийняття рішення по суті позовних вимог, то така сторона повинна обґрунтувати поважність причин неподання таких доказів суду до закінчення судових дебатів у справі; у разі відсутності обґрунтування поважних причин чи їх неповажності, суд відмовляє в задоволенні заяви про стягнення витрат.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2024 року у справі № 346/2744/21.
При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина 4 статті 263 ЦПК України).
Таким чином, необхідною обставиною для ухвалення додаткового рішення про відшкодування судових витрат є неможливість подання стороною доказів, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі.
З матеріалів справи вбачається, що представником позивача Бордюженко Е. Р. в апеляційній скарзі було зроблено заяву про те, що попередній орієнтовний розрахунок витрат на правничу допомогу, яку планує понести ОСОБА_1 у суді апеляційної інстанції, становить 9000 грн, та що докази понесення таких витрат буде подано до суду відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, тобто протягом 5 днів після винесення рішення судом апеляційної інстанції.
Проте, в апеляційній скарзі та у поданій заяві від 27 грудня 2024 року представником позивача не зазначено про існування будь-яких поважних причин неможливості подання доказів про понесені або очікувані витрати на професійну правничу допомогу разом із відзивом, чи до закінчення судових дебатів у справі.
До заяви додано договір про надання правничої допомоги від 03 січня 2024 року, розрахунок від 19 грудня 2024 року витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, та сума гонорару адвоката Бордюженко Е. Р. на суму 7 000 грн, тобто докази, які могли бути подані позивачем у судовому засіданні.
Акт про виконання робіт за договором б/н складений 03 січня 2024 року, тобто до судового засідання, однак у ньому немає ні посилань на докази, які виправдовували б неможливість складання та подання акта розрахунку до закінчення судових дебатів, ні вказівки про долучення до цього акту доказів про розмір витрат на професійну правничу допомогу. Натомість, указано, що послуги адвоката оплачені клієнтом у сумі 7000 грн у повному обсязі на день складення акту. Тобто, такі витрати понесені ОСОБА_1 ще до постановлення оскаржуваної ухвали суду першої інстанції та до перегляду її в суді апеляційної інстанції, однак не були подані суду.
Враховуючи наведене, а саме те, що заява про ухвалення додаткового судового рішення не обґрунтована поважними причинами неможливості подання відповідних доказів до закінчення судових дебатів, а також такі поважні причини не встановлено і судом апеляційної інстанції, тому в ухваленні додаткового судового рішення в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу у цій справі необхідно відмовити.
Разом з тим, апеляційний суд бере до уваги, що за результатами апеляційного розгляду даної справи розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України здійснений не був, а саме не було вирішено питання розподілу судового збору.
За нормами п. 3 ч. 1 ст. 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення в разі невирішення судом питання про судові витрати.
За загальним правилом, визначеним положеннями п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у разі задоволення позову покладається на відповідача.
За результатами перегляду 17 грудня 2024 року Волинським апеляційним судом оскаржуваного судового рішення апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Ухвалу Луцького міськрайонного суду Волинської області від 07 жовтня 2024 року в даній справі скасовано та ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні заяви ОСОБА_3 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, відмовлено.
З матеріалів справи вбачається, що стягувачем ОСОБА_1 було сплачено судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 605 грн 60 коп. (а.с. 105-106).
Відповідно до підпункту «в» п. 4 ч. 1 ст. 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи в суді апеляційної інстанції.
Оскільки за результатами апеляційного перегляду оскаржувана ухвала суду скасована, а вимоги апеляційної скарги задоволені в повному обсязі, тому з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню судові витрати, а саме витрати у вигляді сплаченого судового збору за подану останньою апеляційну скаргу у розмірі 605,60 грн.
Отже, враховуючи, що при ухваленні постанови апеляційного суду по справі не було вирішено питання про розподіл судових витрат, існують правові підстави для постановлення додаткового рішення в цій частині, а відтак заява представника ОСОБА_2 підлягає задоволенню частково.
За змістом частин четвертої та п`ятої статті 268 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Керуючись статтями 133, 137, 141, 246, 268, 270, 381, 382 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Задовольнити заяву ОСОБА_1 , подану її представником Бордюженко Еллою Ростиславівною, про ухвалення додаткового судового рішення частково - в частині розподілу судового збору в суді апеляційної інстанції.
Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 605 (шістсот п`ять) гривень 60 копійок.
В решті заяви відмовити.
Додаткове судове рішення набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржене в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Головуючий суддя
Судді