Номер провадження: 22-ц/813/2831/25
Справа № 496/5679/24
Головуючий у першій інстанції Пасечник М. Л.
Доповідач Лозко Ю. П.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних

справах:

головуючого - Лозко Ю.П.,

суддів: Карташова О.Ю., Назарової М.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення (виклику) учасників справи

апеляційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 16 вересня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до філії «Автомобільний дім Одеса» Приватного акціонерного товариства «Одеса-Авто» про визнання правочину недійсним,

встановив:

В серпні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з вказаним вище позовом у якому просила визнати недійсним договір № купівлі-продажу автомобіля від 22 грудня 2022 року, укладений між нею та філією «Автомобільний дім Одеса» Приватного акціонерного товариства «Одеса-Авто», згідно якого вона придбала у філії «Автомобільний дім Одеса» Приватного акціонерного товариства «Одеса-Авто» автомобіль «Mercedes Benz G 400 d» номер кузова НОМЕР_1 , номер двигуна НОМЕР_2 на загальну суму 5647926,68 грн.

Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 16 вересня 2024 року вказану вище позовну заяву повернуто ОСОБА_1 на підставі ч.3 ст. 185 ЦПК України.

В апеляційні скарзі ОСОБА_1 в інтересах якої діє адвокат Крайнюков М.М. просить скасувати ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 16 вересня 2024 року та направити справу до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження.

За доводами апеляційної скарги, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності правових підстав для повернення позовної заяви, оскільки на виконання вимог про залишення позовної заяви без руху, скаржницею надано належної якості копії документів з яких можливо дослідити увесь їх зміст.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Відповідно ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1,5,6,9,10,14,19,37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Ухвалою Одеського апеляційного суду від 13 січня 2025 року, з огляду на положення ч. 2 ст. 369 ЦПК України, розгляд цієї справи призначено в порядку письмового провадження за матеріалами, що містяться у справі, зважаючи на те, що предметом апеляційного оскарження є ухвала суду про повернення позовної заяви, право на апеляційне оскарження якої регламентовано п. 6 ч. 1 ст. 353 ЦПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню з огляду на таке.

У пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) закріплене "право на суд" разом із правом на доступ до суду, тобто право звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення Європейського суду з прав людини від 21 лютого 1975 року у справі "Ґолдер проти Сполученого Королівства", заява N 4451/70, § 36).

У своїй практиці ЄСПЛ неодноразово наголошував, що право на доступ до суду не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Держави-учасниці користуються у цьому питанні певною свободою розсуду. Проте, встановлені обмеження не повинні обмежувати доступ, наданий особам, у такий спосіб або такою мірою, що підриватимуть саму суть цього права. Крім того, обмеження буде несумісним із пунктом 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, та у разі відсутності розумного пропорційного співвідношення між застосованими засобами та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення від 17 січня 2012 року у справі "Станев проти Болгарії" (Stanev v. Bulgaria), заява N 36760/06).

Реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише формальним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішенні питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист.

У рішенні від 13 січня 2000 року у справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" (Miragall Escolano and others v. Spain, заява N 38366/97) та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" (Perez de Rada Cavanilles v. Spain) ЄСПЛ вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції.

Суд повинен реалізовувати своє основне завдання, а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів та заяв на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод. Формальний підхід суду до здійснення своїх повноважень на будь-якій стадії судового процесу може призвести до порушення права особи на справедливий судовий розгляд.

Як убачається з матеріалів справи, ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 02 вересня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху, у зв`язку з тим, що долучені до позову копії оспорюваного договору № купівлі-продажу автомобіля від 27 грудня 2022 року, додатки №2 та №3 до договору, акт № передачі транспортних засобів та їх складових частин, неналежної якості, копії виготовлені із поганою якістю роздруківки, затемнені, частина тексту на копіях відсутня, зміст наданих документів прочитати неможливо, і які усупереч вимог ст. 95 ЦПК України, не засвідчені належним чином. Всупереч вимог ДСТУ 4163:2020 "Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації", текст зазначених вище документів є нечитабельним, що ускладнює прочитання та відповідно дослідження вказаних додатків як доказів і вивчення їх судом та відповідачем, тому суд дійшов висновку про необхідність надання позивачкою якісних копій цих документів, завірених відповідно до чинного законодавства (а.с. 34-35).

На виконання вимог вказаної вище ухвали суду, представник позивачки ОСОБА_1 , адвокат Крайнюков М.М. засобами електронного зв`язку (через підсистему «Електронний суд» подав заяву до якої долучив копії таких документів: акту №; договору № купівлі-продажу автомобіля від 27 грудня 2022 року; додатку №2 до договору купівлі-продажу автомобіля № від 27 грудня 2022 року; додатку №3 до договору купівлі-продажу автомобіля № від 27 грудня 2022 року (а.с. 36-43).

Ухвалою Біляївського районного суду Одеської області від 16 вересня 2024 року позовну заяву ОСОБА_1 повернуто позивачці, на підставі ч. 3 ст. 185 ЦПК України(а.с. 47-48).

Повертаючи вказану вище позовну заяву, суд першої інстанції виходив із того, що як до позову, так і до заяви, поданої на виконання вимог ухвали суду про залишення позову без руху, позивачкою додано копії документів неналежної якості, що унеможливлює дослідження усього змісту документів, долучених до позову у якості додатків, і дійшов висновку, що позивачкою не усунуто недоліки, зазначені в ухвалі суду від 02 вересня 2024 року.

З такими висновками суду першої інстанції, колегія суддів не погоджується, з огляду на таке.

За правилами частин першої та другої статті 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Водночас, згідно з частиною першою статті 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.

Частиною першою статті 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з частиною п`ятою статті 177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів).

Разом із тим, за наявності поважних причин подання доказів можливе і на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред`явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику.

Вказана правова позиція викладена в постановах Верховного Суду від 25 січня 2021 року у справі N 201/1333/19, від 16 грудня 2020 року у справі N 379/460/17, від 06 листопада 2019 року у справі N 752/16470/16-ц, від 04 вересня 2019 року у справі N 705/1252/19.

Як убачається з тексту позовної заяви, позивачкою викладено підстави позову, тобто обставини, якими вона обґрунтовує свої вимоги, та зазначено, що оригінали доказів, які на її думку підтверджують ці обставини, знаходяться у відповідача.

Відповідно до частини першої статті 185 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 175 і 177 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня надходження до суду позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Виходячи з положень ЦПК України, статтями 175, 177 ЦПК України не встановлено вимог, яким мають відповідати докази. Крім того, аналіз наданих сторонами доказів здійснюється судом при вирішенні спору по суті, а не на стадії вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для відкриття провадження у справі або залишення позову без руху.

Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного суду від 10 квітня 2024 року у справі N 755/9389/22.

Слід зазначити, що при залишенні позовної заяви без руху, суд керувався положеннями 95 ЦПК України, що є помилковим, оскільки вимоги до форми і змісту позовної заяви та переліку документів, що до неї додаються, передбачені статями 175, 177 ЦПК України, і підставою для повернення позовної зави є саме недотримання вимог, передбачених зазначеними положеннями, а не статтею 95 ЦПК України.

Водночас суд першої інстанції не звернув уваги на те, що наслідком неподання оригіналу письмового доказу у разі наявності у суду сумніву відповідності поданої копії оригіналу є не повернення позовної заяви на підставі статті 185 ЦПК України, а невзяття такого доказу до уваги при розгляді справи по суті.

Схожа правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 19 червня 2024 року у справі N 205/10000/23.

Крім того, письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього (частина друга статті 95 ЦПК України). Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги (частина шоста статті 95 ЦПК України).

Ненадання доказу або надання доказу чи доказів, які не є належними, допустимими, достовірними та достатніми є підставою для відмови у задоволенні позову за недоведеністю, оскільки останні не будуть враховуватись судом.

Саме така правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду від 19 червня 2024 № 205/10000/23, 10 липня 2024 року №459/1507/23.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що копії документів, поданих позивачкою на підтвердження зазначених у позові обставин, є неналежної якості, що уможливлює у повній мірі дослідити зміст цих документів.

Однак, судом першої інстанції не враховано, що оригінали зазначених вище документів у позивачки відсутні, оскільки такі знаходяться у відповідача, про що зазначено у позовній заяві.

Ураховуючи наведене, на стадії вирішення питання про відкриття провадження у справі та перевірки позовної заяви на предмет її відповідності вимогам ст. ст. 175, 177 ЦПК України, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо наявності правових підстав для повернення позову з підстав, викладених в оскаржуваній ухвалі, оскільки не врахував відсутність у позивачки зазначених вище оригіналів документів, а також ту обставину, що копії цих документів з метою їх всебічного та повного дослідження, можуть бути у подальшому витребувані у відповідача, як за клопотанням позивачки, так і за власної ініціативи суду.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 379 ЦПК України однією із підстав для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 , підлягає задоволенню, а оскаржувану ухвалу суду від 16 вересня 2024 року потрібно скасувати і направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Судовий збір підлягає відшкодуванню за наслідками розгляду справи по суті.

Керуючись ст.ст.367, 374,379, 381-384 ЦПК України

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 16 вересня 2024 року скасувати, справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий Ю.П. Лозко

Судді: О.Ю. Карташов

М.В. Назарова