Провадження №2/523/1384/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

заочне

"16" січня 2025 р. м.Одеса

Суворовський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Мурманової І.М.

за участю секретаря судового засідання Березніченко В.Є.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 6 в м. Одесі цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державного Підприємства «Український дитячий центр «МОЛОДА ГВАРДІЯ» про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати, інфляційного збільшення, середнього розрахунку за час затримки виплати, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Суворовського районного суду м. Одеси з позовом до Державного Підприємства «Український дитячий центр «МОЛОДА ГВАРДІЯ» про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що з 03.02.2016 року по 04.10.2024 року був працівником відповідача, працював на посаді електромеханіка з ремонту та обслуговування технологічного і вентиляційного устаткування у відділі енергетики. Позивач зазначає, що починаючи з 2020 року на підприємстві почались перебої із виплатою заробітної плати, які були систематичними та довго триваючими. Позивач зазначає, що заборгованість із заробітної плати за 6 календарних місяців становить 61 413, 45 гривень.

З урахуванням викладеного просить: стягнути з відповідача на користь позивача 61 413, 45 гривень заробітну плату; 31 588, 08 грн вихідна допомога; 3 593, 19 гривень інфляційне збільшення, що загалом становить 96 594, 72 гривні.

Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до ст.ст. 14, 33 ЦПК України.

Ухвалою суду від 08 листопада 2024 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено слухання справи за правилами спрощеного позовного провадження.

На адресу суду 27.11.2024 року (вх. № 39479) надійшло клопотання за підписом позивача про приєднання до матеріалів справи доказів (а.с.89-93).

В судове засідання сторони не з`явились, повідомлялись судом належним чином.

На адресу суду 16 січня 2025 року (вх. 1486) надійшло клопотання за підписом позивача щодо можливості розгляду справи у його відсутність, згідно якого позивач зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, а також, що не заперечує з приводу заочного розгляду справи (а.с.96).

Відповідач Державне Підприємство «Український дитячий центр «МОЛОДА ГВАРДІЯ» до суду не з`явися, про час та місце слухання справи повідомлявся у встановленому законом порядку, шляхом направлення судової повістки за місце реєстрації (а.с.97), на адресу суду повернувся поштовий конверт з відміткою працівника поштового зв`язку «адресат відсутній за вказаною адресою». Відповідач про причини не явки суду не повідомив, відзиву на позов не надав, з будь-якими заявами на адресу суду не звертався.

Підстав для відкладення слухання справи, передбачених ст. 223 ЦПК України не встановлено.

Ухвалою суду від 16 січня 2025 року вирішено провести заочний розгляд справи.

Згідно ч.3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.

Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи.

Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши докази в їх сукупності, дійшов наступних висновків.

Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Статтями 15, 16 ЦК України, передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач зазначив, що перебував у трудових відносинах з відповідачем. Починаючи з липня 2023 року по грудень 2023 року відповідач перестав виплачувати заробітну плату. Враховуючи протиправну поведінку відповідача, що полягала у невиплаті заробітної плати, позивач був змушений написати заяву про звільнення. Копію наказу про звільнення не отримав, не отримав і виплат передбачених працівникові при звільненні. У зв`язку з викладеним позивач просить позов задовольнити.

Судом встановлено, що підтверджується записом в трудовій книжці, що з 23.04.2021 року позивач ОСОБА_1 працював на посаді електромеханіка з ремонту та обслуговування технологічного і вентиляційного устаткування у відділі енергетики згідно наказу №13-к від 02.02.2016 року (а.с.42).

Наказом підприємства № 58-к від 22.04.2021 року позивача переведено на посаду електромонтера 4-го розряду з ремонту та обслуговування електроустаткування відділу енергетики (а.с.43).

Згідно запису в трудовій книжці (а.с.43), встановлено, що згідно наказу 21/к/тр від 03.10.2024 року позивача звільнено з посади за власним бажанням, відповідно до ст. 38 КЗпП України.

Щодо не виплати, нарахованої але не виплаченої заробітної плати, позивачем надано виписку з АТ КБ «ПриватБанк», згідно якої встановлено, що заробітна плата позивачу за січень, лютий, березень, квітень та травень 2023 року, була виплачена 15.08.2023 року (а.с.50). Заробітна плата за січень 2024 року, була виплачена в травні 2024 року (а.с.51).

Доказів того, що відповідачем було виплачено позивачу заробітну плату за період з липня 2023 року по грудень 2023 року матеріали справи не містять. Також, відповідачем не надано доказів на підтвердження здійснення повного розрахунку з працівником при звільненні.

Вирішуючи позовні вимоги суд виходить з наступного.

Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.

У статті 94 КЗпП вказано, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу.

Згідно ч. 1ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.

Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Системний аналіз цих норм дає підстави для висновку про те, що всі суми, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення.

Чинне законодавство прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать як на підставі норм Закону України «Про оплату праці», так і Кодексу Законів про працю в Україні.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України норми спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними відповідно до законодавства всіх виплат у день звільнення та, водночас, стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.

У рішенні ЄСПЛ по справі «Шмалько проти України» суд наголосив на тому, що держава не може виправдовувати нестачею коштів невиконання судових рішень, винесених проти неї або проти установ чи підприємств, які перебувають в державній власності або контролюються державою.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача вихідної допомоги, у розмірі: 31 588, 08 гривень, суд зазначає наступне.

Відповідно до положення ст. 44 КЗпП України встановлено - при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40, пункті 6 частини першої статті 41 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, колективного чи трудового договору, вчинення мобінгу (цькування) стосовно працівника або невжиття заходів щодо його припинення (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток.

В обґрунтування позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача саме тримісячного середнього заробітку, позивач зазначив, що його звільнення відбулось через систематичне та грубе порушення відповідачем Закону, що полягає в невиплаті заробітної плати, що відповідно змусило позивача написати заяву про звільнення.

З урахуванням викладеного заявлена вимоги підлягає задоволенню.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі М821/1083/17 (провадження № 11-1329апп18) зазначила, що належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими ЦК України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, який спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Подібні за змістом висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 (провадження № 11-1210апп19).

Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку настає відповідальність, установлена статтею 117 КЗпП України.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (наведена позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц).

Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

У п. 20постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13 роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

Отже, встановивши, що роботодавець своєчасно не здійснив із працівником розрахунку при звільненні, суд дійшов висновку про те, що існує необхідність стягнення із відповідача відповідно до статті 117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку суд виходить з наступного.

Середній заробіток працівника згідно з частиною першою статті 27 Закону України «Про оплату праці» визначається за правилами, закріпленими у «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100(далі - Порядок №100).

Пунктом 5 Порядку №100 визначено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Відповідно до пункту 8 вказаного Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Згідно позовних вимог позивач просить стягнути середній заробіток починаючи з 05.10.2024 року по 16.01.2025 року (день ухвалення судового рішення) у розмірі: 34 550 гривень, що включає 3 повних місця з розрахунку 10 576, 73 гривні в місяць

Отже, враховуючи те, що відповідачем вчасно не було здійснено розрахунку при звільненні, та беручи до уваги те, що доказів відсутності заборгованості перед позивачем суду надано не було, суд доходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовної заяви в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості з нарахованої та не виплаченої заробітної плати, вихідної допомоги та стягнення середнього заробітку за весь час затримки виплати заборгованості із заробітної плати та день ухвалення судового рішення.

Щодо позовних вимог про стягнення інфляційних втрат.

Звертаючись з вимогою про стягнення інфляційних втрат позивач вказує, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати за період затримки виплати заробітної плати у сумі 3 593, 19 гривень.

Так, за змістом статей 524, 533-535 ЦК України, грошовим зобов`язанням є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов`язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Грошовим необхідно вважати будь-яке зобов`язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов`язань передбачені, зокрема, статтями 549 - 552, 611, 625 ЦК України.

Системний аналіз зазначених норм права вказує на те, що стягнення інфляційних збитків входить до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами належними до сплати кредиторові.

Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 17.01.2019 року у справі № 296/1390/18 (провадження № 61-31178св18).

Разом з тим, суд звертає увагу, що не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме: виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.

Частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При розгляді справ про передбачену статтею 625 ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті.

Передбачена статтею 625 ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин (заборгованості із заробітної плати, відшкодування шкоди працівникові внаслідок трудового каліцтва), сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством.

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 757/14073/16-ц (провадження № 61-29305сво18) вказано: «не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівнику його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Тлумачення статті 625 ЦК України дає підстави для висновку про те, що вона не застосовується до трудових правовідносин, які регулюються спеціальними нормами права».

Вказані висновки також викладені у постанові Верховного суду від 15.04.2020 у справі №127/3821/18 (провадження № 61-10447ск19), від 06.05.2020 у справі №349/643/17 (провадження № 61-11377св18 у справі).

З огляду на викладене, оскільки правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані трудовим законодавством, а відповідач не є кредитором стосовно позивача у цивільно-правових відносинах, суд дійшов висновку про безпідставність позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат в сумі 3 593, 19 грн.

Відповідно до ст.117 КзПП України в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

Щодо вимог про стягнення витрат на правничу допомогу у розмірі: 10 000 гривень, суд зазначає наступне.

За змістом ч. 1 п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку її до розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом справи.

Судом встановлено, що позивач 05.10.2024 року уклав з адвокатом Ременчук Андрієм Миколайовичем Договір про надання правничої (правової) допомоги. Згідно розділу 3 договору встановлено: п.3.1 за надання правничої (правової) допомоги, передбаченої договором, встановлюється фіксований гонорар в сумі: 10 000 грн.

Судом встановлено, що 25.10.2024 року сторонами було підписано Акт приймання-передачі наданої правничої допомоги за договором від 05.10.2024 року (а.с.73-76).

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що вимоги про стягнення витрат з надання правничої допомоги у розмірі:10 000 грн. підлягають до задоволення.

Суд, в свою чергу, з урахуванням принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства не має права самостійно відшукувати докази на доведеність позовних вимог або їх спростування.

Відповідно до п.п.2 ч.1 с.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

В силу ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в розмірі 1 211, 20 гривень.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 12, 13, 76, 133, 137, 141, 259, 263-265, 268, 280-284, 279, 354 ЦПК України, КЗпП України, суд

УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного Підприємства «Український дитячий центр «МОЛОДА ГВАРДІЯ» про стягнення нарахованої але не виплаченої заробітної плати, інфляційного збільшення, середнього розрахунку за час затримки виплати задовольнити частково.

Стягнути з Державного Підприємства «Український дитячий центр «МОЛОДА ГВАРДІЯ» (, адреса: м. Одеса, вул. Миколаївська дорога, буд. 172) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) нараховану але не виплачену заробітну плату за період з липня 2023 року по грудень 2023 року у розмірі: 61 413, 45 гривень.

Стягнути з Державного Підприємства «Український дитячий центр «МОЛОДА ГВАРДІЯ» (, адреса: м. Одеса, вул. Миколаївська дорога, буд. 172) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) вихідну допомогу при звільненні у розмірі: 31 588, 08 гривень.

Стягнути з Державного Підприємства «Український дитячий центр «МОЛОДА ГВАРДІЯ» (, адреса: м. Одеса, вул. Миколаївська дорога, буд. 172) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) середній заробіток за весь час затримки виплати заборгованості із заробітної плати починаючи з 05.10.2024 року по 16.01.2025 року у розмірі:34 550 гривень.

Стягнути з Державного Підприємства «Український дитячий центр «МОЛОДА ГВАРДІЯ» (, адреса: м. Одеса, вул. Миколаївська дорога, буд. 172) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_1 ) витрати на правничу допомогу у розмірі: 10 000 гривень.

В решті вимог залишити без задоволення.

Допустити негайне виконання судового рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Стягнути з Державного Підприємства «Український дитячий центр «МОЛОДА ГВАРДІЯ» (, адреса: м. Одеса, вул. Миколаївська дорога, буд. 172) на користь держави судовий збір у розмірі: 1 211, 20 гривень.

Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку шляхом подачі апеляційної скарги в 30 - ти денний строк з дня отримання рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених ЦПК України, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Повне судове рішення складено 20.01.2025р.

Суддя: