Провадження №: 4-с/336/5/2025
УХВАЛА

іменем України

21 січня 2025 року м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі головуючого судді Петренко Л.В., за участі секретаря судового засідання Нагорних О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду справу ЄУН 336/10984/24 (провадження № 4-с/336/50/2025), в порядку судового контролю за виконанням судових рішень, за скаргою скаржника (боржника) ОСОБА_1 , заінтересована особа: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, особа, дії якої оскаржуються начальника Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Пенязева Олександра, на бездіяльність державного виконавця (в порядку ст. 447-448 ЦПК України), -

встановив:

05 листопада 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця (в порядку ст. 447-448 ЦПК України). Заявник в скарзі просить визнати бездіяльність начальника Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Пенязева Олександра неправомірною та зобов`язати його або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби зняти арешт з автомобіля Geely 2006 випуску, колір бежевий, ідентифікаційний код (VPN) НОМЕР_1 та всього належного ОСОБА_1 майна (коштів) та скасувати заборону на його відчуження.

В обґрунтування скарги ОСОБА_1 зазначає, що на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя було видано виконавчий лист № 2-2532 від 04.12.2008 року про стягнення з нього користь ВАТ «Банк» Фінанси та кредит» суму боргу у розмірі 67042,65 грн.

На підставі вказаного виконавчого листа державним виконавцем було відкрито виконавче провадження № 11736739. Шевченківським ВДВС Запорізького РУЮ на підставі постанови від 08.07.2009 р. було накладено арешт на майно (кошти) боржника. На підстави постанови від 11.06.2009 р виконавчий лист 2-2532/8 накладено арешт на майно (кошти) боржника на автомобіль GEELY 2006, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_2 .

Борг перед ВАТ «Банк» Фінанси та Кредит» ним сплачений.

Згідно з довідкою про стан кредиторської заборгованості Філія «Запорізьке РУ» АТ «Банк» Фінанси та Кредит» повідомив, що станом на 11 липня 2012 року заборгованість позичальника ОСОБА_1 перед Банком відсутня.

14.08.2009 року державним виконавцем виконавче провадження було завершено та винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу. С того часу, стягувач не звертався до виконавчої служби про примусове стягнення з мене боргу, так як борг був сплачений.

Більш детальну інформацію виконавець надати не зміг, оскільки відповідно до п.9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання становить 3 (три) роки, після чого вони підлягають знищенню.

На теперішній час Фонд гарантування вкладів фізичних осіб надав інформацію, що зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором № 18-4971-107АП від 26.10.2007 року перед АТ «Банк» Фінанси та Кредит» були виконані в повному обсязі до дати запровадження тимчасової адміністрації, яка була розпочата 18.09.2015 року та фінансові претензії стосовно цього кредитного договору, а також договорів застави, що забезпечували виконання зобов`язань за цим кредитним договором -відсутні.

07.10.2024 року він звернувся до Центрального відділу ДВС у м. Запоріжжі із заявою про зняття всіх арештів, які були накладені у виконавчому проваджені № 11736739, але отримав листа від начальника Центрального ВДВС у м. Запоріжжя Олександра Пенязева в якому вказано, що підстав для винесення постанови про зняття арешту, що передбачені ч.4 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» відсутні.

У даній ситуації відмова в задоволені зняття арешту, накладеного на все його майно, унеможливлює у подальшому здійснення належного захисту майнових прав, наявність тривалого часу (більше 15 років) не скасованого арешту на майно, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувана, а також відсутність будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Тому заявник вважає, що не зняття ДВС арешту з майна боржника у виконавчому провадженні є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби і порушене право підлягає захисту шляхом зобов`язання ДВС зняти арешт з його майна.

Ухвалою судді 06 листопада 2024 року вказану скаргу прийнято до розгляду та призначено судове засідання. Витребувано у Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Одеса) належним чином завірені копії матеріалів виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 2-2532 виданого 04.12.2008 року Шевченківським районним судом м. Запоріжжя, за відсутності виконавчого провадження, надати матеріали, що збереглися.

12 грудня 2024 року від державного виконавця Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Одеса), через систему «Електронний суд» надійшов відзив на скаргу.

Державний виконавець вказав, що наказом Міністерства юстиції України «Про відділи державної виконавчої служби у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)» № 932/5 від 10.03.2023 року утворено Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса), реорганізувавши шляхом злиття Олександрівського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)

Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі Відділ) є правонаступником відповідних реорганізованих відділів державної виконавчої служби.

Державний виконавець повідомив, що згідно з даними Автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено, що у Відділі перебувало виконавче провадження № 11736739 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2532 виданого Шевченківським районним судом м. Запоріжжя від 04.12.2008 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» суму боргу у розмірі 67042,65 грн, яке було відкрито 06.03.2009.

14.08.2009 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, що не передбачає зняття арешту, накладеного на майно (кошти) боржника, не виключаються відомості про боржника з Єдиного реєстру боржників, не скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання виконавчого документа.

Станом на сьогоднішній день повторно виконавчий документ до відділу не надходив, сума боргу та виконавчий збір не сплачений, стягувачем не було повідомлено про відсутність заборгованості. Державний виконавець вжив всіх необхідних заходів щодо примусового виконання рішення суду відповідно до норм чинного законодавства Закону України «Про виконавче провадження», а тому на думку державного виконавця скарга ОСОБА_1 про визнання бездіяльності начальника Центрального відділу державної виконавчої служби у м. Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Олександра Пенязева щодо зняття арешту не підлягає задоволенню.

В судове засідання скаржник (боржник) ОСОБА_1 не з`явився про час та місце розгляду скарги належним чином повідомлений, надав заяву про розгляд скарги за його відсутності, скаргу просив задовольнити.

Представник Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в судове засідання не з`явився про час та місце розгляду скарги належним чином повідомлений.

Представник Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Одеса) в судове засідання не з`явився про час та місце розгляду скарги належним чином повідомлений. 12 грудня 2024 року від державного виконавця, через систему «Електронний суд» надійшов відзив на скаргу, в якому просив розглянути дану справу без участі представника відділу.

Відповідно до ч. 2 ст. 450 ЦПК України неявка стягувача, боржника, державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду скарги, не перешкоджають її розгляду.

Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку.

Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Відповідно до ст. 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.

Відповідно до ч. 1 ст. 448 ЦПК України скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції.

Судом встановлено, що на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя було видано виконавчий лист № 2-2532 від 04.12.2008 року про стягнення з нього користь ВАТ «Банк» Фінанси та кредит» суму боргу у розмірі 67042,65 грн.

На підставі вказаного виконавчого листа державним виконавцем було відкрито виконавче провадження № 11736739, чого державний виконавець не заперечує.

Згідно з даними Автоматизованої системи виконавчих проваджень у Відділі перебувало виконавче провадження № 11736739 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2532 виданого Шевченківським районним судом м. Запоріжжя від 04.12.2008 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» суму боргу у розмірі 67042,65 грн, яке було відкрито 06.03.2009.

На підстави постанови від 11.06.2009 р. у виконавчому провадженні, за виконавчим листом № 2-2532/8, накладено арешт на майно боржника, а саме на автомобіль GEELY 2006, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_2 .

14.08.2009 року державним виконавцем виконавче провадження було завершено та винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

Наказом Міністерства юстиції України «Про відділи державної виконавчої служби у Запорізькій області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)» № 932/5 від 10.03.2023 року утворено Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Одеса), реорганізувавши шляхом злиття Олександрівського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та Шевченківського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса)

Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) (далі Відділ) є правонаступником відповідних реорганізованих відділів державної виконавчої служби.

Стягувач повторно виконавчий документ до відділу не подавав.

Борг перед ВАТ «Банк» Фінанси та Кредит» боржником сплачено.

Згідно з довідкою про стан кредиторської заборгованості Філія «Запорізьке РУ» АТ «Банк» Фінанси та Кредит» повідомив, що станом на 11 липня 2012 року заборгованість позичальника ОСОБА_1 перед Банком відсутня.

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб надав інформацію, що зобов`язання ОСОБА_1 за кредитним договором № 18-4971-107АП від 26.10.2007 року перед АТ «Банк» Фінанси та Кредит» були виконані в повному обсязі до дати запровадження тимчасової адміністрації, яка була розпочата 18.09.2015 року та фінансові претензії стосовно цього кредитного договору, а також договорів застави, що забезпечували виконання зобов`язань за цим кредитним договором -відсутні.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру МВС стосовно зареєстрованих транспортних засобів, станом на 27 червня 2024 року наявне обтяження щодо експлуатації транспортного засобу, а саме накладено арешт та/або заборона на відчуження автомобіля Geely СК 2006 року випуску, колір бежевий, ідентифікаційний код (VPN) НОМЕР_1 належного ОСОБА_1 на підставі постанови Шевченківського ВДВС Запорізького РУЮ від 11 червня 2009 року, у виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа № 2-2532/08.

07.10.2024 року ОСОБА_1 звернувся до Центрального відділу ДВС у м. Запоріжжі із заявою про зняття арешту, який було накладено у виконавчому проваджені № 11736739, але отримав лист від начальника Центрального ВДВС у м. Запоріжжя в якому вказано, що підстави для винесення постанови про зняття арешту відсутні.

На час відкриття та здійснення виконавчого провадження, в період з 06.03.2009 р. по 14.08.2009 року діяв Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XIV та Інструкція Про проведення виконавчих дій, затверджена наказом Міністерства юстиції України 15 грудня 1999 р. N 74/5, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 15 грудня 1999 р. за N 865/4158.

Відповідно до статті 24 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XIV (в редакція яка діяла під час здійснення виконавчого провадження), яка регламентує прийняття виконавчого документа до виконання зазначено наступне державний виконавець зобов`язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред`явлення виконавчого документа до виконання і цей документ відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, та пред`явлений до виконання до органу державної виконавчої служби за належним місцем виконання рішення.

Державний виконавець у 3-денний строк з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. В постанові державний виконавець встановлює строк для добровільного виконання рішення, який не може перевищувати семи днів, а рішень про примусове виселення - п`ятнадцяти днів, та попереджає боржника про примусове виконання рішення після закінчення встановленого строку зі стягненням з нього виконавчого збору і витрат, пов`язаних з провадженням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Виконавчий документ, виданий на підставі рішення, яким надана відстрочка виконання, приймається державним виконавцем до виконання після закінчення терміну відстрочки в межах строку, встановленого для пред`явлення цього виконавчого документа.

У разі відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, забезпечення позовних вимог строк для добровільного виконання не встановлюється.

Копія постанови про відкриття виконавчого провадження не пізніше наступного дня надсилається стягувачу, боржнику та органу (посадовій особі), який видав виконавчий документ.

За заявою стягувача, з метою забезпечення виконання рішення про майнові стягнення, державний виконавець постановою про відкриття виконавчого провадження вправі накласти арешт на майно боржника (крім коштів) та оголосити заборону на його відчуження. Одночасно з винесенням такої постанови державний виконавець може провести опис і арешт майна боржника в порядку, визначеному цим Законом.

Постанова про відкриття виконавчого провадження може бути оскаржена сторонами начальнику відповідного органу державної виконавчої служби або до відповідного суду у 10-денний строк.

Відповідно до пункту 3.6.2. Інструкції Про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 15 грудня 1999 р. N 74/5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 15 грудня 1999 р. за N 865/4158 (в редакції яка діяла під час здійснення виконавчого провадження) державний виконавець у 3-денний строк з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження (додаток 7). У постанові державний виконавець установлює строк для добровільного виконання рішення, який не може перевищувати 7 днів, а рішень про примусове виселення - 15 днів, та попереджає боржника про примусове виконання рішення після закінчення встановленого строку зі стягненням з нього виконавчого збору і витрат, пов`язаних з провадженням виконавчих дій. При цьому вказується дата виконання.

Копія постанови про відкриття виконавчого провадження не пізніше наступного дня надсилається стягувачу, боржнику та органу (посадовій особі), який видав виконавчий документ.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XIV (в редакція яка діяла під час здійснення виконавчого провадження) державний виконавець, починаючи виконувати рішення, повинен пересвідчитися, чи отримана боржником копія постанови про відкриття виконавчого провадження і чи здійснені ним дії, спрямовані на добровільне виконання рішення у встановлений постановою строк відповідно до статті 24 цього Закону.

У разі, якщо копія постанови про відкриття виконавчого провадження одержана боржником несвоєчасно, внаслідок чого боржник був позбавлений можливості добровільно виконати рішення у встановлений державним виконавцем строк, за письмовою заявою боржника при підтвердженні факту несвоєчасного одержання вказаної постанови державний виконавець відкладає провадження виконавчих дій у порядку, встановленому статтею 32 цього Закону, та поновлює боржнику строк для добровільного виконання рішення.

Якщо при відкритті виконавчого провадження державним виконавцем у порядку, встановленому статтею 24 цього Закону, накладено арешт на майно боржника, за погодженням з державним виконавцем боржник має право у строк, встановлений для добровільного виконання рішення, реалізувати належне йому майно в рахунок повного або часткового погашення боргу за виконавчим документом. У цьому разі покупець майна боржника повинен внести кошти за придбане майно на рахунок органу державної виконавчої служби у строк, встановлений для добровільного виконання рішення. Після внесення покупцем коштів арешт з проданого майна боржника знімається за постановою державного виконавця.

У разі повного добровільного виконання рішення боржником у встановлений для добровільного виконання строк державний виконавець складає про це акт, який є підставою для закінчення виконавчого провадження.

Якщо боржник у встановлений строк добровільно не виконав рішення, державний виконавець невідкладно розпочинає його примусове виконання.

14.08.2009 року державним виконавцем виконавче провадження було завершено та винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

Відповідно до статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XIV виконавчий документ, прийнятий державним виконавцем до виконання, за яким стягнення не провадилося або було проведено частково, повертається стягувачеві: 1) за письмовою заявою стягувача; 2) якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, і здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 3) якщо стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, не реалізоване під час виконання рішення, одержати певні предмети, що повинні бути передані йому від боржника згідно з рішенням; 4) у разі якщо стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснює авансування витрат на проведення виконавчих дій, якщо їх авансування передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа; 5) якщо в результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо з`ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (за винятком виконавчих документів, зазначених у частині першій статті 42 цього Закону), а також виконавчих документів, за якими мають бути стягнені грошові кошти чи інше майно, та інших виконавчих документів, які можуть бути виконані без безпосередньої участі боржника; 6) якщо у боржника відсутнє майно, яке він за виконавчим документом повинен передати стягувачу, або майно, визначене виконавчим документом, на яке необхідно звернути стягнення з метою погашення заборгованості (крім коштів), і здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.

Про наявність обставин, зазначених у пунктах 2 - 6 частини першої цієї статті, державний виконавець складає акт.

У разі повернення виконавчого документа з підстав, встановлених частиною першою цієї статті, стягувачу повертаються невикористані суми внесеного ним авансового внеску із звітом державного виконавця про його використання.

Про повернення виконавчого документа і авансового внеску стягувачеві державний виконавець виносить постанову, яка затверджується начальником відповідного органу державної виконавчої служби, якому він безпосередньо підпорядкований, і може бути оскаржена до суду в 10-денний строк.

Повернення виконавчого документа стягувачеві з підстав, передбачених пунктами 2 - 6 частини першої цієї статті, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання в межах строків, встановлених статтею 21 цього Закону.

Відповідно до ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XIV у разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону, крім направлення виконавчого документа за належністю до іншого органу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документа стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 40-1 цього Закону, припиняється чинність арешту майна боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку з завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

Якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника.

За заявою боржника державний виконавець видає йому додаткові копії постанови, вказаної у частині другій цієї статті, для її пред`явлення до органу нотаріату та інших органів, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження для зняття арешту з майна.

Відповідно до ст. 46 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XIV у разі невиконання рішення у строк, установлений для добровільного його виконання, з боржника постановою державного виконавця, яка затверджується начальником відповідного органу державної виконавчої служби, якому він безпосередньо підпорядкований, стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків від фактично стягненої суми або вартості майна боржника, яке передане стягувачу за виконавчим документом, а в разі невиконання рішення немайнового характеру в строк, встановлений для добровільного його виконання, з боржника після повного виконання рішення в тому ж порядку стягується виконавчий збір у розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - громадянина і в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян - з боржника - юридичної особи.

Виконавчий збір не стягується із страховиків, які здійснюють державне обов`язкове особисте страхування, при виконанні державними виконавцями рішень про стягнення коштів за державним обов`язковим особистим страхуванням, а також з осіб, звільнених від його сплати згідно з законодавством, а також за виконавчими документами про конфіскацію майна, стягнення періодичних платежів, стягнення виконавчого збору, накладення арешту на майно для забезпечення позовних вимог.

Постанова про стягнення виконавчого збору виноситься при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю. При наступних пред`явленнях до виконання виконавчого документа державному виконавцеві виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута при попередньому виконанні.

У разі коли стягнутої з боржника суми недостатньо для повного задоволення вимог стягувача, виконавчий збір сплачується пропорційно від стягнутої суми.

Постанова про стягнення виконавчого збору не пізніше ніж наступного дня після її винесення надсилається боржнику і може бути оскаржена до суду в 10-денний строк.

У разі закриття виконавчого провадження у зв`язку з скасуванням рішення, що підлягало виконанню на основі виконавчого документа, виконавчий збір повертається боржникові.

У разі коли виконавче провадження закінчено, а виконавчий збір не стягнуто, постанова про стягнення виконавчого збору виділяється в окреме провадження і підлягає виконанню в порядку, встановленому цим Законом.

Постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору може бути скасована за заявою боржника начальником відповідного органу державної виконавчої служби, якому він безпосередньо підпорядкований, якщо боржник оплатить витрати, пов`язані з проведенням виконавчих дій, у разі: 1) прийняття судом відмови стягувача від стягнення; 2) смерті або оголошення померлим стягувача чи визнання його безвісно відсутнім або ліквідації стягувача - юридичної особи, якщо виконання вимог стягувача у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; 3) повернення виконавчого документа без виконання на вимогу суду або іншого органу (посадової особи), який видав виконавчий документ, або на письмову вимогу чи заяву стягувача.

Постанова про стягнення виконавчого збору може бути скасована за поданням державного виконавця начальником відповідного органу державної виконавчої служби, якому він безпосередньо підпорядкований, у разі: 1) смерті або оголошення померлим боржника або визнання його безвісно відсутнім чи ліквідації боржника - юридичної особи, якщо виконання обов`язків боржника у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва; 2) недостатності майна юридичної особи - боржника, що ліквідується; 3) скасування рішення суду або іншого органу (посадової особи), яке підлягало виконанню на підставі виконавчого документа.

Стягувач повторно виконавчий документ до відділу не подавав, чого державний виконавець не оспорює.

Борг перед ВАТ «Банк» Фінанси та Кредит» боржником сплачено, що підтверджується довідкою про стан кредиторської заборгованості від 11 липня 2012 року за № 2295 та листом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб за № 49-036-7934/24 від 24.07.2024 р.

Доводи державного виконавця про те, що сума боргу не сплачена, стягувачем не повідомлено про відсутність заборгованості, а тому відсутні підстави для скасування арешту є необґрунтованими та спростовуються матеріалами справи про відсутність заборгованість. Крім того, стягувач повторно виконавчий документ до відділу не подавав.

На підстави постанови від 11.06.2009 р у виконавчому провадженні, з виконання виконавчого листа 2-2532/8, накладено арешт на автомобіль GEELY 2006, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_2 .

14.08.2009 року державним виконавцем виконавче провадження було завершено та винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу.

Відповідно до ч. 2 ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XIV якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника.

В порушення ч. 2 ст. 38 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XIV при поверненні виконавчого документа стягувану державний виконавець не скасував накладений арешт на майно боржника.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Державний виконавець посилається на ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», що боржником витрати виконавчого провадження сплачено не було.

Ці доводи державного виконавця суд не бере до уваги, оскільки вони є необґрунтованими та такими що суперечать положенням чинного законодавства на час відкриття та здійснення виконавчого провадження, в період з 06.03.2009 р. по 14.08.2009 року, оскільки в цей період діяв Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XIV та Інструкція Про проведення виконавчих дій, затверджена наказом Міністерства юстиції України 15 грудня 1999 р. N 74/5, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 15 грудня 1999 р. за N 865/4158.

В період з 06.03.2009 р. по 14.08.2009 року, ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року N 1404-VIII на яку посилається державний виконавець, не діяла.

Державний виконавець не надав доказів щодо винесення державним виконавцем постанови щодо стягнення з боржника витрат виконавчого провадження.

Відповідно до листа від 07.10.2024 року про надання інформації, в якому представник Центрального відділу ДВС у м. Запоріжжі щодо зняття арешту з майна боржника повідомив, що у Відділі перебувало виконавче провадження № 11736739 з примусового виконання виконавчого листа № 2-2532 виданого Шевченківським районним судом м. Запоріжжя від 04.12.2008 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» суму боргу у розмірі 67042,65 грн, яке було відкрито 06.03.2009.

14.08.2009 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві, що не передбачає зняття арешту, накладеного на майно (кошти) боржника, не виключаються відомості про боржника з Єдиного реєстру боржників, не скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання виконавчого документа. Додатково повідомляють, що надати більш детальну інформацію щодо вказаного виконавчого провадження, не є можливим, оскільки строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки, після чого вони підлягають знищенню.

07.10.2024 року ОСОБА_1 звернувся до Центрального відділу ДВС у м. Запоріжжі із заявою про зняття арешту, який було накладено у виконавчому проваджені № 11736739, але отримав лист від начальника Центрального ВДВС у м. Запоріжжя в якому вказано, що підстави для винесення постанови про зняття арешту відсутні.

Спір виник у зв`язку з тим, що на заяву скаржника від 07 жовтня 2024 року про зняття арешту у зв`язку з виконання виконавчого документу поза межами виконавчого провадження державний виконавець відмовився зняти арешт з майна боржника.

Суд враховує, що застосування державними виконавцями наданого їм широкого кола повноважень та законодавчо визначених механізмів, спрямованих на виконання судових рішень, входить до їх обов`язків, визначених статтею 18 Закону України «Про виконавче провадження», щодо вжиття передбачених цим Законом заходів для неупередженого, ефективного, своєчасного і повного вчинення виконавчих дій.

Аналіз норм Закону України «Про виконавче провадження» щодо підстав накладення арешту на майно боржника та зняття такого арешту дає підстави дійти висновку, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який виконавець має право застосувати для забезпечення реального виконання виконавчого документа, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.

Подаючи заяву про зняття арешту з майна, скаржник вказав, що боржник погасив борг перед стягувачем у добровільному порядку поза межами виконавчого провадження ВП № 11736739, яке є завершеним та матеріали якого знищено виконавчою службою.

Доказів того, що державним виконавцем виносилась постанова про стягнення з боржника виконавчого збору суду не надано, посилання державного виконання на ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року N 1404-VIII необґрунтоване, вказана державним виконавцем норма не діяла.

Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 5 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд вважає, що арешт, накладений на майно боржника для забезпечення виконання вже виконаного судового рішення є недоцільним, оскільки у подальшому застосуванні арешту відсутня необхідність.

Застосування арешту майна боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом.

Відповідно до положень частин 1, 2, 4 статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права

Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу.

Указані норми визначають непорушність права власності (в тому числі приватної) та неможливість позбавлення чи обмеження особи у здійсненні нею права власності.

Зазначені приписи покладають на державу позитивні зобов`язання забезпечити непорушність права приватної власності та контроль за виключними випадками позбавлення особи права власності не тільки на законодавчому рівні, а й під час здійснення суб`єктами суспільних відносин правореалізаційної та правозастосовчої діяльності. Обмеження позитивних зобов`язань держави лише законодавчим врегулюванням відносин власності без належного контролю за їх здійсненням здатне унеможливити реалізацію власниками належних їм прав, що буде суперечити нормам Конституції України та Конвенції.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Зазначеними приписами саме на суд покладено виконання позитивних зобов`язань держави щодо вирішення спорів між учасниками юридичного конфлікту, які виникають між ними у відносинах власності при реалізації належних їм правомочностей.

Суд повинен реалізовувати своє основне завдання (стаття 2 ЦПК України), а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

У даній правовій ситуації відмова в задоволенні скарги щодо зняття арешту, накладеного на рухоме майно боржника ОСОБА_1 у виконавчому провадженні ВП № 11736739, яке є завершеним та матеріали якого знищено виконавчою службою, унеможливила б у подальшому здійснення належного захисту майнових прав заявника щодо зняття арешту з його майна, оскільки чинне законодавство не регулює питання зняття обтяжень з майна боржника у випадку добровільного виконання виконавчого документа після закінчення виконавчого провадження.

Наявність протягом тривалого часу (більше 15 років) нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, а також за відсутності будь-яких відомостей стосовно рішення про стягнення виконавчого збору, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

На підставі зазначеного суд дійшов висновку про те, що незняття ДВС арешту з майна боржника у виконавчому провадженні саме за обставинами цієї справи є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби, і порушене право боржника ОСОБА_1 підлягає захисту шляхом зобов`язання ДВС зняти арешт з майна боржника.

Відповідно до частин третьої, восьмої статті 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).

Посилання у державного виконавця на несплату боржником виконавчого збору по вказаному виконавчому провадженню, є необґрунтованим, оскільки доказів того, що державним виконавцем виносилась постанова про стягнення з боржника виконавчого збору суду не надано, посилання державного виконання на ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року N 1404-VIII є необґрунтованим, оскільки в період з 06.03.2009 р. по 14.08.2009 року, вказана державним виконавцем норма не діяла.

Крім того, у матеріалах справи відсутні дані, що з метою стягнення виконавчого збору державний виконавець виносив постанову, відкривав виконавче провадження і задля виконання цього виконавчого документа накладав арешт на майно боржника.

Враховуючи добровільне погашення боржником боргу за погодженням з кредитором, відсутність виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, відсутність будь-яких відомостей стосовно рішення виконавця про стягнення з боржника виконавчого збору, наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника та відсутність необхідності подальшого застосування такого арешту на майно боржника, суд дійшов висновку про визнання бездіяльності виконавчої служби щодо незняття арешту з майна заявника є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Такий висновок суду узгоджується із висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 01 листопада 2021 року у справі № 21/170-08, від 03 листопада 2021 року у справі № 161/14034/20 (провадження № 61-1980св21), від 22 грудня 2021 року у справі № 645/6694/15-ц (провадження № 61-18160св19), від 13 липня 2022 року у справі № 2/0301/806/11 (провадження № 61-3814св22).

З урахуванням встановлених судом обставин у справі та проаналізованих правових норм та правових висновків Верховного Суду суд дійшов до наступних висновків.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

У п. 9 ч.2 ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.

Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають із відносин щодо примусового виконання судових рішень.

Відповідно до ч 1 та п. 2 ч. 2 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів». (ч. 1 ст. 5 Закону України «Про виконавче провадження»).

Згідно з положеннями частини 2 ст. 451 ЦПК України, у разі встановлення обґрунтованості скарги суд скасовує оскаржувані рішення та визнає оскаржувані дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника).

Станом на сьогодні арешт рухомого майна так і не знятий, а тому порушення інтересів боржника є безстроковим і він має право в будь-який час звернутися до суду з заявою про захист своїх прав.

Скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, щодо визнання бездіяльності начальника Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Одеса) неправомірною та зобов`язання зняти арешт з автомобіля. Вимоги боржника щодо зняття арешту з іншого належного йому майна не підлягають задоволенню, оскільки не доведено на яке ще майно накладено арешт.

Керуючись ст.ст.12, 76-80, 81, 258-261, 447-453, 353 ЦПК України, суд, -

постановив:

Скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність державного виконавця (в порядку ст. 447-448 ЦПК України) - задовольнити частково.

Визнати бездіяльність начальника Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Одеса) - неправомірною.

Зобов`язати Центральний відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південного міжрегіонального Управління Міністерства юстиції (м. Одеса) зняти арешт з автомобіля Geely 2006 випуску, колір бежевий, ідентифікаційний код (VPN) НОМЕР_1 , накладений на підставі постанови про арешт майна боржника від 11 червня 2009 року, ВП № 11736739, державним виконавцем Шевченківського відділу державної виконавчої служби Запорізького управління юстиції, виконавчий лист № 2-2532/08.

В задоволенні іншої частини заявлених в скарзі вимог - відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення, якщо інше не передбачено цим Кодексом.

Ухвали, що постановлені судом поза межами судового засідання або в судовому засіданні у разі неявки всіх учасників справи, розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, набирають законної сили з моменту їх підписання суддею (суддями).

Ухвала може бути оскаржена до Запорізького апеляційного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи якому ухвала суду не була вручена в день її проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом 15 днів з дня вручення йому відповідної ухвали суду.

Строк на апеляційне оскарження може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин, крім випадків, зазначених у частині другій статті 358 ЦПК України.

Дата складання повного судового рішення 21січня 2025 року.

Суддя: