Справа № 170/538/24 Головуючий у 1 інстанції: Матвійчук С. П.
Провадження № 22-ц/802/96/25 Доповідач: Бовчалюк З. А.
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2025 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - судді Бовчалюк З.А.,

суддів - Здрилюк О.І., Карпук А.К.,

з участю секретаря судового засідання Власюк О.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, виданого у межах цивільної справи № 170/538/24 за заявою ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення з ОСОБА_1 аліментів на утримання неповнолітньої дитини, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Шацького районного суду Волинської області від 22 жовтня 2024 року,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

Заяву обґрунтовує тим, що 20 серпня 2024 року Шацьким районним судом Волинської області було видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання малолітньої дитини ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_4 , але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 01 серпня 2024 року до досягнення дитиною повноліття.

З 25.05.2022 ОСОБА_1 був мобілізований до лав ЗСУ. По теперішній час він проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 , а тому не з власної волі не проживає із сім`єю. В/ч НОМЕР_1 перебуває безпосередньо на лінії зіткнення, що підтверджується довідкою № 8733/А від 18.08.2024. Перебуваючи в ЗСУ ОСОБА_1 не може належним чином реалізувати свої батьківські обов`язки, однак матеріально забезпечує сім`ю саме він. Через те, що заявник не проживає разом із сім`єю іноді виникають конфлікти.

На думку заявника, звернення ОСОБА_2 з заявою про стягнення аліментів є ніщо інше, як зловживання правами. На даний момент ОСОБА_1 отримує заробітну плату близько 60 - 100 тис. грн. ОСОБА_1 регулярно відправляє кошти дружині на потреби сім`ї, однак досить часто вона використовує їх на власні забаганки, через що і виникають конфлікти. Отже ОСОБА_2 ввела суд в оману щодо того хто реально утримує сім`ю та щодо причин через які ОСОБА_1 не проживає разом із сім`єю.

Посилається на те, що він регулярно переводить кошти на потреби сім`ї. Здебільшого переказ коштів здійснює на картковий рахунок ОСОБА_2 . Сума цих коштів може бути різна від 10 тис. грн на місяць до 40 - 45 тис. грн, що підтверджується випискою (інформацією про окремі операції) за період з січня 2024 року по теперішній час.

Зважаючи на те, що ОСОБА_1 фінансово забезпечує сім`ю та дитину, сума цих коштів нерідко є значно вищою за розмір максимально допустимого розміру аліментів, тому він вважає що немає необхідності у примусовому стягнення аліментів, а судовий наказ виданий Шацьким районним судом Волинської області від 20.09.2024 необхідно визнати таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Шацького районного суду Волинської області від 22 жовтня 2024 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, у якій покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить її скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення заяви.

Відзиву на апеляційну скаргу стягувач не подавала.

Сторони по справі, будучи належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились. Про причини неявки апеляційний суд не повідомили.

Колегія суддів вважає можливим проводити розгляд справи за відсутності учасників справи відповідно до вимог ст. 372 ЦПК України, оскільки їх неявка в судове засідання апеляційної інстанції не перешкоджає розгляду справи.

У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи фіксування судового засідання у відповідності до вимог ст. 247 ЦПК України не здійснюється.

За змістом частин 4 та 5 ст. 268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляд справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

Датою прийняття постанови у цій справі є 20 січня 2025 року - дата складення повного судового рішення.

Згідно з частинами 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

З матеріалів справи вбачається, що 20 серпня 2024 року Шацьким районним судом Волинської області виданий судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 , на користь ОСОБА_2 , аліменти на утримання малолітньої дитини: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) ОСОБА_1 , але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісяця, починаючи з 01 серпня 2024 року до досягнення дитиною повноліття.

Звертаючись до суду з цією заявою, ОСОБА_1 свої вимоги мотивував тим, що з 25.05.2022 він був мобілізований до лав ЗСУ. По теперішній час він проходить службу у військовій частині НОМЕР_1 , а тому не з власної волі не проживає із сім`єю. В/ч НОМЕР_1 перебуває безпосередньо на лінії зіткнення, що підтверджується довідкою № 8733/А від 18.08.2024. Перебуваючи в ЗСУ ОСОБА_1 не може належним чином реалізувати свої батьківські обов`язки, однак матеріально забезпечує сім`ю саме він. Через те, що заявник не проживає разом із сім`єю іноді виникають конфлікти. На думку заявника, звернення ОСОБА_2 із заявою про стягнення аліментів є ніщо інше як зловживання правами. На даний момент ОСОБА_1 отримує заробітну плату близько 60 - 100 тис. грн. ОСОБА_1 регулярно відправляє кошти дружині на потреби сім`ї, однак досить часто вона використовує їх на власні забаганки, через що і виникають конфлікти. Отже ОСОБА_2 ввела суд в оману щодо того хто реально утримує сім`ю та щодо причин через які ОСОБА_1 не проживає разом із сім`єю. ОСОБА_1 регулярно переводить кошти на потреби сім`ї. Здебільшого переказ коштів здійснює на картковий рахунок ОСОБА_2 . Сума цих коштів може бути різна від 10 тис. грн на місяць до 40 - 45 тис. грн, що підтверджується випискою (інформацією про окремі операції) за період з січня 2024 року по теперішній час.

Згідно зі ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Відповідно до ч.5 ст.183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.

Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви (ч.1 ст.191 СК України).

Згідно з п.4 ч.1 ст.161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, якщо заявлено вимогу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб.

За положеннями ст.160 ЦПК України та ст.3 Закону України «Про виконавче провадження» судовий наказ є особливою формою судового рішення та одночасно виконавчим документом.

Як визначено ст.170 ЦПК України, боржник має право протягом 15 днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до п.4, 5 ч.1 ст. 161 цього Кодексу, тобто щодо стягнення аліментів.

У разі видачі судового наказу відповідно до п.4 ч.1 ст.161 цього Кодексу боржник має право звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів, а за п. 4 і 5 ч.1 ст.161 ЦПК України, судовий наказ може бути переглянуто за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V цього Кодексу.

Відповідно до норм ст.173 ЦПК України суд може внести виправлення до судового наказу, визнати його таким, що не підлягає виконанню, або відстрочити або розстрочити виконання судового наказу в порядку, встановленому статтями 432, 435 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 432 ЦПК України передбачено, що суд, який видав виконавчий лист, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню.

Зі змісту ч. 2 ст. 432 ЦПК України слідує, якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, суд визнає виконавчий лист таким, що не підлягає виконанню повністю або частково.

Водночас словосполучення «або з інших причин» не стосується припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню, а є іншими причинами, наприклад, в апеляційному чи касаційному порядку скасовано чи змінено рішення суду, або ж у зв`язку з нововиявленими обставинами, а виконавчий лист ще не виконаний.

Матеріально-правові підстави для припинення цивільно-правових зобов`язань передбачені главою 50 розділу 1 книги п`ятої ЦК і можуть припинятися, зокрема, внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припиненням зобов`язання переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання.

Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема, видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.

Отже, сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа або наявності інших обставин, які зумовлюють необхідність установлення питань виконання судового рішення.

Проаналізувавши матеріали справи, доводи заяви та наведені норми закону, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції, що твердження боржника про те, що у нього відсутній обов`язок сплачувати аліменти, починаючи з дня подачі заяви стягувачем, не доведені і не можуть бути підставою для визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.

Законодавцем визначено підстави припинення обов`язку зі сплати аліментів на підставі судового рішення.

Разом з тим ч. 1 ст. 10 СК України передбачено, що якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими нормативно правовими актами або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону).

Статтею 273 СК України визначено, що якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати.

Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у ст.267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення.

У цьому випадку саме на суд покладено обов`язок встановити, з яких підстав може бути визнано виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню. Суд повинен вирішувати ці питання з урахуванням певних обставин справи, дотримуючись балансу інтересів обох сторін виконавчого провадження.

Отже, до підстав для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, відносяться випадки, коли немає матеріальної передумови для виконання рішення, тобто об`єктивно відсутній обов`язок боржника, або ж випадки видачі виконавчого документа, коли його не треба було видавати, тобто випадки помилкової видачі виконавчого листа, або випадки, коли після видачі виконавчого документа був змінений зміст рішення.

Доводи ж боржника про відсутність у нього обов`язку сплачувати аліменти на дитину у зв`язку з тим, що ним належним чином виконувались батьківські обов`язки і щомісячно ним пересилалися кошти, не заслуговують на увагу, оскільки надання добровільно коштів боржником не позбавляє сторону, з ким проживає дитина, права звернення до суду з позовом чи з заявою про стягнення аліментів.

Наведені боржником обставини не можуть слугувати підставою для звільнення його від сплати аліментів, оскільки не скасовує обов`язку боржника сплачувати аліменти на дитину, які стягнуті судовим рішенням, та не звільняють його від цього зобов`язання.

За змістом глави 15 СК України право на звернення до суду із позовом/заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів належить особі, з якою проживає дитина, та є безумовним, тобто таким, що не обтяжено необхідністю існування жодної умови чи то дотримання якогось порядку. Тобто, таке право є абсолютним, належить особі, з якою проживає дитина та яка забезпечує умови її проживання та не ставиться в залежність від розірвання шлюбу.

Отже, на думку суду, добровільне виконання батьком дитини обов`язку з її утримання не може бути підставою для висновку про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, оскільки стягнення аліментів шляхом звернення до суду з заявою про видачу судового наказу є абсолютним правом стягувача незалежно від добровільного виконання платником такого обов`язку.

Таким чином, обставини, на які посилається апелянт, як на підставу визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню, не є безспірними, і підлягають оцінці та доведенню та не вказують на відсутність обов`язку боржника зі сплати аліментів.

Зважаючи на встановлені у справі обставини та наведені правові норми, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що судовий наказ виданий 20 серпня 2024 року Шацьким районним судом Волинської області, не може бути визнаний таким, що не підлягає виконанню. Водночас боржник не позбавлений права звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів або припинення стягнення аліментів у зв`язку із зміною обставин, що впливають на визначені розміри періодичних платежів, які стягуються з боржника.

Перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 є законною та обґрунтованою.

Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не містять підстав для скасування оскаржуваної ухвали. Такі доводи фактично зводяться до незгоди боржника з висновками суду першої інстанції, та є подібними доводам, які викладені у заяві, мотивована відповідь на які надана судом першої інстанції.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

На підставі наведеного, колегія суддів вважає, що ухвала суду першої інстанції постановлена з додержанням норм матеріального та процесуального права та підстави для її скасування відсутні.

Керуючись статтями 268, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Ухвалу Шацького районного суду Волинської області від 22 жовтня 2024 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду упродовж тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий-суддя:

Судді: