ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/474/25 Справа № 183/2932/24 Суддя у 1-й інстанції - Майна Г. Є. Суддя у 2-й інстанції - Максюта Ж. І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2025 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:

головуючого судді - Максюти Ж.І.

суддів: - Космачевської Т.В., Халаджи О.В.

розглянувши в порядку спрощеного провадження в м. Дніпро апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 липня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення неустойки, -

В С Т А Н О В И Л А:

29 березня 2024 року позивач ОСОБА_1 звернулася до суду із вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилалась на те, що в порушення положень ЦК України, ЗУ «Про залізничний транспорт», ЗУ «Про захист прав споживачів» та інших актів законодавства, грошові кошти за повернуті нею квитки на потяг Перемишль Дніпро Головний, були їй повернуті несвоєчасно (поза 30-денним строком), з затримкою у 73 дні, у зв`язку з чим відповідач має сплатити на її користь суму неустойки в розмірі 4 117,32 грн. Зазначену суму, а також витрати на правову допомогу в розмірі 8 750,00 грн. позивач просить стягнути з відповідача на її користь.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 липня 2024 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення неустойки відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилалася на незаконність та необґрунтованість рішення суду, на неправильне застосування судом норм матеріального права, просила його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

За правилами ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга розглядається апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).

Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що скарга підлягає задоволенню частково враховуючи наступне.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що Угодою про міжнародне пасажирське сполучення від 03.04.1951 р.(далі УМПС) передбачено строк у 180 днів для розгляду претензії, а не для повернення коштів, оскільки повернення грошових коштів за невикористані квитки є результатом розгляду претензійної заяви про їх повернення, за наслідками якого визначається, зокрема, сума повернення, в залежності від певних умов.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Обслуговування громадян залізничним транспортом здійснюється за договором перевезення та регулюється, окрім Конституції України та Закону України «Про захист прав споживачів», також ЦК України, Законом України «Про транспорт» та Законом України «Про залізничний транспорт», іншими законами та іншими нормативно-правовими актами, у тому числі Статутом залізниць України та Правилами перевезень пасажирів залізничним транспортом.

Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - це фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних із підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Згідно ст. 4 вказаного Закону, споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: 1) захист своїх прав державою; 2) належну якість продукції та обслуговування; 3) безпеку продукції; 4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); 5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; 6) звернення до суду та інших уповноважених державних органів за захистом порушених прав; 7) об`єднання в громадські організації споживачів (об`єднання споживачів).

Статтею 910 ЦК України визначено, що за договором перевезення пасажира одна сторона (перевізник) зобов`язується перевезти другу сторону (пасажира) до пункту призначення, а в разі здавання багажу - також доставити багаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання багажу, а пасажир зобов`язується сплатити встановлену плату за проїзд, а у разі здавання багажу - також за його провезення.

Укладення договору перевезення пасажира та багажу підтверджується видачею відповідно квитка та багажної квитанції, форми яких встановлюються відповідно до транспортних кодексів (статутів).

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 911 ЦК України, пасажир має право відмовитися від поїздки, повернути квиток і одержати назад повну або часткову вартість квитка - залежно від строку здавання квитка згідно з правилами, встановленими транспортними кодексами (статутами).

Статтею 920 ЦК України встановлено, що, у разі порушення зобов`язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Відповідно до ч. 2 ст. 8 ЗУ «Про залізничний транспорт» Умови та порядок організації перевезень, нормативи якості вантажних перевезень (терміни доставки, безпека перевезень, схоронність вантажів) та обслуговування пасажирів, відправників і одержувачів вантажів визначаються Статутом залізниць України, Правилами перевезень вантажів та Правилами перевезень пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України.

Пунктом 128 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 6 квітня 1998 року № 457, визначено, що повернення вартості невикористаних квитків провадиться у порядку встановленому Правилами перевезень пасажирів.

Такими Правилами перевезень пасажирів у даному випадку є Правила перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України, затверджені наказом Міністерства транспорту та зв`язку України від 27 грудня 2006 року № 1196 (надалі - Правила).

Згідно п. 19.1 зазначених Правил, повернення платежів за невикористані проїзні документи провадиться у будь-якому пункті продажу проїзних документів залізниць України з пред`явленням у касу повернення платежів проїзного документа та документа, що посвідчує особу (паспорта, військового квитка, студентського квитка, посвідчення водія, службового посвідчення).

19.6. Повернення платежів за невикористані проїзні/перевізні документи, оформлені через електронні канали зв`язку, здійснюється:

пасажиром самостійно через електронні канали зв`язку до відправлення поїзда, зазначеного у проїзному/перевізному документі;

після відправлення поїзда, але не пізніше однієї години з моменту його відправлення через квиткові каси пунктів відправлення.

В інших випадках розгляд питання про повернення платежів за невикористані проїзні/перевізні документи, оформлені через електронні канали зв`язку, здійснюється перевізником у претензійному порядку.

Кошти за невикористані проїзні/перевізні документи повертаються на рахунок власника платіжної картки.

Повернення платежів за електронні проїзні/перевізні документи, збережені на електронних носіях, у квиткових касах здійснюється після їх роздруківки пасажиром на паперовому носії.

Згідно з п. 4 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06 квітня 1998 року № 457, перевезення залізницями вантажів, пасажирів, багажу і вантажобагажу у міжнародному сполученні здійснюється відповідно до угод про залізничні міжнародні сполучення.

Так, порядок оформлення/повернення платежів за невикористані проїзні документи у міжнародному сполученні, зокрема у спорі, що розглядається судом, регламентується нормами міжнародних угод, діючих між залізничними адміністраціями країн-учасниць перевізного процесу, зокрема Угодою про міжнародне пасажирське сполучення (далі УМПС) 03.04.1951 р. (з послідуючими змінами та доповненнями), виконання якої має бути забезпечено залізницями України відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 03 квітня 1993 року № 246 «Про угоди щодо міжнародного залізничного вантажного та пасажирського сполучення».

Згідно з нормами ст. 35 УМПС визначено порядок повернення провізних платежів:

§ 1. Пасажир або відправник може отримати відповідні провізні платежі. Вимога на повернення платежів має бути підтверджена одним із учасників перевізного процесу. Претензії щодо повернення платежів приймаються перевізником у строки, встановлені статтею 44 цієї Угоди.

Параграфом § 2,3 та 4 ст. 35 УМПС визначено суми, що у разі якщо зміна умов договору перевезення відбулася з причин особистого характеру пасажира або відправника причин особистого характеру пасажира або відправника, повертається обчислена за застосованим тарифом вартості квитка.

Повернення проїзних документів у претензійному порядку на підставі письмової заяви пасажира передбачено нормами параграфу 7 статті 35 УМПС.

У відповідності до параграфу 9 ст. 35 УМПС, повернення проїзних документів, оформлених через Інтернет, відбувається в порядку, встановленому перевізником.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами, що 15 вересня 2023 року позивачем засобами дистанційного зв`язку через мобільний застосунок АТ «Укрзалізниці» було придбано три квитки на потяг № НОМЕР_1 сполученням Перемишль Дніпро Головний з датою відправлення 04 жовтня 2023 року, а саме: посадочний документ № 662-Н1-5, пасажир ОСОБА_2 , вартість квитка 2258,45 грн.; посадочний документ № 22Ю-Н1-5, пасажир ОСОБА_3 , вартість квитка 2258,45 грн.; посадочний документ № Ш24-Н1-5, пасажир ОСОБА_4 , вартість квитка 1453,27 грн.; разом було сплачено 5 970,17 грн.

У подальшому, 29 вересня 2023 року позивач, через свого представника, повернула квитки, про що відповідна заява була зареєстрована у претензійному відділі 16 жовтня 2023 року. Виданий наказ від 26 жовтня 2023 № 2587-ів на повернення сум за заявленою претензією на суму 5640,17 грн. Сума повернення за кожен повний проїзний документ складає 2148,45 грн., за дитячий проїзний документ - 1343,27 грн. Наказ направлено на оплату встановленим порядком.

Відповідно до параграфу 6 статті 43 УМПС перевізник зобов`язаний у 180-денний строк з дня заяви претензії, підтвердженої поштовим штемпелем або розпискою в отриманні претензії, розглянути претензію, дати відповідь заявнику претензії та при повному чи частковому визнанні її сплатити йому належне відшкодування.

Як вбачається із матеріалів справи, придбання квитків позивачем ОСОБА_1 було здійснено через мобільний застосунок АТ «Укрзалізниця».

Представник позивача звернувся до відповідача перевізника із претензією 29 вересня 2023 року, отже граничним днем повернення коштів за невикористані квитки, на підставі параграфу 6 статті 43 УМПС є 27 березня 2024 року, а фактичне зарахування коштів позивачу відбулося 12 січня 2024 року, тобто в строку передбачений параграфом 6 статті 43 УМПС, а тому порушення строків повернення коштів за невикористані квитки з боку відповідача відсутні.

Доводи апеляційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо відсутності підстав для задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для апелянта, власним тлумаченням норм права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Крім того, вказані доводи були предметом розгляду у суді першої інстанції та судом першої інстанції їм було надано обґрунтовану оцінку, а тому вони додатковому правовому аналізу не підлягають.

Крім того, апелянт не скористався наданими йому правами, не обґрунтував доводи апеляційної скарги, з посиланням на докази згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України, тоді як суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачений цим Кодексом випадках, а відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирішуючи даний спір, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оцінивши надані сторонами докази, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Оскаржуване рішення як таке, що відповідає нормам матеріального та процесуального права повинне бути залишене без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Відповідно до ст.141 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишаючи рішення суду без змін не змінює розподіл судових витрат.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 липня 2024 року залишити без зміню

Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає.

Судді: