ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2025 року Дніпровський апеляційний суд в складі колегії:

головуючого судді: Новікової Г.В.

суддів:Гапонова А.В., Никифоряка Л.П.

за участю секретаря Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Попова В. Г. на ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації, яку позивачка назвала позовною заявою про поділ спільного майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

02 вересня 2024 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошової компенсації, яку позивачка назвала позовною заявою про поділ спільного майна подружжя, та у якій вона просила: стягнути зі ОСОБА_3 на її користь грошову компенсацію замість її частки у спільній сумісній власності в розмірі 1/2 вартості відчуженого транспортного засобу Honda Civic 5D, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , чорного кольору, 2007 року випуску, на загальну суму 155 490 грн; судові витрати покласти на Відповідача.

За даною позовною заявою ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 06 вересня 2024 року відкрито провадження у даній справі, проведення підготовчого засідання призначено на 09 жовтня 2024 року.

24 вересня 2024 року до суду надійшов зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , у якому він просив наступне.

Визнати об`єктом спільної сумісної власності подружжя: квартиру, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, загальною площею 66.2 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

Припинити право спільної сумісної власності ОСОБА_2 на квартиру, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 та визнати за ОСОБА_1 право власності на вказану квартиру.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) грошову компенсацію за одну другу частку ринкової вартості квартири АДРЕСА_2 у розмірі 1 378 350 грн..

Судові витрати стягнути з відповідача на користь позивача.

Разом із зустрічним позовом до суду надійшла заява про його забезпечення, у якій ОСОБА_2 просить накласти арешт на майно, що належить ОСОБА_1 , а саме: квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , з огляду на те, що невжиття зазначених заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів ОСОБА_2 на спірну квартиру.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2024 року задоволено частково заяву ОСОБА_2 про забезпечення зустрічного позову.

Забезпечено зустрічний позов про визнання об`єкту нерухомого майна спільною сумісною власністю, припинення права спільної сумісної власності та стягнення компенсації за частку у ньому, шляхом заборони відчуження квартири, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 101, загальною площею 66.2 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти частини заяви про забезпечення позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просив скасувати ухвалу від 09 жовтня 2024 року, як таку, що винесена із порушенням норм процесуального права та відмовити у задоволенні заяви про забезпечення зустрічного позову в повному обсязі.

Зокрема зазначає, що заява ОСОБА_2 є необґрунтованою, оскільки не містить доводів з приводу необхідності накладення арешту на квартиру та доказів існування реальної загрози не виконання чи утруднення виконання рішення суду у разі задоволення зустрічних позовних вимог, а також співмірності заходів забезпечення позову.

Звертає увагу, що на момент подалі апеляційної скарги провадження у справі за зустрічною позовною заявою не відкрито, а в обґрунтуванні заяви про забезпечення позову йдеться про необхідність накладення арешту на автомобіль марки FORD, однак у прохальній частині ОСОБА_2 просить накласти арешт на квартиру.

Вважає, що заявник зловживає своїми процесуальними правами на вжиття судом заходів забезпечення позову, оскільки фактично у зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 просить суд визнати право спільної сумісної власності на квартиру, яка належала сторонам на праві спільної часткової власності і свою частку він вже продав ОСОБА_1 та отримав кошти, що він сам підтверджує у зустрічній позовній заяві. Зазначене на його думку створює процесуальний тиск на відповідачку за зустрічним позовом, а не можливість забезпечити виконання рішення суду, так як наявність спору про нерухоме майно вже сама по собі є перешкодою у відчуженні цього майна незалежно від вжитих заходів забезпечення.

Представником ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він просив залишити без змін ухвалу від 09.10.2024 року, як законну та обґрунтовану. Вважав, що з огляду на характер спірних правовідносин, підстави та предмет позову, то таке забезпечення позову є спів мірним, зокрема із огляду на ціну позову, а також те, що відповідач офіційно ніде не працевлаштована. Також звертає увагу, що з формулювань апеляційної скарги можна дійти висновку, що апелянт не виключає можливість продажу квартири, що належить до спільної сумісної власності подружжя, а тому це автоматично порушить права ОСОБА_2 , оскільки такий продаж буде вчинено без його згоди, що призведе до оскарження можливого договору купівлі продажу.

Від представника ОСОБА_1 надійшли додаткові пояснення в яких він підтримав позицію викладену в апеляційній скарзі та звернув увагу на те, що суд першої інстанції забезпечив зустрічний позов, який у встановлені законом строки не прийняв до розгляду, тому за вказаних умов, протягом більше трьох місяців наявне забезпечення зустрічного позову який не прийнятий судом до провадження з непроцесуальних підстав.

В судове засідання, проведене в режимі відео конференції, з`явилися представник ОСОБА_1 адвокат Попова В. Г., ОСОБА_2 та його представник-адвокат Співак О.М..

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до статті 367 ЦПК України за наявними в ній доказами, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи частково заяву ОСОБА_2 про забезпечення позову та забороняючи лише відчуження спірної квартири, суд першої інстанції виходив із того, що доводи позивача за зустрічним позовом та долучені докази дають підстави вважати про наявність між сторонами спору та наявність загрози у майбутньому не виконання чи утруднення виконання рішення суду у разі задоволення зустрічного позову, а зазначений спосіб забезпечення не буде порушувати майнових прав та інтересів сторін та інших заінтересованих осіб.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до частини першої, другої статті 149 ЦПК України суд за заявою учасника справи має право вжити передбачених статтею 150 цього Кодексу заходів забезпечення позову. Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або

інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також інших підстав визначених законом.

Пунктами 1, 2, 4 частини першої статті 150 ЦПК України передбачено, що позов забезпечується, зокрема, накладенням арешту на майно та (або) грошові кошти, що належать або підлягають передачі або сплаті відповідачеві і знаходяться у нього чи в інших осіб; забороною вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії щодо предмета спору або здійснювати платежі або передавати майно відповідачеві чи виконувати щодо нього інші зобов`язання.

Згідно з частиною третьою статті 150 ЦПК України види забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Не допускається вжиття заходів забезпечення позову, які за змістом є тотожними задоволенню заявлених позовних вимог, якщо при цьому спір не вирішується по суті (ч.10 ст. 150 ЦПК України)

При розгляді заяви про забезпечення позову суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову; з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Тлумачення статей 152, 153 ЦПК України свідчить, що при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності заявлених вимог щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку з вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками судового процесу. Суд повинен враховувати інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Заходи забезпечення позову застосовуються для того, щоб гарантувати виконання можливого рішення суду і повинні застосовуватися лише в разі необхідності, оскільки безпідставне звернення до таких дій може спричинити порушення прав та законних інтересів інших осіб чи учасників процесу.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен співвідносити негативні наслідки від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати внаслідок невжиття цих заходів.

Необхідність застосування заходів забезпечення випливає з фактичних обставин справи, які свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цього заходу призведе до утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову.

Подібних висновків дійшла Велика Палати Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 381/4019/18 та у постанові від 15 вересня 2020 року у справі №753/22860/17

Сукупний аналіз даних положень законодавства дає підстави вважати, що при вирішенні питання про застосування заходів забезпечення позову, суд повинен, крім іншого, з`ясувати відомості про особу відповідача та про належність йому майна, про накладення арешту на яке просить інша сторона або щодо якого інша особа просить не вчиняти певні дії.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображена в структурі статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Зокрема, необхідно, щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між

застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Судом першої інстанції встановлено, що предметом зустрічного позову ОСОБА_2 у даній справі є визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя. При цьому позивач також просить припинити за ним право спільної сумісної власності на спірну квартиру та стягнути з відповідача грошову компенсацію за частину квартири.

Звертаючись до суду із заявою про вжиття заходів забезпечення позову, ОСОБА_2 посилався на те, що сторонами під час перебування у шлюбі було придбано спірну квартиру АДРЕСА_2 у спільну часткову власність. В подальшому, після розлучення позивачем за зустрічним позовом було переписано належну йому частку квартири, шляхом укладення договору купівлі-продажу, за яким ОСОБА_4 не виконала свої зобов`язання та не передала кошти в рахунок отриманого права власності на частку квартири позивача.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд не установлює прав та обов`язків сторін, а лише на підставі викладених обставин і наявних доказів, переконавшись, що поза розумним сумнівом дійсно є підстави уважати про наявність спору, застосовує заходи забезпечення позову.

Судом першої інстанції під час розгляду заяви представника ОСОБА_1 були дотримані зазначені вимоги.

Умовою застосування заходів забезпечення позову є достатньо обґрунтоване припущення, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача. Гарантії справедливого суду діють не тільки під час розгляду справи, але й під час виконання судового рішення. Зокрема тому, розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд повинен врахувати, що вжиття відповідних заходів може забезпечити належне виконання рішення про задоволення позову у разі ухвалення цього рішення, а їх невжиття, - навпаки, ускладнити або навіть унеможливити таке виконання.

Як вбачається з вимог заяви про забезпечення позову, позивач просив забезпечити позов шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_2 .

При розгляді заяви про забезпечення позову суд першої інстанції встановив, що між сторонами існує спір щодо права власності на квартиру АДРЕСА_2

Крім того слід звернути увагу, що матеріали справи містять первісну позовну ОСОБА_1 про поділ спільного сумісного майна подружжя у вигляді автомобіля Honda Civic 5D шляхом компенсації вартості частини автомобіля.

Враховуючи встановлені судом фактичні обставини справи, розмір позовних вимог, а також те, що об`єкти нерухомого майна на які накладено заборону щодо вчинення реєстраційних дій є безпосереднім предметом спору, а у сторін склалися неприязні відносини у зв`язку із поділом майна, суд першої інстанції правильно забезпечив позов шляхом заборони відчуження спірної квартири, що є більш відповідним, а ніж заявлені ОСОБА_2 способи забезпечення позову, які можуть невиправдано обмежити права відповідача щодо спірного майна.

Зазначений спосіб є співмірним із заявленими позовними вимогами щодо необхідності застосування заходів забезпечення, які випливають з фактичних обставин справи та свідчать про наявність підстав вважати, що незастосування цих заходів призведе до ускладнення чи унеможливлення виконання рішення суду в разі задоволення позову, що в силу положень статей 149-153 ЦПК України свідчить про обґрунтованість поданої заяви про забезпечення позову.

Доводи апеляційної скарги з приводу того, що позов забезпечено без відкриття провадження за зустрічною позовною заявою, не впливають на правильність висновків, до яких прийшов суд під час вирішення питання про забезпечення позову, крім того процесуальний закон допускає таке забезпечення на будь-якій стадії розгляду справи, навіть до подання позову до суду.

Інші доводи апеляційної скарги стосуються питань, які підлягають вирішенню під час розгляду спору по суті позовних вимог та зводяться до незгоди з оскаржуваними судовими

рішеннями через тлумачення процесуального законодавства на свою користь, а також не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

За наведених обставин судом першої інстанції на законних підставах частково задоволено заяву про забезпечення позову та з врахуванням характеру спірних правовідносин, підстав та предмету позову заборонено вчиняти дії, спрямовані на відчуження спірної квартири АДРЕСА_3 .

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає, що забезпечення позову є лише тимчасовим обмеженням і його застосування з огляду на застосований вид не буде порушувати майнові права відповідача.

Апеляційний суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін, підстав для відшкодування, зміни або перерозподілу судових витрат у відповідності до ст.141 ЦПК України не має.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Попова В. Г. залишити без задоволення.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 09 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 21 січня 2025 року.

Судді: