СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
пр. № 2-з/759/26/25
ун. № 759/1585/25
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2025 року м. Київ

суддя Святошинського районного суду м. Києва Ул`яновська О.В., розглянувши заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про забезпечення позову до подання позовної заяви,

ВСТАНОВИВ:

14.01.2025 р. заявник звернувся до Святошинського районного суду м. Києва із зазначеною заявою, просить суд накласти арешт на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :75:814:0006.

Заяву обґрунтовує тим, що з 11.11.2011 ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у шлюбі, який відповідно до рішення від 30.06.2022, що набрало законної сили 27.01.2023 було розірвано. На момент реєстрації шлюбу на ім`я ОСОБА_2 була оформлена земельна ділянка за № НОМЕР_1 за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :75:814:0006. Перебуваючи у шлюбі у 2012 на вищевказаній земельній ділянці ОСОБА_1 побудував п`ятикімнатний житловий будинок з підвалом площею у 144,44 м2, що на день подання заяви на праві власності не оформлений. Однак, 05.02.2022 відповідач укладає договір дарування земельної ділянки, де знаходиться будинок побудований заявником, зі своєю матерію ОСОБА_3 зареєстрований в реєстрі за №587. Згідно вказаного договору дарування сторони зазначили, що на даній земельній ділянці не розташовано будь-яких будівель та споруд. Враховуючи, що на зазначеній земельній ділянці побудований житловий будинок, про що достеменно було відомо як дарувальнику так і обдарованій, та те що їхні дії направлені на незаконне заволодіння житловим будинком, який побудував ОСОБА_1 , заявник має намір звернутися до суду із позовом про визнання договору дарування недійсним та встановлення факту будівництва вказаного будинку за кошти ОСОБА_1 . Тому заявник просить суд про накладення арешту на земельну ділянку за №05-7-03508, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :75:814:0006.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.01.2025, визначено головуючого - суддю Ул`яновську О.В.

Вивчивши заяву про забезпечення позову, враховуючи принципи здійснення цивільного судочинства, співмірність заходів забезпечення позову із заявленими позовними вимогами, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 149 ЦПК України, суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Згідно п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 за №9 «Про практику застосування судами цивільного процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову» розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Метою вжиття заходів забезпечення позову є охорона матеріально-правових інтересів позивача, які гарантують за його позовом присудження реальне виконання позитивно прийнятого рішення, у разі прийняття такого. Забезпечення позову має бути спрямовано проти несумлінних дій відповідача, який може сховати майно, продати, знищити або знецінити його. Таким чином усуваються утруднення і неможливості виконання рішення.

Забезпечення позову покликано, не порушуючи принципів змагальності і процесуального рівноправ`я сторін, його метою є хоча і негайні, вжити негайних заходів, направлених на недопущення утруднення чи неможливості виконання судового акта, а також перешкодити спричиненню значної шкоди заявнику.

Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 22.12.2006 «Про практику застосування судами процесуального законодавства при розгляді заяв про забезпечення позову», особам, які беруть участь у справі, має бути гарантована реальна можливість захистити свої права при вирішенні заяви про забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише у разі необхідності, оскільки, безпідставне звернення до даних дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Відповідно, заходи забезпечення позову повинні застосовуватись лише у разі необхідності та бути співмірними із заявленими позовними вимогами, оскільки безпідставне забезпечення позову може призвести до порушення прав і законних інтересів інших осіб.

Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів заявника від можливих недобросовісних дій відповідача, щоб забезпечити заявнику реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, у тому числі для запобігання потенційним труднощам щодо подальшого виконання такого рішення.

Згідно ч. 2 ст. 149 ЦПК України, забезпечення позову допускається, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду.

Звертаючись з заявою про забезпечення позову, заявником наведено обґрунтовані підстави для застосування заходів забезпечення позову, надано належні та допустимі докази, а тому суд дійшов висновку про наявність достатньо обґрунтованого припущення, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно може в майбутньому утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Виходячи з предмету спору та суб`єктивного складу сторін, суд приходить до висновку, що заява про забезпечення позову підлягає задоволенню, оскільки відносини, які виникли між сторонами спору, будуть стосуватися предмету позову, а тому за наявності наданих заявником доказів є підстави допускати ймовірність спрямованих дій на реалізацію наміру відчужити спірні об`єкти нерухомого майна, чим ускладнити чи зробити неможливим виконання прийнятого в майбутньому рішення суду, що зумовлює вжиття судом заходів забезпечення накладення арешту.

Підстави для застосування зустрічного забезпечення судом не вбачаються.

На підставі вищевикладеного, керуючись вимогами ст.ст. 149-150, 257, 260, 261,354 ЦПК України,-

ПОСТАНОВИВ:

заяву ОСОБА_1 , заінтересовані особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про забезпечення позову до подання позовної заяви задовольнити.

Накласти арешт на земельну ділянку за адресою АДРЕСА_1 , кадастровий номер :75:814:0006.

Ухвала є обов`язковою на всій території України та може бути пред`явлена до примусового виконання протягом 3 (трьох) років в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження».

Апеляційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення, а у разі розгляду заяви про забезпечення позову без повідомлення учасників справи - протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повної ухвали до Київського апеляційного суду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України.

Суддя: О.В. Ул`яновська