Справа № 490/5409/24 Головуюча у 1-й інстанції Гуденко О. А.
Провадження № 22ц/812/77/25 Доповідачка в апеляційній інстанції Ямкова О. О.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

22 січня 2025 року м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду у складі:

головуючої-судді: Ямкової О. О.,

суддів: Крамаренко Т. В., Локтіонової О. В.,

із секретарем: Носіковим І. М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_1

на рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 30 вересня 2024 року, ухваленого під головуванням судді Гуденко О. А. у місті Миколаєві зі складанням його повного тексту, по справі

за позовом

Товариства з обмеженою відповідальністю (ТОВ) «Кредитсервіс»

до ОСОБА_1

про стягнення заборгованості за договором про надання кредиту,

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2024 року ТОВ «Кредитсервіс» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 109 312 грн 71 коп. заборгованості за договором про надання кредиту.

В обґрунтування своїх вимог зазначало, що 1 грудня 2021 року між відповідачем та ТОВ «Кредитсервіс» укладено договір № 211201-008 про надання кредиту на суму 40 000 грн за допомогою використання позичальником одноразового ідентифікатора. Внаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань, на день настання виконання повного погашення кредиту, у ОСОБА_1 склалася заборгованість за тілом кредиту в розмірі 39 123 грн 80 коп. та процентами за користування кредитом в сумі 70 188 грн 91 коп., а усього на суму 109 312 грн 71 коп.

20 березня 2024 року позивачем, як кредитором, на ім`я позичальника направлена досудова вимога про необхідність виконання зобов`язань за договором шляхом погашення суми заборгованості, яка ОСОБА_1 проігнорована. Тому товариство вимушено звернутися до суду задля стягнення заборгованості та понесених ним судових витрат.

У вересні 2024 року ОСОБА_1 подав відзив на позовну заяву, в якому вважав її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки поданий позов на його думку не підтверджено належними доказами, оскільки надані позивачем паперові копії кредитного договору не дають можливості встановити, що відповідачем акцептовано саме цей кредитний договір з викладеними у ньому умовами. Вважав, що копії паперових доказів не мають братися до уваги судом, оскільки не є електронними документами, або їх копіями. Сам розрахунок заборгованості не містить підтверджень реальності господарської операції та порядок нарахування відсотків, а тому також є неналежним і недостатнім доказом. При цьому, нарахування відсотків здійснено всупереч принципам розумності та добросовісності, та є наслідком дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальнику, оскільки розмір тіла кредиту становить лише 40 000 грн. Крім того, останній щомісячний платіж за договором ним здійснено 27 серпня 2023 року, внаслідок чого нарахування відсотків за умовами договору мало припинитись після цієї дати, з подальшим правом позивача до нарахування відсотків у відповідності до положень статті 625 ЦК України. Але такі відсотки не можуть бути стягнуті з позичальника, внаслідок воєнного стану в країні. Посилався на судову практику.

Також заперечував щодо стягнення з нього витрат на правову допомогу у розмірі 7 000 грн, посилаючись на те, що справа не є складною, не потребує вивчення великого обсягу фактичних даних, а він відноситься до категорії малозабезпечених багатодітних сімей, та стягнення цієї суми обтяжить його матеріальне становище.

Клопотав про розгляд справи без його участі.

Рішенням Центрального районного суду міста Миколаєва від 30 вересня 2024 року позов ТОВ «Кредитсервіс» задоволено, ухвалено про стягнення на його користь з ОСОБА_1 109 312 грн 71 коп. загальної суми боргу за договором про надання кредиту, що складається з: простроченої заборгованості за кредитним договором у розмірі 39 123 грн 80 коп. та простроченої заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 70 188 грн 91 коп. Розподілено судові витрати та стягнуто 4 000 грн витрат на правничу допомогу.

При ухваленні рішення суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1 , посилаючись на те, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначав, що уклав кредитний договір з позивачем, однак отримав кредит у розмірі 37 000 грн, а не 40 000 грн, та здійснив погашення частини тіла кредиту у сумі 876 грн 20 коп., що безпідставно не враховано судом при визначенні розміру процентів.

Вважав розрахунок заборгованості, що складений позивачем, не належним доказом наявності у нього боргу за кредитом, так як цей розрахунок не є первинним бухгалтерським документом, та з нього неможливо підтвердити реальність господарської операції, оскільки він не надає можливості визначити коли заборгованість була переведена в прострочену та чи були внесені відповідачем платежі на погашення боргу, який порядок нарахування та розмір процентів, які нараховані.

Тому не встановивши правову природу заявленого позову, не в повному обсязі визначившись з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, суд першої інстанції дав неправильну оцінку наявним у справі доказам та безпідставно задовольнив позовні вимоги.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вважав її доводи необґрунтованими, а рішення суду таким, що відповідає обставинам справи та нормам матеріального права. Обґрунтував нарахування процентів за користування кредитом на суму кредиту 40 000 грн положеннями кредитного договору про стягнення одноразової комісії за видачу кредиту у розмірі 3 000 грн від його початкової суми у день видачі кредиту, зазначив про врахування здійснених відповідачем погашень кредитної заборгованості. При цьому вказав, що у справі містяться усі належні докази заявленої ним до стягнення заборгованості, якими є платіжна інструкція про перерахування кредитних коштів та виписка з особового рахунку за кредитним договором, де вказано усі транзакції клієнта здійснені на погашення заборгованості і які є первинними документами.

Заперечив доводи відповідача про припинення права кредитора нараховувати проценти на наданий кредит, після здійснення останнього погашення позичальником, пославшись на положення договору стосовно терміну його дії та графіку платежів за кредитом. Вважав постановлене судове рішення достатньо вмотивованим та обґрунтованим.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши наведені в скарзі доводи та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, виходячи з наступного.

За положеннями статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом статей 1046, 1049 ЦК України визначається, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з статтею 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Із прийняттям Закону України «Про електронну комерцію» на законодавчому рівні визначено організаційно-правові засади діяльності у сфері електронної комерції в Україні, встановлено порядок вчинення електронних правочинів із застосуванням інформаційно-телекомунікаційних систем та визначено права і обов`язки учасників відносин у сфері електронної комерції.

У статті 3 вищевказаного Закону зазначено, що електронний договір це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

При вирішенні справи судом встановлено, що 1 грудня 2021 року між ОСОБА_2 , після ознайомлення з загальними умовами кредитування, викладеними у паспорті споживчого кредиту, та ТОВ «Кредитсервіс» укладено договір про надання кредиту №211201-008 на суму 40 000 грн строком на 730 днів з метою перекредитування, з нарахуванням в середньому плати за користування кредитом у розмірі 8,5%, яка зазначена довідково, та із узгодженням орієнтовної реальної річної процентної ставки на рівні 332,04% річних та орієнтовної загальної вартості кредиту 121 599 грн 62 коп., а також зі сплатою щомісячних платежів до 1 числа місяця закінчення відповідного розрахункового періоду користування кредитом. При цьому індивідуальною частиною договору визначено, що сума щомісячного платежу становить 5 066 грн, а одноразова комісія за видачу кредиту у розмірі 7,5% від початкової суми кредиту, що становить платіж в сумі 3 000 грн (а.с.35).

При цьому умовами договору кредитування передбачено знижені процентні ставки, у разі повернення кредиту у термін до одного місяця з дня отримання коштів у розмірі 0,01 % від суми кредиту, та зниженої процентної ставки у розмірі 140,79 %, у разі повернення кредиту до закінчення строку, встановленого графіком платежів (а.с.36-39).

Договір та його індивідуальну частину підписано позичальником за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором V9465 (а.с.36,39, 61).

Графіком платежів за договором встановлено обов`язок позичальника сплачувати щомісяця 5 066 грн 67 коп. протягом 24 місяців або в загальній сумі платежів в розмірі 121 599 грн 62 коп., які становлять загальну вартість кредиту (а.с.40-41). Іншим графіком платежів передбачено сплату процентів за зниженою процентною ставкою при виконанні умов дострокового погашення платежів на загальну вартість кредиту 111 999 грн 76 коп. (а.с.42-43).

Графіки платежів містять підписи сторін, в тому числі позичальника, яким їх підписано теж за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором V9465 (а.с.40-43).

Наступного дня, 2 грудня 2021 року, позивачем, як кредитором, на виконання умов вищевказаного договору, перераховано на рахунок ОСОБА_1 у АТ КБ «Приватбанк» з відкритою платіжною карткою 482231 37 000 грн кредитних коштів з вирахування комісії за оформлення договору у розмірі 3 000 грн (а.с.69).

Обставини та факти укладення договору відповідачем у змісті апеляційної скарги не заперечуються.

В той же час, зазначаючи про фактичне отримання ним кредитних коштів в сумі 37 000 грн та частковим погашенням платежів до 27 серпня 2023 року, відповідач вважав безпідставним пред`явлення до нього вимог про погашення тіла кредиту в розмірі 39 123 грн 80 коп., та нарахування йому процентів за користування кредитом за умовами договору на суму 40 000 грн, замість 37 000 грн, з урахуванням здійсненого ним погашення, та ще протягом усього строку дії договору, без врахування припинення виконання ним зобов`язань після 27 серпня 2023 року, і відсутністю підстав для нарахування процентів в порядку статті 625 ЦК України під час воєнного стану.

За положеннями статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами, в тому числі в частині права позикодавця на одержання від позичальника разом з позикою і процентів від її суми, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (частина 1 статті 1048 ЦК України).

Відповідно до статті 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

За розрахунками позивача відповідачем умови договору належним чином не виконані та отримані кредитні кошти не повернуті.

У зв`язку з чим, 20 березня 2024 року на адресу позичальника ОСОБА_1 товариством надіслана досудова вимога про необхідність погашення ним заборгованості у загальній сумі 109 312 грн 71 коп., яка складається з: 39 123 грн 80 коп. простроченої заборгованості за сумою кредиту та 70 188 грн 91 коп. заборгованості зі сплати процентів (а.с.65-66).

Втім, вважаючи пред`явлені вимоги безпідставними, ОСОБА_1 не лише їх не задовольнив у досудовому порядку, а ще і не визнав в порядку пред`явленого до нього позову.

Передусім, відповідач заперечував проти повернення тіла кредиту в сумі 39 123 грн 80 коп., так як вважав безпідставним утримання з його кредитування суми разової комісії в розмірі 3 000 грн, посилаючись на наведену ним у змісті апеляційної скарги судову практику. При тому не звернув увагу, що наведені ним постанови Верховного Суду стосуються договорів, які укладені раніше, ніж набули чинності зміни до статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та положення Закону України «Про споживче кредитування».

Так, на час укладення між сторонами у справі договору про надання кредиту статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування».

Статтею 8 Закону України «Про споживче кредитування» (в редакції на час укладення договору про надання кредиту) встановлено, що до загальних витрат за споживчим кредитом включаються: комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо.

За пунктом 10 частини 1 статті 12 цього ж Закону визначено, що у кредитному договорі обов`язково визначається порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, власних комісій та інших платежів (за наявності), включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися).

Тому, попередньо ознайомившись з умовами кредитування та підписавши за наведеними умовами договір про надання кредиту, відповідач, як позичальник не лише погодив, а й прийняв до виконання, узгоджені ним з кредитодавцем умови зобов`язання, зокрема, щодо утримання разової комісії з суми кредиту, на яку в цілому нараховуються проценти за фіксованими ставками, але з урахуванням періоду виконання позичальником взятого на себе зобов`язання.

Отже, за встановленими судами обставинами відсутні підстави вважати, що договір містить несправедливі умови, які створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача всупереч принципу добросовісності, в розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

Не є слушними доводи відповідача стосовно неправильності розрахунку, оскільки, по-перше, усі здійснені ним платежі враховані кредитором (а.с.59); по-друге, нарахування процентів кредитором здійснено виключно за умовами договору та складеного графіку, зокрема, за ставкою, яка прив`язана до порушення порядку щомісячного платежу; і по-третє, позичальником не спростовано арифметичний розрахунок, що здійснений кредитором, шляхом надання особисто прорахованого ним розрахунку.

Неприйнятними є твердження про відсутність підстав для стягнення заборгованості за відсутністю первинних бухгалтерських документів, що надані позивачем та містяться у матеріалах справи, в тому числі: виписка з особового рахунку та платіжна інструкція кредитного переказу коштів (а.с.59, 69). Які повинні ще бути первинні бухгалтерські документи, на думку відповідача, замість наданих, як підстава для вирішення позову, ним не наведено.

Тому, заперечуючи проти графіку платежів та розрахунку заборгованості кредитора, відповідач у відповідності до статей 81-83 ЦПК України не подав належних та допустимих доказів на їх спростування.

Розрахунок заборгованості, що доданий до справи, свідчить про дотримання кредитором, як періоду нарахування процентів, так і використання розміру процентної ставки за визначеними умовами договору, а також врахування здійснених відповідачем платежів у відповідності до статті 19 Закону України «Про споживче кредитування».

За такого доводи відповідача про нечіткість та двозначність умов укладеного договору є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на нормах закону.

Враховуючи наведене та вимоги статті 526 ЦК України, за якими зобов`язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для стягнення на користь позивача з відповідача ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором.

Доводи щодо неможливості встановити з розрахунку момент переведення заборгованості у прострочену колегія суддів не приймає до уваги, оскільки кредитором не пред`явлено до стягнення штрафні санкції, а процентна ставка застосована в порядку нарахування щомісячних платежів за умовами договору та у відповідності до запропонованих графіків платежів.

Немає значення дата останнього погашення кредиту позичальником, оскільки кредитором не змінювався строк виконання зобов`язання у відповідності до частини 2 статті 1050 ЦК України та до відповідача не пред`явлена вимога про дострокове виконання зобов`язання, оскільки заявлено про погашення заборгованості, яка виникла в межах строку договору. Процентів за межами строку дії договору ні за його умовами, ні в порядку статті 625 ЦК України кредитором не нараховано.

Таким чином рішення суду першої інстанції є законним і справедливим, та таким, що ґрунтується на нормах матеріального права. Обставини справи встановлено судом першої інстанції з дотриманням норм процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги зводяться до помилкового тлумачення відповідачем норм чинного законодавства та зводяться до переоцінки доказів та обставин справи.

В силу статті 375 ЦПК України рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Підстави для перерозподілу судових витрат у відповідності до статті 141 ЦПК України відсутні, як відсутні і підстави для зменшення витрат на правову допомогу, що стягнута за рішенням місцевого суду.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Центрального районного суду міста Миколаєва від 30 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена з цього дня в касаційному порядку протягом тридцяти днів до Верховного Суду у випадках, передбачених статтею 389 ЦПК України.

Головуюча О. О. Ямкова

Судді Т. В. Крамаренко

О. В. Локтіонова