Справа № 344/2567/24
Провадження № 22-ц/4808/200/25
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Пнівчук
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої (судді-доповідача) Пнівчук О.В.,

суддів: Бойчука І.В., Томин О.О.,

розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу представника Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради на рішення Івано-Франківського міського суду від 20 листопада 2024 року, у складі судді Польської М.В., у справі за позовом Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення неустойки,

в с т а н о в и в:

У лютому 2024 року Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просив стягнути з відповідача до місцевого бюджету неустойку нараховану в період з 01.03.2021 по 14.11.2023 за неправомірне використання нежитлових приміщень у розмірі 15 270,53 грн та витрати по оплаті судового збору.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 18.03.2008 між сторонами було укладено договір оренди нежитлових приміщень площею 16,12 кв.м., розташованих в підвалі будинку за адресою АДРЕСА_1 для використання під господарські потреби, договір неодноразово продовжувався сторонами до 28.02.2018, а на підставі ст. 764 ЦК України - до 31.01.2021.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 29.04.2021 з ОСОБА_1 стягнено заборгованість по орендній платі, інші нарахування та неустойку за період з 01.02.2021 по 28.02.2021, та зобов`язано його звільнити і повернути у комунальну власність орендоване приміщення, розташоване у підвалі будинку.

Однак, приміщення було повернуто відповідачем тільки 14.11.2023, відтак відповідно до ч.2 ст.785 ЦК України з відповідача підлягає стягненню неустойка у розмірі подвійної плати за найм речі під час прострочення наймачем.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 20 листопада 2024 року позов Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради до ОСОБА_1 про стягнення неустойки задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради неустойку нараховану в період з 01.03.2021 по 14.11.2023 за неправомірне використання нежитлових приміщень у розмірі 763,53 грн.

Судові витрати понесені виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради в сумі 2 684,00 грн компенсовано за рахунок держави.

В задоволенні решти вимог відмовлено.

Представник виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради Тарновська І.Я. подала апеляційну скаргу на рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог. Посилається на те, що рішення прийняте з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначила, що між Виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради (Орендодавцем) та фізичною особою ОСОБА_1 (орендарем) 18.03.2008 було укладено договір оренди №ДО-3223 нежитлових приміщень площею 16,12 кв.м., розташованих в підвалі будинку за адресою: АДРЕСА_1 , для використання під господарські потреби. В той же день сторонами було підписано акт приймання-передачі приміщень в оренду. Строк дії договору неодноразово продовжено.

Орендоване приміщення було повернуто відповідачем тільки 14.11.2023, що підтверджується актом приймання-передачі від Орендаря до Орендодавця нежитлового приміщення, шляхом примусового виконання рішення Івано-Франківського міського суду від 29.03.2023 по справі № 344/5688/21 в порядку виконавчого провадження.

Правовідносини з приводу оренди об`єктів комунального майна в м. Івано-Франківську врегульовані ЦК України, Законом України «Про оренду державного та комунального майна» умовами договору, укладеного між сторонами. Укладаючи Договір, Орендар та Орендодавець погодили всі істотні умови Договору, в тому числі умови щодо порядку сплати орендної плати, відповідальності за порушення та невиконання умов договору, порядку звільнення орендованих приміщень у випадку припинення договору оренди тощо.

Уклавши зазначений договір оренди, на умовах, викладених у ньому, відповідач ОСОБА_1 , тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які в ньому закріплені.

Пунктом 2.4. Договору сторони визначили, що після закінчення дії цього Договору, у тому числі у разі його припинення в порядку ст.782 Цивільного кодексу України, або у випадку іншого розірвання Договору, включаючи розірвання Договору внаслідок істотної зміни обставин (ст.652 Цивільного кодексу України), набрання законної сили рішення суду про визнання цього Договору недійсним, неукладеним або про застосування наслідків нікчемної угоди, Орендар повертає Орендодавцеві Приміщення у погоджений Сторонами термін, але не пізніше як протягом 20-ти календарних днів із дня припинення дії Договору, в тому числі, у разі недосягнення між Сторонами цього Договору угоди щодо строків повернення Приміщень. Передача Приміщень від Орендаря до Орендодавця після припинення дії цього Договору здійснюється за Актом приймання-передачі Приміщень, що підписується повноважними представниками Орендаря і Орендодавця. Якщо Орендар не виконує обов`язку щодо повернення приміщень, він сплачує Орендодавцю неустойку, нараховану згідно п. 5.1.3 цього Договору.

Орендарем ОСОБА_1 зазначені у договорі оренди зобов`язання щодо своєчасного повернення орендованого нежитлового приміщення відповідно до умов договору, не були виконані.

Зазначає, що враховуючи те, що відповідач не виконав обов`язку щодо своєчасного повернення майна після закінчення договору та продовжував користуватися ним без відповідних правових підстав, орендодавець нараховував неустойку в сумі подвійного розміру орендної плати в розмірі 15 270,53 грн за період з 01.03.2021 по 14.11.2023 до моменту повернення приміщень згідно акту приймання-передачі.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що з посиланням як на умови договору, так і на ст.785 ЦК України позивач вправі вимагати від відповідача сплату неустойки у розмірі подвійної плати визначеної за оренду цього майна. Проте, суд першої інстанції необґрунтовано зменшив неустойку за неправомірне використання нежитлових приміщень з 15 270,53 грн до 763,53 грн.

Апелянт вважає, що судом не взято до уваги, що неустойка за частиною другою статті 785 ЦК України має спеціальний правовий режим, який обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди є майновим і виникає після закінчення дії договору. Наймодавець (орендодавець) у цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші ефективні засоби впливу задля виконання відповідного зобов`язання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном.

Зазначає, що неустойка, заявлена на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається як подвійна плата за користування річчю за час прострочення і не може бути ототожнена з неустойкою (штрафом, пенею), передбаченою ст. 549 ЦК України та ст. 230 ГК України, до якої застосовуються положення ст. 551 ЦК України, то до неустойки у розмірі подвійної орендної плати, передбаченої ч. 2 ст. 785 ЦК України, приписи ст. 551 ЦК України щодо можливості зменшення її розміру не застосовуються.

Просить скасувати рішення суду в частині відмови у задоволені позовних вимог Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради та хвалити в цій частині нове рішення, яким позов задоволити в повному обсязі.

ОСОБА_1 подав відзив на апеляційну скаргу. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

Відповідно до частини 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ (п.1 ч. 4 ст. 19 ЦПК України).

Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України).

Згідно із частиною першою статті 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Частиною першою статті 369 ЦПК України визначено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Враховуючи категорію справи та ціну позову в даній справі, її апеляційний розгляд здійснюється в порядку письмового провадження,

Вислухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Частиною 1 статті 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судове рішення, ухвалене судом першої інстанції, вищезазначеним вимогам відповідає.

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що між виконавчим комітетом як орендодавцем та відповідачем як орендарем було укладено договір оренди нежитлового приміщення, яке було повернуто відповідачем-орендарем після закінчення дії договору тільки 14.11.2023 з підписанням акту приймання-передачі, тому на підставі ч.2 ст.785 ЦК України та вимог п. 5.1.3 договору оренди, враховуючи часткову обґрунтованість клопотання відповідача про зменшення неустойки за ст. 551 ЦК України, з врахуванням істотних обставин справи, стягнув з відповідача до місцевого бюджету неустойку нараховану в період з 01.03.2021 по 14.11.2023 за неправомірне використання нежитлових приміщень у розмірі 763, 53 грн.

З вказаним висновком суду колегія суддів погоджується з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 18.03.2008 між Виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради як орендодавцем та ОСОБА_1 як орендарем було укладено договір оренди нежитлових приміщень №ДО-3223.

За умовами договору орендарю передано в строкове платне користування нежитлове приміщення площею 16.12 м.кв., розташоване в підвалі будинку по АДРЕСА_1 (в квартирі АДРЕСА_2 даного будинку зареєстрований та проживає позивач) для використання під господарські потреби, строком до 28.02.2009.

Строк дії договору неодноразово продовжувався сторонами до 28.02.2018, а згідно ст.764 ЦК України - до 31.01.2021.

Відповідно до п.2.4 договору оренди, після закінчення дії договору орендар повертає орендодавцеві приміщення у погоджений сторонами термін, але не пізніше як протягом 20-ти календарних днів із дня припинення дії договору.

Також за п.5.1.3 договору сторони передбачили, що у випадку невиконання орендарем обов`язку повернення приміщення, він сплачує орендодавцю неустойку у розмірі подвійного розміру орендної плати за період безпідставного користування приміщеннями, а місячний розмір орендної плати визначено 31,92 грн та ПДВ 6,38 грн, та індекс інфляції за місяць (п.3.2), щодо орендної плати вносились зміни, зокрема від 30.03.2012 такий розмір становив 63,84 грн в місяць та ПДВ 12,77грн.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 29 квітня 2021 року у справі №344/5688/21 частково задоволено позов Івано-Франківського міськвиконкому до ОСОБА_1 та стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість по сплаті орендної плати, неустойку за період з 01.02.2021 по 28.02.2021 та зобов`язано відповідача звільнити і повернути у комунальну власність приміщення, розташовані у підвалі будинку.

Відповідно до ч. 5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

В ході виконавчого провадження, 14.11.2023 сторонами підписано акт приймання-передачі вище вказаного приміщення.

Позивач, обґрунтовуючи позов, вказував, що після розірвання договору оренди нежитлового приміщення відповідач продовжував ним користуватися, а тому з останньої відповідно до частини другої статті 785 ЦК України та вимог п. 5.1.3 договору оренди підлягає стягненню неустойка у розмірі подвійної плати за користування об`єктом оренди за час прострочення його повернення (з 01.03.2021 по 14.11.2023) у сумі 15 270.53грн.

У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Відповідно до статті 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов`язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов`язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Невиконання наймачем передбаченого частиною першою статті 785 ЦК України обов`язку щодо негайного повернення наймодавцеві речі (у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі) у разі припинення договору є порушенням умов договору, що породжує у наймодавця право на застосування до наймача відповідно до частини другої статті 785 ЦК України такої форми майнової відповідальності як неустойка у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Отже, відповідно до статті 614 ЦК України, для застосування наслідків, передбачених частиною другою статті 785 цього Кодексу, необхідна наявність вини (умислу або необережності) в особи, яка порушила зобов`язання. Тобто судам потрібно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обов`язку не виконав.

Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 02 вересня 2014 року у справі № 3-85гс14, а також у постановах Верховного Суду від 11 квітня 2018 року у справі № 914/4238/15, від 24 квітня 2018 року у справі № 910/14032/17 та від 09 вересня 2019 року у справі № 910/16362/18.

За приписами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.

Неустойка згідно із частиною другої статті 785 ЦК України розглядається як законна неустойка і застосовується незалежно від погодження сторонами цієї форми відповідальності в договорі найму (оренди).

Водночас неустойка за частиною другою статті 785 ЦК України має спеціальний правовий режим, який обумовлений тим, що зобов`язання наймача (орендаря) з повернення об`єкта оренди є майновим і виникає після закінчення дії договору. Наймодавець (орендодавець) у цьому випадку позбавлений можливості застосовувати щодо недобросовісного наймача інші ефективні засоби впливу задля виконання відповідного зобов`язання, окрім як використання права на стягнення неустойки в розмірі подвійної плати за користування орендованим майном.

Неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 ЦК України, є самостійною формою майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин, яка застосовується у разі (після) припинення договору - якщо наймач не виконує обов`язку щодо негайного повернення речі, і є належним способом захисту прав та інтересів орендодавця після припинення договору, коли користування майном стає неправомірним. Для притягнення орендаря, що порушив зобов`язання, до зазначеної відповідальності необхідна наявність вини (умислу або необережності) відповідно до вимог статті 614 ЦК України.

При цьому, право наймодавця вимагати оплати неустойки відповідно до частини другої статті 785 ЦК України та обов`язок наймача сплачувати таку неустойку зберігається до моменту повернення наймачем наймодавцю орендованого майна. Винятком з такого правила можуть бути зокрема підтверджені належними доказами неправомірні дії (бездіяльність) наймодавця, спрямовані на ухилення від обов`язку прийняти орендоване майно та оформити повернення наймачем орендованого майна.

Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина третя статті 551 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26 серпня 2021 року у справі № 607/20776/14 (провадження № 61-9259св21) зазначено, що «тлумачення частини третьої статті 551 ЦК України свідчить, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду за наявності однієї з умов: (а) якщо він значно перевищує розмір збитків; (б) за наявності інших обставин, які мають істотне значення».

Такі висновки також висловив Верховний Суд у постанові від 15 березня 2023 року у справі № 362/6592/20 (провадження № 61-9716св22).

Відповідно до частини першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Під час розгляду позовних вимог у вказаній частині суд першої інстанції обґрунтовано врахував клопотання сторони відповідача щодо наявності підстав для зменшення неустойки, поведінку сторін укладеного правочину, відсутність зобов`язання саме відповідачу представити акт приймання-передачі позивачу, а не навпаки, стан здоров`я відповідача ОСОБА_1 , який є людиною з інвалідністю 1-ї групи та самостійно не пересувається, цільове призначення використання підвалу, відсутність доказів позивача щодо наміру укладення інших правочинів з іншими орендарями.

При цьому, колегія суддів враховує, що пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено справедливість, добросовісність та розумність.

Таким чином, враховуючи сукупність обставин даної справи та те що, розмір неустойки значно перевищує розмір заборгованості за орендною платою, клопотання відповідача про зменшення розміру неустойки суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Інші доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, не спростовують висновки суду першої інстанції, та не містять підстав для скасування або зміни судового рішення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду без змін.

Керуючись ст. ст. 374, 375, 381- 384, 389 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради залишити без задоволення, а рішення Івано-Франківського міського суду від 20 листопада 2024 року без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча О.В. Пнівчук

Судді: І.В. Бойчук

О.О. Томин