ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2025 року

м. Черкаси

Справа № 709/1993/24
Провадження № 22-ц/821/182/25
Категорія: скарга на ухвалу

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої: Карпенко О.В.

суддів: Василенко Л.І., Новікова О.М.

за участю секретаря: Винник І.М.

учасники справи:

заявник : ОСОБА_1 ,

заінтересована особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області,

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 22 листопада 2024 року (постановлену під головуванням судді Шарої Л.О. в приміщенні Чорнобаївського районного суду Черкаської області) у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про встановлення факту належності документів,-

в с т а н о в и в :

19 листопада 2024 року заявник ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про встановлення факту належності документів; заінтересована особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області.

Заява мотивована тим, що він, перебуваючи на військовій службі ,отримав поранення, яке пов`язане із захистом Батьківщини, йому встановлена 2 група інвалідності.

Вказує, що в період з 1994 по 1998 року працював в радгоспі «Веселий Хутір», який в подальшому змінив назву на ВАТ «Веселий Хутір» та де було видано трудову книжку.

З метою отримання документів, вказує заявник, він звернувся до архіву Чорнобаївської селищної ради для отримання архівних документів щодо трудової діяльності.

На даний запит були видані архівні довідки № 56, 123 та №124 від 05.06.2024.

При ознайомленні із даними довідками стало відомо, що при оформленні документів про трудову діяльність на підприємстві було допущено помилку в написанні імені та вказані документи не містять інформації по-батькові.

Також було роз`яснено, що до страхового стажу не може бути зараховано період роботи з 1994 по 1998 рік, так як ім`я, зазначене в архівних довідках, не відповідає паспортним даним заявника.

ОСОБА_1 вказує, що встановлення даного факту необхідно для підтвердження перебування в трудових відносинах.

На підставі викладеного, просив суд встановити факт належності йому архівних довідок № 56, № 123, № 124 від 05.06.2024 про заробітну плату та трудову діяльність.

Ухвалою Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 22 листопада 2024 року відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про встановлення факту належності документів.

Ухвала суду першої інстанції, зокрема, мотивована тим, що вимоги заявника ОСОБА_1 у цій справі пов`язані з доведенням наявності підстав для призначення йому пенсії та її розміру, не пов`язані з будь-якими цивільними правами та обов`язками, їх виникненням, існуванням та припиненням. Відповідно, за своїм предметом та можливими правовими наслідками такі вимоги пов`язані з публічно-правовими відносинами заявника з державою, а отже, не підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства.

Крім того, вирішуючи питання щодо відкриття провадження у справі за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту належності документа, суддя вважав неможливим застосування правил п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, відповідно до яких суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Архівні довідки № 56, 123, 124 від 05.06.2024, видані Трудовим архівом Чорнобаївської селищної ради, не є правовстановлюючими документами, а тому цей факт не може бути встановлений на підставі п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України.

Суд звернув увагу на те, що у порядку окремого провадження підлягає встановленню факт належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеними у свідоцтві про народження або в паспорті, а не у будь-яких документах.

Суд дійшов висновку, що вимоги заявника про встановлення факту належності йому документа не підлягають розгляду в порядку окремого провадження за правилами цивільного судочинства.

В апеляційній скарзі, поданій через засоби поштового зв`язку 28 листопада 2024 року, ОСОБА_1 , посилаючись на незаконність ухвали, вважаючи її прийнятою з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 22 листопада 2024 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Апеляційна скарга мотивована тим, що доводи суду є безпідставними та необгрунтованими, оскільки від встановлення факту належності особі архівних довідок, залежить виникнення у заявника право на призначення пенсії, відсутній будь-який спір про право. Заявник зазначає, що не оскаржує рішення органу ПФУ, а тільки бажає підтвердити факт належності документів.

Звертає увагу, що судом першої інстанції взято за основу висновки Верховного Суду у справах, правовідносини у яких не є подібними до розглядуваної справи.

Також є помилковими посилання на практику Об`єднаної палати Верховного Суду від 23.05.2022 у справі №539/4118/19, оскільки справа, яка перебувала на розгляді ВС, не є тотожною чи подібною до даної справи, а стосується набуття особою статусу громадянина, який постраждав внаслідок Чорнобильської катастрофи, а не факту належності правовстановлюючих документів.

Вказує, що суд може встановити факт належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу, наприклад, трудової книжки, іншого документу, що посвідчує трудовий стаж ( постанова Верховного Суду від 28.08.2024 у справі №522/7723/23).

Чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства.

Вказане узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 18.01.2024 у справі № 560/17953/21.

Відзив на апеляційну скаргу на адресу апеляційного суду не надходив.

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Відмовляючи у відкритті провадження, суд першої інстанції виходив із того, що вимоги заявника про встановлення факту належності йому документа не підлягають розгляду в порядку окремого провадження за правилами цивільного судочинства.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Згідно статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення (ч.2 ст.293 ЦПК України).

Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі №320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зазначено, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо, тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2020 року у справі №644/6785/18, зазначено, що суд вправі розглядати справи про встановлення юридичних фактів, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Тобто, від встановлення такого факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян та встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Таким чином, юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи.

Відповідно до ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, у тому числі належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до п. 1 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12 серпня 1993 року № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування, є трудова книжка.

Лише за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України від 29 липня 1993 року №58 ї (далі - Інструкція), визначено порядок встановлення факту належності трудової книжки та внесення до неї змін.

Пунктом 2.13. Інструкції визначено, що зміна записів у трудових книжках про прізвище, ім`я, по батькові і дату народження виконується власником або уповноваженим ним органом за останнім місцем роботи на підставі документів (паспорта, свідоцтва про народження, про шлюб, про розірвання шлюбу, про зміну прізвища, ім`я та по батькові тощо) і з посиланням на номер і дату цих документів.

Зазначені зміни вносяться на першій сторінці (титульному аркуші) трудової книжки. Однією рискою закреслюється, наприклад, колишнє прізвище або ім`я, по батькові, дата народження і записуються нові дані з посиланням на відповідні документи на внутрішньому боці обкладинки і завіряються підписом керівника підприємства або печаткою відділу кадрів.

Відтак законодавством передбачено встановлення факту належності особі трудової книжки, як основного документа, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку, а не інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2019 року у справі № 290/412/17.

Звертаючись до суду із заявою про встановлення факту належності особі правовстановлюючих документів, ОСОБА_1 просив встановити факт належності йому архівних довідок № 56, № 123, № 124 від 05.06.2024 про заробітну плату та трудову діяльність.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обгрунтовано зазначив, що архівні довідки № 56, № 123, № 124 від 05.06.2024, видані Трудовим архівом Чорнобаївської селищної ради, не є правовстановлюючими документами, а тому цей факт не може бути встановлений на підставі п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України.

Водночас, матеріали справи не містять копії трудової книжки ОСОБА_1 , в якій би містились записи про трудову діяльність ОСОБА_1 у період з 1994 по 1998 роки, про яку зазначено заявником у заяві про встановлення факту належності документа.

Проте, в матеріалах справи міститься копія трудової книжки, дата заповнення якої 22.02.2018.

Також судом першої інстанції, з урахуванням висновків, викладених у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду від 23.05.2022 у справі №539/4118/19, правильно звернуто увагу на те, що у порядку окремого провадження підлягає встановленню належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеними у свідоцтві про народження або в паспорті, а не у будь-яких документах.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що суд може встановити факт належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу, наприклад, трудової книжки, іншого документу, що посвідчує трудовий стаж ( постанова Верховного Суду від 28.08.2024 у справі №522/7723/23), є необгрунтованими, оскільки предметом даної справи є встановлення факту належності особі правовстановлюючих документів( архівних довідок), а предметом справи №522/7723/23 є встановлення факту належності особі диплому, трудової книжки, свідоцтва про укладення шлюбу та архівної довідки.

Із матеріалів справи вбачається, що рішенням Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області №49 від 11.07.2024 відмовлено ОСОБА_1 в призначенні пенсії у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу 11 років. За результатами розгляду наданих документів встановлено, що страховий стаж становить 9 років 8 днів. До страхового стажу не зараховані періоди роботи з 1994 по 1998 роки згідно архівної довідки №56 від 05.06.2024, оскільки ім`я не відповідає паспортним даним. Роз`яснено право оскарження рішення до Пенсійного фонду України або у судовому порядку.

У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

Важливість визначення юрисдикції підтверджується як закріпленням у Конституції України принципу верховенства права, окремими елементами якого є законність, правова визначеність та доступ до правосуддя, так і прецедентною практикою Європейського суду з прав людини.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Підставою звернення ОСОБА_1 до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючих документів є те, що ОСОБА_1 відмовлено в зарахуванні до трудового стажу певного періоду роботи через невідповідність імені в архівних довідках імені в паспорті заявника.

Заінтересованою особою у цій справі заявник визначив Головне управління Пенсійного фонду України у Черкаській області - суб`єкт владних повноважень, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства.

Відповідно до пункту 1 частини першої статі 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Суб`єкт владних повноважень - орган державної влади (у тому числі без статусу юридичної особи), орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг (пункт 7 частини першої статті 4 КАС України).

При вирішенні питання про прийняття заяви про встановлення факту належності правовстановлючого документу, суддя, крім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність, а також виходити зі змісту права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно вказав, що вимоги заявника у цій справі пов`язані з доведенням наявності підстав для призначення йому пенсії та її розміру, не пов`язані з будь-якими цивільними правами та обов`язками, їх виникненням, існуванням та припиненням. Відповідно, за своїм предметом та можливими правовими наслідками такі вимоги пов`язані з публічно-правовими відносинами заявника з державою, а отже не підлягають вирішенню у порядку цивільного судочинства.

Згідно висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 23.01.2023 року у справі №214/1309/21 приватно-правовий інструментарій (зокрема, ініціювання справи про встановлення факту) не повинен використовуватися учасниками для оцінки обставин, які становлять предмет доказування у адміністративному провадженні, чи з метою створення поза межами останнього передумов для визнання доказу, отриманого у такому провадженні, належним та допустимим. За таких обставин, спір підлягає розгляду в порядку адміністративного, а не цивільного судочинства.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що чинне законодавство не передбачає іншого судового порядку підтвердження факту, що має юридичне значення, окрім як розгляд справ про встановлення факту, що має юридичне значення, в порядку цивільного судочинства і вказане узгоджується із висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 18.01.2024 у справі № 560/17953/ 21 є безпідставними, оскільки обставини даної справи не є релевантними обставинам справи №560/17953/21.

Інші доводи, наведені в апеляційній скарзі, були предметом апеляційного перегляду, проте суттєвими не являються і правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Враховуючи встановлені обставини справи, надавши належну оцінку доводам скаржника, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, прийшов до обгрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження. Доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків місцевого суду.

У відповідності до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Колегія апеляційного суду вважає, що правових підстав для скасування ухвали немає, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_1 слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, Черкаський апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Чорнобаївського районного суду Черкаської області від 22 листопада 2024 року у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області про встановлення факту належності документів- залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча О.В. Карпенко

Судді О.М. Новіков

Л.І. Василенко