ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/747/25 Справа № 243/825/21 Суддя у 1-й інстанції - Сидоренко І. О. Суддя у 2-й інстанції - Бондар Я. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2025 року м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Бондар Я.М.,

суддів Агєєва О.В., Корчистої О.І.

секретар судового засідання - Лідовська А.А.

сторони:

позивачка фізична особа-підприємець ОСОБА_1 ,

відповідачка ОСОБА_2 ,

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивачки: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 .

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в порядку спрощеного позовного провадження, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справі, апеляційну скаргу позивачки фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , від імені та в інтересах якої діє адвокат Сокольська Олеся Олександрівна, на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24 липня 2024 року, яке ухвалено суддею Сидоренко І.О. у місті Слов`янськ Донецької області та повне судове рішення складено 29.07.2024р.,

В С Т А Н О В И В

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання поновленим Договір оренди нежитлових будівель та споруд бази відпочинку батьків із дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 1 червня 2017року між орендодавцями ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та орендарем ФОП ОСОБА_1 , на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором; визнання за ФОП ОСОБА_1 право користування будівлями та спорудами бази відпочинку батьків із дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташованими за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі поновленого Договору оренди від 1 червня 2017 року, укладеного між орендодавцями ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та орендарем Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 .

В обґрунтування позовної заяви позивачка посилалася на те, що 1 червня 2017 року між орендодавцями ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 , за згодою співвласника ОСОБА_4 , та орендарем ФОП ОСОБА_1 було укладено договір оренди нежитлових будівель та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , до 30 травня 2020 року, далі за текстом база відпочинку.

У зв`язку із закінченням строку дії договору оренди від 01.06.2017 року, посилаючись на пункти 5.1.5, 9.4.3. договору, стверджувала про те, що договір підлягає автоматичній пролонгації на той же строк, зважаючи на належне виконання нею умов цієї угоди.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачкою заявлено клопотання про зміну предмета позову, за якою ФОП ОСОБА_1 просила суд 1) Визнати поновленим Договір оренди нежитлових будівель та споруд бази відпочинку батьків із дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 1 червня 2017року між орендодавцями ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та орендарем Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором; 2) визнати укладеною Додаткову угоду від 21.04.2020р. до Договору оренди від 1 червня 2017 року наступного змісту:

Громадянка України ОСОБА_3 (паспорт серії НОМЕР_1 , виданий Куйбишевським РВ ДМУ України в Донецькій області 27.11.2002р., реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ),

Громадянин України ОСОБА_5 (паспорт серії НОМЕР_3 , виданий Будьоннівським РВ ДМУ УМВС України в Донецькій області 27.01.1998р., реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ),

Громадянка України ОСОБА_2 (паспорт серії НОМЕР_5 , виданий Будьоннівським РВ ДМУ УМВС України в Донецькій області 27.01.1998р., реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 ), іменуємі в подальшому Орендодавці, з однієї сторони та ФОП ОСОБА_1 , яка діє на підставі виписки із Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців номер запису 2 029881 від 14.04.2017р., реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 , іменуєма в подальшому Орендар, з іншої сторони, уклали дану Додаткову угоду у зв`язку із закінченням строку дії Договору оренди від 1 червня 2017 року, керуючись частиною 1 статті 777 Цивільного кодексу України, про наступне:

1. Пункт 9.1. Договору оренди від 1 червня 2017 року викладається у наступній редакції:

«Даний Договір набуває чинності 1 червня 2017 року та припиняє свою чинність 30 травня 2020 року.

У разі укладання Сторонами Додаткової угоди до цього Договору у зв`язку із закінченням строку його дії, строк дії даного Договору продовжується.

Строк дії цього Договору продовжується починаючи з 31 травня 2020р. до 29 травня 2023 року включно.

2. Інші умови Договору оренди від 1 червня 2017 року, не змінені цією Угодою, залишаються чинними у тій редакції, в якій вони викладені Сторонами у Договорі оренди від 1 червня 2017 року, і Сторони підтверджують їх обов`язковість для себе.

3. Дана Угода складена українською мовою, на одній сторінці у чотирьох примірниках, кожний з яких має однакову юридичну силу.

4. Дана Угода набирає чинності з 31 травня 2020 року.

Реквізити Сторін.

Ухвалою Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24.07.2024р. залишено без розгляду позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , в частині визнання укладеною додаткової угоди від 21.04.2020 до договору оренди від 1 червня 2017 року.

ФОП ОСОБА_1 оскаржила до Дніпровського апеляційного суду вищевказану ухвалу Словянського міськрайонного суду Донецької області від 24.07.2024р. у справі №243/825/21, якою залишено без розгляду одну з її позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, предметом судового розгляду Слов`янського міськрайонного суду Донецької області стала тільки одна позовна вимога ФОП ОСОБА_1 - визнати поновленим Договір оренди нежитлових будівель та споруд бази відпочинку батьків із дітьми «Лісові котеджі «Шервуд».

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24.07.2024р. відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , за участю третіх осіб: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , про визнання поновленим договору оренди.

В апеляційній скарзі ФОП ОСОБА_1 ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позовної заяви в повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивачка зазначає, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим, судом неповно та не всебічно з`ясовані обставини справи, що мають значення для справи. Позивачка вказує в апеляції про те, що місцевим загальним судом неправильно застосовано ст.ст.526, 560, 628, 629, 764 ЦК України та не враховано положення пунктів 5.1.5, 9.4.3. договору оренди від 01.06.2017, якими сторони узгодили, що договір підлягає автоматичній пролонгації на той же строк, за умови належного виконання орендарем його умов. ФОП ОСОБА_1 стверджує про належне виконання нею, як орендарем, своїх зобов`язань за Договором оренди від 1 червня 2017 року. Також позивачка вказала на те, що ОСОБА_2 не надала жодних доказів можливості самостійно користуватися частиною об`єкта оренди, зважаючи на те, що предмет оренди - єдиний майновий комплекс, призначений для здійснення діяльності готелів та подібних об`єктів нерухомості тимчасового розміщення, надання послуг харчування, який співвласники тривалий час надають в оренду. При цьому, після 01.06.2020р. та на час вирішення спору позивачка користується базою відпочинку, яка є предметом договору оренди від 01.06.2017, про що не заперечують співвласники, яким належать частки у розмірі 75% об`єкта нерухомості. ФОП ОСОБА_1 стверджує, що тривале не вирішення цієї цивільної справи судом першої інстанції (майже 3 роки) зумовило її звернення за судовим захистом своїх прав, як орендаря, в межах вже іншої цивільної справи №243/4182/23 та доведення права користування базою відпочинку на наступний трирічний строк із 30.05.2023 р. до 29.05.2026р. Також апелянт акцентує на тому, що справа розглянута Слов`янським міськрайонним судом Донецької області за відсутності ОСОБА_4 , який не був належним чином повідомлений про час і місце слухання справи відповідно до ст.ст. 128-130 ЦПК України, що позбавило його права на належний судовий захист та надання пояснень щодо фактичних обставин справи.

Відзив на апеляційну скаргу відповідачка ОСОБА_2 обґрунтувала тим, що у ФОП ОСОБА_1 відсутнє переважне право на поновлення договору оренди; позивачка неналежно виконувала умови договору оренди від 01.06.2017р., не вносила орендну плату у визначені строки; відсутні законні підстави для примусового поновлення договору оренди від 01.06.2017р.; неналежне повідомлення третьої особи ОСОБА_4 про розгляд справи не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки він не є стороною спірних правовідносин; договір оренди від 01.06.2017р. є недійсним, оскільки укладений без належного визначення предмета спального корпусу бази відпочинку площею 611,5кв.м.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Виходячи з вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, статті 371ЦПК України щодо строку розгляду апеляційної скарги, а також зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, колегія суддів визнала неявку сторін справи в судове засідання такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Заслухавши суддю доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, заявлених позовних вимог, за наявними у справі матеріалами, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ФОП ОСОБА_1 підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції керувався ст.ст. 627, 628, 629, 631, 203, 11, 777, 76, 79, 77, 81 ЦПК України та виходив з того, що у орендодавиці ОСОБА_2 відсутнє волевиявлення на продовження дії договору оренди від 01.06.2017р. та мало місце неналежне виконання ФОП ОСОБА_1 умов договору оренди від 01.06.2017р. Також місцевий загальний суд вказав про наявність обставини припинення строку договору, на який його було укладено, та наявність заперечення орендодавця проти продовження дії договору, що означає втрату орендарем права на автоматичну пролонгацію договору.

Як вбачається з матеріалів справи, апеляційна скарга ФОП ОСОБА_1 обґрунтована тим, що справу розглянуто судом із порушенням порядку повідомлення про розгляд справи третю особу ОСОБА_4 . Третя особа ОСОБА_3 надала суду інформацію про останнє відоме місце реєстрації ОСОБА_4 ( АДРЕСА_2 ), за якою він перереєструвався як внутрішньо переміщена особа, оскільки був мешканцем м.Донецьк. Однак, незважаючи на те, що у 2022р. м.Лиман було тимчасово окуповано російськими військами, на території цього міста тривали інтенсивні бої та враховуючи повернення поштової кореспонденції позивачці та суду, яку вони направляли ОСОБА_4 , суд першої інстанції не вжив заходів з`ясування місця перебування третьої особи станом на час вирішення спору. Також суд розміщував оголошення про виклик третьої особи ОСОБА_4 із порушенням ч.11 ст.128 ЦПК України, без дотримання десятиденного строку.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року, таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

У зв`язку із цим, розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки є порушенням статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом.

Зокрема, у пункті 24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та пункті 23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України № 2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої концепції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом.

Судом встановлено, що матеріали справи не містять інформації про зареєстроване місце проживання третьої особи ОСОБА_4 , крім клопотання третьої особи ОСОБА_3 про його залучення до участі у справі в статусі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивачки.

За таких обставин, слід дійти висновку про відсутність належних та допустимих доказів обізнаності ОСОБА_4 про розгляд справи, який відбувся 24 липня 2024 року.

Одночасно відповідно до вимог ч.11 ст.128 ЦПК України судом 22 липня 2024 року о 18 год. 48 хв розміщено оголошення для ОСОБА_4 про розгляд теперішньої справи 24 липня 2024р. о 11 год. на офіційному веб-сайті судової влади України

Проте, вказане повідомлення не можна вважати здійсненим належним чином, оскільки тлумачення ч.11 ст.128 ЦПК України свідчить проте, що відповідач, третя особа, свідок лише у випадку коли зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи.

Колегія суддів наголошує, що право бути почутим є одним з ключових принципів процесуальної справедливості, яка передбачена статтею 129 Конституції України і статтею 6 Конвенції. Учасник справи повинен мати можливість захистити свою позицію в суді. Така можливість сприяє дотриманню принципу змагальності через право особи бути почутою та прийняттю обґрунтованого і справедливого рішення. Загальна концепція справедливого судочинства, яка охоплює основний принцип, згідно з яким провадження має бути змагальним, вимагає, щоб особа була поінформована про порушення справи та хід її розгляду.

Такі принципи цивільного судочинства, як рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі реалізуються, зокрема, шляхом надання особам, які беруть участь у справі, рівних процесуальних прав й обов`язків, до яких, зокрема, віднесено право знати про дату, час і місце судового розгляду справи, про всі судові рішення, які ухвалюються в справі та стосуються їхніх інтересів, а також право давати усні та письмові пояснення, доводи та заперечення.

Враховуючи викладене, із матеріалів справи вбачається, що справа в суді першої інстанції була розглянута 24 липня 2024 року за відсутності третьої особи ОСОБА_4 , який не був належним чином повідомлений про час і місце слухання справи відповідно до статей 128-130 ЦПК України.

В апеляційній скарзі заявниця указує на неналежне повідомлення третьої особи ОСОБА_4 про розгляд справи судом першої інстанції, що позбавило його права на належний судовий захист та надання пояснень щодо фактичних обставин справи.

За таких обставин доводи апеляційної скарги про неналежне повідомлення ОСОБА_4 про розгляд справи в cуді першої інстанції є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження.

Як вбачається з виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та осіб-підприємців та громадських формувань, основним видом економічної діяльності позивачки ФОП ОСОБА_1 є діяльність готелів і подібних засобів тимчасового розмішування.

Згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 10 січня 2008 року, виданого Святогірською міською радою та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10 січня 2008 року, ОСОБА_2 на праві власності належить1/4 частка нежитлових будівель та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10 січня 2008 року, виданого Святогірською міською радою та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10 січня 2008 року, ОСОБА_5 на праві власності налеспжить1/4 частка нежитлових будівель та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 16.11.2021р. у справі №243/4444/21 за позовною заявою ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання особистою приватною власністю та розподіл спільного майна подружжя та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про визнання особистою приватною власністю та розподіл спільного майна подружжя, яке набуло чинності, визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/4 частину бази відпочинку та визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/4 частину бази відпочинку.

Як вбачається із Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 10 січня 2008 року, виданого Святогірською міською радою та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 10 січня 2008 року, ОСОБА_3 на праві власності належить1/2 частка нежитлових будівель та споруд бази відпочинку батьків з дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

При цьому, 1/2 частки бази відпочинку - спільна сумісна власність ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , оскільки придбана у період перебування у шлюбі за спільні кошти. 21 грудня 2004 року за договором купівлі-продажу на ім`я ОСОБА_3 було придбано нерухоме майно - 15/100 часток приміщення та споруд дитячого оздоровчого табору « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що знаходиться у АДРЕСА_1 , розташованих на земельній ділянці Святогірської міської ради.

1 червня 2017 року між орендодавцями ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_2 та орендарем ФОП ОСОБА_1 було укладено договір оренди бази відпочинку строком до 30.05.2020 року. Відповідно до п. 1.1 вищевказаного договору оренди, орендодавці передають, а орендар приймає в строкове платне користування без права викупу будівлі і споруди, зазначені в цьому договорі, для досягнення мети оренди і зобов`язується оплачувати орендодавцям орендну плату. Згідно з п. 2.1 Договору оренди, об`єкт оренди передається орендарю для здійснення діяльності готелів і подібних засобів тимчасового розміщення та надання послуг харчування.

ОСОБА_4 , як співвласник бази відпочинку, надавав згоду ОСОБА_3 на укладання Договору оренди від 1 червня 2017 року. В підтвердження матеріали справи містять копію письмової згоди ОСОБА_4 від 10.05.2017р. (на укладання договору оренди).

Колегією суддів встановлено, що у свідоцтвах про право власності на нерухоме майно від 10.01.2008р. немає інформації про спальний корпус Ш-2, в той час як у Договорі оренди від 1 червня 2017 року його площа становить 611,5 кв.м.

Водночас на підставі даних, розміщених у Реєстрі дозвільних документів до 06.07.2020 на Порталі державної електронної системи у сфері будівництва, колегією суддів встановлено, що Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Донецькій області була зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації на підставі заяви №5626 від 22.04.2013р. відповідно до якої: поштова/будівельна адреса об`єкта - АДРЕСА_1 ; найменування згідно проекту будівництва - будівництво спального корпусу на території бази відпочинку батьків з дітьми; техніко-економічні показники загальна площа об`єкту - 611.5кв.м.; вид будівництва - нове будівництво; документ, що засвідчує право власності чи користування земельною ділянкою - договір оренди сер.-номер 68 дата 02.11.2009; найменування підрядника - ТОВ «Центр покрівлі "Домобуд»( ); проектувальник ОСОБА_6 сер. АА № сертифікату 000087.

Керуючись ст.41 Конституції України, ст 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч.1 ст.317, ч.1, ч.2 ст 319, ч.1 ст.328, ч.2 ст.331 ЦК України, ст 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», колегія суддів робить висновок, що ОСОБА_2 , як й інші співвласники, уклавши із ФОП ОСОБА_1 . Договір оренди від 1 червня 2017 року, надали орендарю в користування обєкт нерухомості, право власності на яке, включаючи спальний корпус Ш-2 площею 611,5 кв.м., правомірно набули.

21 квітня 2020 року у зв`язку із закінченням строку дії вищевказаного договору оренди ФОП ОСОБА_1 направила орендодавцям проект додаткової угоди від 21.04.2020 року до договору оренди від 01.06.2017 року, якою запропонувала строк дії договору оренди продовжити з 31.05.2020 року до 29.05.2023 року включно. За наслідками розгляду пропозиції ФОП ОСОБА_1 орендодавці ОСОБА_3 та ОСОБА_5 погодилися укласти додаткову угоду від 21.04.2020 року до договору оренди від 01.06.2017 року. ОСОБА_4 , як співвласник бази відпочинку, теж надавав згоду на продовження дії угоди. В підтвердження матеріали справи містять копію його письмової згоди від 05.05.2020р.

Відповідно до відповіді ОСОБА_2 від 30 квітня 2020 року ФОП ОСОБА_1 на лист щодо укладання додаткової угоди від 21.04.2020 року до договору оренди від 1 червня 2017 року, згідно якої ОСОБА_2 зазначає, що вона ніколи не підписувала та не передавала ФОП ОСОБА_1 в орендне користування нерухоме майно - комплекс нежитлових будівель та споруд, на період з 01.06.2017 року по 30.05.2020 року; ніколи не дозволяла ФОП ОСОБА_1 передавати комплекс нежитлових будівель та споруд стороннім особам, та ніколи не уповноважувала на вчинення таких дій інших осіб. Станом на сьогодні (30.04.2020 року) користування ФОП ОСОБА_1 нерухомим майном - комплексом нежитлових будівель та споруд бази відпочинку батьків з дітьми « ІНФОРМАЦІЯ_2 » є незаконним, та таким що порушує права ОСОБА_2 як співвласника цього майна, у зв`язку з чим вона неодноразово зверталась до прокуратури та поліції з заявою про протиправні дії. ОСОБА_2 за будь-яких умов та обставин не має намірів передавати будь-кому в користування належну їй частку у комплексі нежитлових будівель та споруд, відтак не вбачає підстав для задоволення пропозиції ФОП ОСОБА_1 про укладення додаткової угоди до договору оренди. Крім того, ОСОБА_2 вимагала припинення усіх незаконних дій пов`язаних з користуванням комплексом нежитлових будівель та споруд, та повернути належну їй частку.

Судом встановлено, що після 01.06.2020р. ФОП ОСОБА_1 продовжувала використовувати бази відпочинку у своїй господарській діяльності.

Отже, предметом позову у справі виступає матеріально-правова вимога про визнання поновленим в судовому порядку договору оренди нежитлових будівель та споруд бази відпочинку батьків із дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , укладеного 1 червня 2017року, на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.

Підставою позову позивачка визначила наявність у неї права на автоматичну пролонгацію договору оренди на той же строк, зважаючи на норми ст.ст.526, 560, 628, 629, 764 ЦК України, положення пунктів 5.1.5, 9.4.3. договору оренди від 01.06.2017, належне виконання умов договору, продовження використання бази відпочинку після 01.06.2020р., про що не заперечують співвласники, яким належать частки об`єкта нерухомості у розмірі 75%, а також обставина того, що база відпочинку є єдиним майновим комплексом, який належить декільком співвласникам, які через це не можуть нею окремо один від одного користуватись.

Предметом доказування у даній справі є наявність підстав для визнання поновленим договору оренди бази відпочинку.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, колегія суддів вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з огляду на таке.

Частиною 1 ст.202 Цивільного кодексу України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами, як передбачено ст. 629 ЦК України

Строком договору, відповідно до ст. 631 ЦК України є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.

Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

У статті 764 ЦК України передбачено, що якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Статтями 526, 560 ЦК України визначено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином та у термін, встановлений договором. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається.

В судовому засіданні місцевим загальним судом встановлено, що 1 червня 2017 року між орендодавцями ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та орендарем ФОП ОСОБА_1 укладено договір оренди. Відповідно до п.1.1. Договору оренди від 01.06.2017 орендодавці передають, а орендар приймає у строкове платне користування без права викупу будівлі та споруди, визначені у цьому договорі, для досягнення мети оренди і зобов`язується оплачувати орендодавцям орендну плату. Будівлі та споруди, визначені у цьому договорі, для досягнення мети оренди іменуються в подальшому «об`єкти оренди».

Пунктами 1.2-1.4. договору оренди від 01.06.2017 визначено, що об`єктами оренди є будівлі та споруди бази відпочинку батьків із дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з п.2.1. договору оренди від 01.06.2017 об`єкти оренди передаються орендатору для здійснення діяльності готелів і подібних будівель тимчасового розміщення та надання послуг харчування.

Відповідно до п.9.1. договору оренди від 01.06.2017 даний договір набуває чинності 01 червня 2017 року та припиняє свою дію 30 травня 2020 року.

У пунктах 5.1.5, 9.4.3. договору оренди від 01.06.2017 сторони узгодили, що договір підлягає автоматичній пролонгації на той же строк, за умови належного виконання орендарем його умов.

Відповідно до умов договору оренди від 01 червня 2017 року орендар ФОП ОСОБА_1 використовує об`єкти оренди у своїй господарській діяльності.

Як вже зазначалося стаття 764 ЦК України передбачає таку правову конструкцію, як поновлення договору найму, яка зводиться по суті до автоматичного продовження попередніх договірних відносин на той самий строк без укладення нового договору за умови, по-перше, що наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, та, по-друге, відсутні заперечення наймодавця протягом одного місяця.

Судом встановлено, що у пунктах 5.1.5, 9.4.3. договору оренди від 01.06.2017р. сторони узгодили, що Договір підлягає автоматичній пролонгації на той же строк, за умови належного виконання орендарем його умов.

З викладеного вбачається, що договір оренди бази відпочинку від 01.06.2017р. містить умову про поновлення його на новий строк із визначенням однієї передумови такого поновлення - належного виконання орендарем його умов.

Колегією суддів враховуються умови договору оренди від 01.06.2020р., якими сторони врегулювали порядок, строки, розмір орендної плати.

Згідно з п.6.1. договору оренди від 01.06.2017р. за користування обєктами оренди орендатор сплачує орендодавцям щомісячну орендну плату у розмірі 4000,00грн. (чотири тисячі гривень 00 копійок) без ПДВ. Орендна плата за кожен наступний місяць визначається шляхом корегування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції.

Відповідно до п.6.3. договору оренди від 01.06.2017р. орендна плата нараховується орендатором щомісячно у розмірі, визначеному в п.6.1. цього договору, не пізніше 15 числа місяця, наступного за місяцем, за який вноситься орендна плата.

Нараховану орендну плату орендодавці можуть отримувати у орендаторя за актом приймання-передачі матеріальних цінностей.

У разі оплати орендатором орендної плати у безготівковій формі, орендна плата перераховується на рахунки орендодавців, визначені у цьому договорі.

Згідно з п.6.4. Договору оренди від 01.06.2017р. орендна плата оплачується орендатором у такому порядку: Ковтун О.М. частини орендної плати, Шиліній О.Б. частини орендної плати, ОСОБА_5 частини орендної плати.

Пунктом 6.5. Договору оренди від 01.06.2017р. передбачено, що нарахування та оплата орендної плати починається з дати підписання акта приймання-передачі об`єктів оренди.

Зобов`язання орендаря зі сплати орендної плати припиняються в день підписання акта приймання-передачі (повернення) об`єктів оренди від орендатора орендодавцям.

Судом встановлено, що договір оренди від 01.06.2017р. не містить даних про поточні банківські рахунки ні орендодавців, ні орендаря.

Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з частинами 1, 2, 4 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до ч.1 ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Суд апеляційної інстанції, перевіряючи зазначені у позовній заяві доводи про належне виконання зобов`язань орендарем щодо оплати за договором оренди від 01.06.20117р., дослідив докази, надані позивачкою, серед яких 1) копія звернення ФОП ОСОБА_1 від 17.11.2021р. до ОСОБА_2 про повідомлення реквізитів поточного банківського рахунку для перерахування орендної плати і копії поштових документів про надіслання відповідачці цього листа: 2) копії документів у господарській справі № 905/2140/21 за позовом ФОП ОСОБА_2 до ФОП ОСОБА_1 , треті особи: ФОП ОСОБА_5 , ФОП ОСОБА_3 , про стягнення із ФОП ОСОБА_1 суми орендної плати у розмірі 36 000,00грн і копії поштових документів про їх надіслання; 3)копія платіжного доручення №43 від 07.02.2022р. на суму 54 664,39 грн. із призначенням платежу: орендна плата за період з 01.06.2017р. по 31.12.2021р. згідно з договору б/н від 01.06.2017р.

Поряд з цим, судом встановлено, що в листі від 30.04.2020р. ОСОБА_2 вказала, що не підписувала договір оренди від 01.06.2017р. Судом також встановлено, що відповідно до листа ОСОБА_2 від 30.04.2020р. не вбачається, що орендодавець висловлювала незгоду із істотними умовами договору оренди від 01.06.2017р. або обґрунтовувала відмову від укладання додаткової угоди посиланням на незгоду із сумою орендної плати або на неотримання орендної плати.

Судом враховано, що обґрунтування у листі від 30.04.2020р. незгоди ОСОБА_2 укласти додаткову угоду зводилося лише до не підписання нею самого договору оренди від 01.06.2017р.

Колегія суддів погоджується з твердженням позивачки про те, що саме це міркування відповідачки зумовило не звернення до ФОП ОСОБА_1 за орендною платою.

Таким чином, судом апеляційної інстанції встановлено відсутність порушень ФОП ОСОБА_1 зобов`язань за договором оренди від 1 червня 2017 року в частині здійснення оплати відповідачці.

Аналогічні висновки зроблено Дніпровським апеляційним судом у постанові від 24 вересня 2024 року за наслідками розгляду цивільної справи № 243/4844/20 за позовом співпозивачів ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ФОП ОСОБА_1 до відповідачки ОСОБА_2 , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивачів - ОСОБА_4 , про визнання укладеною додаткову угоду від 21 квітня 2020 року до Договору оренди від 01 червня 2017 року - будівель та споруд бази відпочинку батьків із дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .

Доводи відповідачки, стосовно того, що вона планувала самостійно користуватися базою відпочинку оцінюються судом критично. Подібного висновку дійшов й Дніпровський апеляційний суд у постанові від 24 вересня 2024 року у справі № 243/4844/20, оскільки:

Як було вже встановлено судом предмет договору оренди від 01.06.2017р. нежитлові будівлі та споруди бази відпочинку батьків із дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташовані за адресою: АДРЕСА_1 .

Зважаючи на це, позивачка стверджувала про те, що, відсутня технічна можливість виділення часток співвласників та/або визначення між співвласниками порядку користування базою відпочинку таким чином, щоб один із співвласників ОСОБА_2 із часткою 25% користувався нерухомістю окремо від інших співвласників, яким належать частки у розмірі 75%, враховуючи вартість кожного з об`єктів нежитлових будівель та їх цільове призначення.

Під час вирішення спору ОСОБА_2 не надала доказів в спростування вищевказаного факту, а тому, судом констатується не доведення відповідачкою можливості самостійно користуватися частиною бази відпочинку.

Отже, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи, не ґрунтується на наявних у справі доказах, ухвалене з порушенням норм матеріального права, які підлягають застосуванню, місцевий загальний суд не дослідив наявні у справі докази і не надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, неправильно встановив обставини справи.

Враховуючи факт того, що у відповідачки протягом строку дії договору оренди від 01.07.2017р. були відсутні заяви про порушення орендарем його умов; незгода відповідачки продовжити орендні правовідносини із ФОП ОСОБА_1 зводилась до безпідставного заперечення існування орендних правовідносин за договором оренди від 01.07.2017р. через його неукладеність; відповідачка не довела можливість самостійно користуватися частиною об`єкта оренди; орендарка не порушувала зобов`язання за договором оренди від 01.06.2017р. в частині здійснення орендної плати; договір оренди від 01.06.2017р. містить умову про поновлення його на новий строк із визначенням однієї передумови такого поновлення - належного виконання орендарем його умов; орендарка до закінчення строку дії договору із дотриманням розумного строку повідомила орендодавців про свій намір скористатися правом на укладення договору на новий строк і додала до заяви проект додаткової угоди про поновлення договору оренди від 01.06.2017р.; орендарка продовжує користуватись базою відпочинку на час вирішення спору та її права, як і права орендодавців потребують судового захисту, про що свідчить спір у цивільній справі №243/4182/23; суд дійшов висновку про наявність у ФОП ОСОБА_1 права на поновлення договору оренди бази відпочинку.

За таких обставин, оскільки позов ФОП ОСОБА_1 про визнання поновленим договору оренди знайшов своє підтвердження під час апеляційного перегляду та є обґрунтованим, позовна вимога підлягала задоволенню.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Інші доводи учасників процесу, їх письмові пояснення, подані до матеріалів справи документи та надані усні пояснення представників сторін були ретельно досліджені судом, і наведених вище висновків суду не спростовують.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

За таких обставин рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову не відповідає матеріалам справи, ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, та з порушенням норм матеріального і процесуального права, а відтак відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позовної вимоги.

За змістом підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України у постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування або зміни судового рішення; та розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Тому, в силу ст.141 ЦПК України колегія суддів вважає необхідним стягнути із відповідачки на користь позивачки понесені нею судові витрати за подачу позову та за подачу апеляційної скарги, так як вони документально підтверджені, а саме: за подання позову у розмірі 2270 грн. та за подання апеляції у розмірі 3405,00 грн.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В

Апеляційну скаргу року фізичної особи-підприємиці ОСОБА_1 , на рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24 липня 2024 року у справі №243/825/21 задовольнити.

Рішення Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 24 липня 2024 року у справі №243/825/21 скасувати. Прийняти постанову.

Позовну заяву фізичної особи-підприємиці ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання поновленим договору оренди від 1 червня 2017 року задовольнити.

Визнати поновленим Договір оренди нежитлових будівель та споруд бази відпочинку батьків із дітьми «Лісові котеджі «Шервуд», розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , укладений 1 червня 2017року між орендодавцями ОСОБА_3 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ), ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 ), ОСОБА_5 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_4 ) та орендарем Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 ), на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором.

Стягнути із ОСОБА_2 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_6 ) на користь фізичної особи-підприємиці ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_7 ) судові витрати за подання позову у розмірі 2270 грн. та за подання апеляції у розмірі 3405,00 грн.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повного тексту судового рішення.

Повний текст постанови складено 20 січня 2025 року.

Головуючий

Судді