ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2025 року м.Кривий Ріг

Справа № 212/10191/19

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Зубакової В.П.

суддів - Бондар Я.М., Остапенко В.О.

секретар судового засідання - Гладиш К.І.

сторони:

позивач - Акціонерне товариство «Сенс Банк»,

відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , неповнолітній ОСОБА_3 , від імені та в інтересах якого діє законний представник ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства "Сенс Банк" на рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 вересня 2024 року, яке ухвалено суддею Колочко О.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області та повне судове рішення складено 19 вересня 2024 року, -

В С Т А Н О В И В :

У грудні 2019 року Акціонерне товариство «Сенс Банк» (надалі АТ «Сенс Банк») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_2 , яка діє від імені та в інтересах дітей ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , третя особа Служба у справах дітей виконкому Покровської районної у місті ради, про усунення перешкод у здійсненні права власності, шляхом визнання втрати права користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку.

Позовна заява мотивована тим, що 28.05.2008 між АТ «Сведбанк» та ОСОБА_1 укладений Іпотечний договір № 0314/0508/45-012-Z-1 (далі Іпотечний договір), відповідно до умов якого останній передав в іпотеку нерухоме майно квартиру АДРЕСА_1 .

На час звернення з позовом усі права кредитора за договорами відступлення належать позивачу, який, відповідно до вимог ЗУ «Про іпотеку», оформив право власності на спірну квартиру.

Таким чином, АТ «Сенс Банк» (до перейменування АТ «Альфа Банк»») є власником квартири, а відповідачі відповідно втратили право користування цією квартирою.

Позивач звертався до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, намагався врегулювати питання в досудовому порядку, зокрема, позивачем було надіслано вимогу про усунення порушень. Проте, відповідачі продовжують користуватися квартирою і такі їх дії створюють позивачу перешкоди у здійсненні законних прав власника, який не може вільно користуватися та розпоряджатися нерухомим майном.

Посилаючись на викладене, позивач просив суд: визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою за адресою: АДРЕСА_2 , зняти їх з реєстраційного обліку за вказаною адресою та зобов`язати звільнити зазначену квартиру від особистих речей.

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 вересня 2024 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач АТ «Сенс Банк» просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування судом норм матеріального права.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відмовляючи в задоволенні позову, суд не врахував те, що відповідачі, втративши право власності спірним майном, відповідно до статті 317 ЦК України втратили і право користування ним. Зазначає, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Суд не врахував те, що спірна квартира була придбана за кредитні кошти, адже кредит надавався саме на придбання нерухомості, й доказів протилежного суду не надано.

Дії відповідачів, які за відсутності правових підстав проживають у спірному житловому приміщенні, створюють перешкоди позивачу у здійсненні законних прав власника, який не може вільно користуватися та розпоряджатися нерухомим майном.

Також, зазначає, що сторони у договорі за взаємною домовленістю встановили порядок надсилання повідомлень за цим договором, та, зокрема, визначили, що таку вимогу потрібно вважати зробленою належним чином у випадку, якщо вона здійснена у письмовій формі та надіслана рекомендованим листом, або вручена особисто за зазначеними адресами сторін. Банк свої зобов`язання виконав в повному обсязі, надіслав відповідну вимогу, яка була долучена до матеріалів справи разом з доказами направлення, що у відповідності до положень умов договору є належним доказом вручення відповідної вимоги, що не було враховано судом першої інстанції.

Окрім того, позивач звертає увагу суду апеляційної інстанції, що предметом позову є не вимоги про виселення, а заявлено вимоги про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у зв`язку з втратою правових підстав володіння житловим приміщенням.

Відзив на апеляційну скаргу не подано.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду, в судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили, що (у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України) не перешкоджає розглядові справи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 28 травня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк», правонаступниками якого є ПАТ «Дельта Банк», а у подальшому ПАТ «Альфа Банк», яке, в свою чергу, змінило найменування на АТ «Сенс Банк», та ОСОБА_1 укладено Кредитний договір № 0314/0508/45-012 (а.с. 111-113).

Відповідно до пункту 1.1. Кредитного договору Банк надав Позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 35 100 доларів США на строк по 28 травня 2033 року.

У пункті 1.4 Кредитного договору зазначено, що кредитні кошти призначені для здійснення Позичальником розрахунків по Договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_3 , загальною площею 55,1 кв.м.

На забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором 28 травня 2008 року, між ВАТ «Сведбанк», правонаступниками якого є ПАТ «Дельта Банк», а у подальшому ПАТ «Альфа Банк», яке, в свою чергу, змінило найменування на АТ «Сенс Банк», та ОСОБА_1 був укладений Іпотечний договір № 0314/0508/45-012-Z-1, за умовами якого ОСОБА_1 передав в іпотеку належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_4 , що належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу від 28 травня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Коротковою С.В. (а.с. 5-6).

Копію вказаного договору купівлі-продажу від 28.05.2008 суду не надано.

Пунктом 1 Іпотечного договору визначено, що цим Договором забезпечується повернення Іпотекодавцем Іпотекодаржателю кредиту у сумі 35 100 дол.США на строк до 28.05.2033, а також процентів за користування кредитом.

Відповідно до пункту 5 Іпотечного договору за згодою сторін Предмет іпотеки оцінюється в 197 839 гривень, що в еквіваленті становить грошову суму у розмірі 40 791,55 доларів США за офіційний курсом НБУ станом на день укладення Іпотечного договору.

У пунктах 11, 12.3.1 Іпотечного договору передбачено, що Іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на Предмет іпотеки в разі невиконання Іпотекодавцем Основного зобов`язання повністю або частково, у т.ч. якщо Іпотекодавець не поверне Іпотекодержателю суму кредиту, проценти за користування кредитом, пеню, іншу заборгованість, не сплатить платежі та штрафи, що передбачені та/або випливають з Основного зобов`язання; задоволення вимог здійснюється шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання Основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку».

Згідно копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 182421521 від 25.09.2019, АТ «Альфа-Банк» у позасудовому порядку звернув стягнення на Предмет Іпотеки та 23.09.2019 зареєструвало за собою право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_2 на підставі, зокрема Іпотечного договору 0314/0508/45-012-Z-1 (а.с. 8).

На час розгляду справи будь-яких відомостей про скасування або оспорювання права власності на предмет іпотеки суду не надано.

Згідно з відомостями Реєстру Криворізької міської територіальної громади за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстровані: ОСОБА_1 з 15.07.2008, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 з 05.05.2015 (а.с. 7, 117-121).

16 листопада 2019 року АТ «Альфа-Банк» направило на адресу відповідачів Вимогу про виселення та зняття з реєстраційного обліку з Предмету іпотеки, повідомивши їх про те, що на Предмет іпотеки було звернуто стягнення на користь Банку і 23.09.2019, відповідно до ст. 37 «ЗУ «Про іпотеку», було зареєстровано право власності АТ «Альфа-Банк» на вказане нерухоме майно і запропоновано добровільно звільнити всіма мешканцями житлове приміщення з обов`язковим зняттям всіх мешканців зазначеного житла з реєстраційного обліку, а також звільнити житлове приміщення від особистих речей (а.с. 9-11).

Доказів отримання відповідачами цієї Вимоги суду не надано.

Звертаючись до суду з цим позовом, АТ «Сенс Банк» вказувало, що зверталося до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення, намагалося врегулювати питання в досудовому порядку, зокрема, Банком було надіслано вимогу про добровільне виселення. Проте, відповідачі не виконали вимог Банку та продовжують користуватися вказаним житловим приміщенням та відмовляються виселятися добровільно, незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав на проживання у квартирі.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач належними та допустимими доказами не довів наявність обставин, на які він посилався як на підставу своїх позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, так як їх суд першої інстанції дійшов на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилались, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені судом.

Згідно зі статтю 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном (неподільним об`єктом незавершеного будівництва, майбутнім об`єктом нерухомості), що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами такого боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Частиною першою статті 3 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із частиною першою статті 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом.

Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону.

У справі, що переглядається, позивач просить суд усунути йому перешкоди у здійсненні ними права користування та розпоряджання своїм майном, а саме: квартирою за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Однак, вимога позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі їх задоволення, мають фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їх виселення з квартири. Проте, таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який, у зв`язку із втратою житла, покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло.

При вирішенні спорів щодо права користування колишніми власниками та членами їх сімей іпотечним майном, судам, керуючись частиною четвертою статті 263 ЦПК України, потрібно враховувати висновки Верховного Суду України, від яких Верховний Суд не відступав, у цій категорії справ.

Судом першої інстанції правильно встановлено, що внаслідок невиконання боржником забезпеченого іпотекою кредитного зобов`язання банк реалізував своє право на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за собою права власності на іпотечне майно.

Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина друга статті 40 Закону України «Про іпотеку»).

Таким чином, законом установлена належна процедура для реалізації права нового власника предмета іпотеки на виселення його мешканців, а саме надсилання останнім письмової вимоги про таке виселення, яка має бути виконана добровільно протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги.

Тобто, Закон України «Про іпотеку» передбачає, що відповідна письмова вимога має бути отримана.

При цьому, примусове виселення мешканців іпотечного майна здійснюється на підставі рішення суду тільки тоді, якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, тобто, не виконують положення отриманої ними письмової вимоги.

Крім того, такі умови також кореспондуються із положеннями статті 109 ЖК України.

Відповідно до частини першої статті 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Звернення стягнення на передане в іпотеку житлове приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина третя статті 109 ЖК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (провадження № 14-49цс19) викладено висновок, що «у разі, якщо сторони договору іпотеки передбачили у ньому іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору, виселення мешканців з відповідного об`єкта має відбуватися з дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині третій статті 109 ЖК України процедури. Її недотримання є підставою для відмови у позові про виселення мешканців житла, що є предметом іпотеки і на яке звертається стягнення, оскільки на момент звернення з таким позовом відсутні порушення, невизнання або оспорювання прав іпотекодержателя чи нового власника стосовно предмета іпотеки».

Також Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 березня 2023 року у справі № 361/4481/19 (провадження № 14-109цс22) зазначила таке: «У постановах від 13 березня 2019 року у справі № 520/7281/15-ц (провадження № 14-49цс19) та від 12 червня 2019 року у справі № 205/578/14-ц (провадження № 14-48цс19) Велика Палата Верховного Суду визначила, що в разі якщо сторони договору іпотеки передбачили в ньому іпотечне застереження про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі цього договору, виселення мешканців з відповідного об`єкта має відбуватися з дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині третій статті 109 ЖК України процедури. Разом з тим у вказаних справах звернення стягнення на нерухоме майно здійснювалося на підставі рішення суду, а не в порядку позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки. Тому Велика Палата Верховного Суду не конкретизувала порядок виселення з іпотечного майна при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, оскільки це не було предметом розгляду суду.

Аналізуючи статтю 109 ЖК України, можна зробити висновок, що частина третя цієї статті деталізує порядок виселення осіб, які проживають у переданому в іпотеку житловому приміщенні після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на житло шляхом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін (у договірному порядку) без звернення до суду. У такому випадку після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку житло всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя добровільно звільнити приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду».

У справі, яка переглядається, положення про отримання мешканцями спірного майна надісланої іпотекодержателем письмової вимоги, що передбачене положеннями частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» і частини третьої статті 109 ЖК України (у відповідних редакціях) не залежать від того, за які кошти придбано іпотечне майно, а тому колегією суддів не приймаються до уваги доводи апеляційної скарги про те, що спірна квартира була придбана за кредитні кошти, адже кредит надавався саме на придбання нерухомості, й доказів протилежного суду не надано.

Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.

Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля.

Відповідно до сталого та послідовного підходу Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинне бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (пункт 39 рішення у справі «C. G. та інші проти Болгарії» (C. G. and Others v. Bulgaria), заява № 1365/07; пункт 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України», заява № 21722/11).

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.

Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ у справі «Маккенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року, пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року).

Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві».

Згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті.

У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності - дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.

Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.

У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява № 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів».

Таким законом у справі, яка переглядається, на переконання колегії суддів, є частина друга статті 40 Закону України «Про іпотеку» і частина третя статті 109 ЖК України, які закріплюють правило про те, що зверненню до суду у спірних правовідносинах із позовом про виселення з іпотечного майна його мешканців передує встановлена законом процедура, частиною якої є направлення іпотекодержателем та/або новим власником майна письмової вимоги про виселення, отримання такої вимоги мешканцями житла та надання з дня такого отримання строку на виконання вимоги.

Аналогічна правова позиція Верховного Суду викладена в постанові від 17 червня 2024 року у справі № 369/11363/16.

Колегія суддів зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

У справі, що переглядається, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, в розумінні чинного ЦПК України, з якого вбачалося дотримання банком імперативних вимог статті 40 Закону України «Про іпотеку» і частини третьої статті 109 ЖК України, а саме отримання письмової вимоги при звільнення житлового приміщення мешканцями квартири за адресою: АДРЕСА_2 , та надання відповідачам, з дня такого отримання, строку на добровільне виконання вимоги.

З огляду на викладене вище, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до вірного висновку щодо відсутності підстав для задоволення позову.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, що брали участь у справі, обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими доказами.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача Акціонерного товариства "Сенс Банк" - залишити без задоволення.

Рішення Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 10 вересня 2024 року - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повне судове рішення складено 21 січня 2025 року.

Головуючий:

Судді: