Провадження № 6/761/364/2025
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 січня 2025 року суддя Шевченківського районного суду м.Києва Савчук Ю.Н., вивчаючи матеріали подання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павлюк Назара Васильовича, заінтересовані особи: ОСОБА_1 , Латвійська Республіка в особі Державної канцелярії Латвійської Республіки, ОСОБА_2 , про визнання частки майна в спільній сумісній власності,

ВСТАНОВИВ:

18.12.2024 р. на адресу суду надійшло подання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павлюк Н.В., заінтересовані особи: ОСОБА_1 , Латвійська Республіка в особі Державної канцелярії Латвійської Республіки, ОСОБА_2 , про визнання частки майна в спільній сумісній власності.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.12.2024р. визначено головуючого суддю Савчук Ю.Н.

Ухвалою від 23.12.2024 р. позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення виявлених недоліків, який становить десяти днів з дня отримання ним копії цієї ухвали.

Відповідно до статті 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII(далі - Закон України «Про виконавче провадження»).

Згідно з статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Підставою звернення державного виконавця до суду із цим поданням стало те, що бездіяльність боржника ускладнює виконання рішення та на переконання державного виконавця є необхідність у зверненні стягнення на майно боржника, яким він володіє спільно з іншими особами. Таке майно є спільною сумісною власністю боржника та його дружини, набуте ними в шлюбі, частку боржника в цьому майні не визначено.

За змістом частини шостої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.

Порядок розгляду подання про визначення частки майна боржника у спільному майні передбачений статтею 443 ЦПК України, згідно з якою питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.

Відповідно до ч.3 ст.475 Цивільного процесуального кодексу України заява про визнання і надання дозволу на виконання рішення міжнародного комерційного арбітражу подається до апеляційного суду, юрисдикція якого поширюється на місто Київ, протягом трьох років з дня прийняття рішення міжнародним комерційним арбітражем.

Як вбачається із виконавчого листа від 18.10.2021 року у справі № 824/182/21, виданого за заявою Латвійської Республіки в особі Державної канцелярії Латвійської Республіки про визнання та надання дозволу на виконання рішення Міжнародного комерційного арбітражу з врегулювання інвестиційних спорів від 17.03.2021 року, ухваленого в місті Вашингтон у справі № МЦВУС№АРБ/17/5, яким із ОСОБА_1 стягнуто на користь Латвійської Республіки 250 000 доларів США заборгованості і 3,223,212,40 євро витрат, понесених у зв`язку з арбітражем, його видано Київським апеляційним судом.

Згідно з ч.1 ст.443 ЦПК України питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.

Вказаною статтею ЦПК України не врегульовано, яким судом повинно розглядатися таке подання державного чи приватного виконавця.

Відповідно до ч.9 ст.10 ЦПК України якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права).

Ст.446 ЦПК України встановлено, що процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах, вирішуються судом, який розглядав справу як суд першої інстанції, якщо інше не визначено цим розділом.

Однак в даному випадку рішення у справі приймалося Міжнародним комерційним арбітражемз врегулювання інвестиційних спорів у м.Вашингтон.

Згідно ст.432 ЦПК України заяви про виправлення помилки у виконавчому листі та визнання його таким, що не підлягає виконанню, розглядаються судом, який видав виконавчий документ.

Отже, зазначені вище положення ст.ст.432,446 ЦПК України, які регулюють подібні за змістом правовідносини, за аналогією закону можуть бути застосовані і до вказаних процесуальних правовідносин, які не врегульовані нормою ст.443 ЦПК України.

Таким чином, подання приватного виконавця про визначення частки у майні боржника повинно розглядатися Київським апеляційним судом, як судом, який видав виконавчий документ.

Однак відповідно до викладеного у постанові Великої палати Верховного Суду від 08.06.2022 року у справі № 2-591/11, Велика Палата Верховного Суду знов звертає увагу, що необхідно розмежовувати випадки, коли щодо вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, існує спір про право, і коли такого спору немає.

За наявності спору щодо визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, його вирішення судом не є вирішенням процесуального питання, а є вирішенням матеріального спору. Такий спір може виникати, зокрема, тоді, коли відповідно до частини першої статті 368 ЦК України майно належить двом або більше особам на праві спільної власності без визначення часток кожного з них у праві власності (право спільної сумісної власності).

У разі, якщо майно належить двом або більше особам на праві спільної власності із визначенням часток кожного з них у праві власності, то відповідно до частини першої статті 356 ЦК України майно належить таким особам на праві спільної часткової власності. Якщо розмір часток співвласників відомий, то спір про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, не виникає. Водночас може виникнути спір про виділ частки із спільного майна в натурі для звернення стягнення на неї (частина перша статті 366 ЦК України).

Якщо ж виник спір щодо визначення частки майна боржника у майні, яке належить боржнику та іншим особам на праві спільної сумісної власності, то судове рішення у разі задоволення позову має наслідком зміну матеріального правовідношення - право спільної сумісної власності припиняється, натомість виникає право спільної часткової власності (див mutatismutandis постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (провадження № 12-71гс20, пункт 8.74).

При цьому відбувається припинення права власності одного виду і виникнення права власності іншого виду не тільки боржника, а й іншої особи (співвласника), яка могла взагалі не брати участі у справі, в якій ухвалене судове рішення проти боржника. Відсутність згоди такої особи на визначення частки майна боржника у спільному майні, у тому числі заперечення самого існування права спільного з боржником права власності (як у справі, що переглядається), свідчить про наявність матеріального спору, який не вирішувався і не міг бути вирішений у справі, в якій ухвалене судове рішення проти боржника. Це новий матеріальний спір, який не може розглядатися як процесуальне питання, а тому не може вирішуватися за правилами розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України. Такий спір має бути вирішений судом у порядку позовного провадження. Тому заява про визначення частки майна боржника у спільному майні за наявності спору, подана до суду виконавцем, незалежно від її назви (позовна заява, подання) за своєю суттю є саме позовною заявою. Особа, яка є стверджуваним співвласником майна боржника у такому спорі, є стороною у спорі, якій має бути забезпечена можливість користуватися всіма правами, якими наділений відповідач відповідно до закону. Лише в цьому разі буде забезпечене право такої особи на справедливий суд, гарантоване статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду про те, що поняття «спір про право», наявність якого є підставою для залишення заяви без розгляду, а не закриття провадження у справі, передбачено в окремому провадженні. Натомість розділ VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України не регулює дії суду у випадках, коли виконавець звертається до суду в порядку цього розділу за наявності матеріального спору, який підлягає вирішенню в порядку позовного провадження. Отже, у ЦПК України наявна прогалина, яку належить заповнити шляхом застосування за аналогією закону частини шостої статті 294 ЦПК України, відповідно до якої якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Тому якщо під час розгляду подання виконавця або скарги в порядку розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України суд дійде висновку про наявність спору про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає подання або скаргу без розгляду і роз`яснює заявнику, що він має право подати позов на загальних підставах. Такий висновок узгоджується з висновком, сформульованим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 1421/5229/12-ц (провадження № 14-194цс18) про залишення позову без розгляду.

Отже, якщо наявний спір стосовно визначення частки боржника у спільному майні, звернення виконавця до суду завжди за своєю суттю має характер позовної заяви (незалежно від її назви), оскільки вона звернена до суду з метою вирішення матеріального спору; водночас позовна заява має подаватися в порядку позовного провадження, а не в порядку розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України;в останньому випадку суд має або закрити провадження (якщо порушені правила про юрисдикцію спору), або залишити заяву (подання) без розгляду (якщо правила про юрисдикцію спору не порушені).

У вказаній справі приватний виконавець звернувся до суду для вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні- квартирі загальною площею 75,5 кв.м., житловою площею 35 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , якою, на думку заявника, боржник володіє спільно з іншою особою - дружиною боржника ОСОБА_2 .

Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 30.07.2024 року у справі № 761/13712/23 шлюбний договір від 22.05.2020 року, укладений між боржником та його дружиною ОСОБА_2 , на підставі якого спірне нерухоме майно перейшло в особисту приватну власність останньої, було визнано недійсним як фраудаторний правочин, укладений на щкоду інтересам кредитора.

Постановою Київського апеляційного суду від 26.11.2024 року рішення суду першої інстанції у вказаній справі було залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ст.384 ЦПК України набрала законної сили в момент її прийняття, тобто 26.11.2024 року.

Водночас, як вбачається зі змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_2 заперечує належність нерухомого майна на праві спільної сумісної власності їй і боржнику та вважає себе єдиною власницею спірного майна, у зв`язку з чим останньою було подано касаційну скаргу на постанову Київського апеляційного суду від 26.11.2024 року.

Ухвалою Верховного Суду від 27.12.2024 року відкрито касаційне провадження у справі за вказаною касаційною скаргою.

Визнання шлюбного договору між його сторонами недійсним в судовому порядку змінило правовий режим спірної квартири із особистої приватної власності на спільну сумісну власність подружжя.

Статею 60 СК України належність усього, набутого подружжям за час шлюбу майна, на праві спільної сумісної власності, презюмується.

Однак ч.1,2 ст.70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї.

Відповідно до ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Таким чином, дружина боржника ОСОБА_2 вправі звернутися до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, в тому числі спірного машиномісця та просити суд відступити від засади рівності часток, надавши докази придбанням нерухомого майна за кошти, що належали їй особисто або ж про визнання за нею права власності на мащиномісце на праві особистої приватної власності.

Отже, у цій справі наявний спір про право. Такий спір вирішується в позовному провадженні, а не в межах справи, в якій вирішено інший спір між боржником і стягувачем, тобто не в порядку розділу VI «Процесуальні питання, пов`язані з виконанням судових рішень у цивільних справах та рішень інших органів (посадових осіб)» ЦПК України.

Таким чином, в такому випадку суд має або закрити провадження (якщо порушені правила про юрисдикцію спору), або залишити заяву (подання) без розгляду (якщо правила про юрисдикцію спору не порушені).

У постанові по справі № 2-24/494-2009 (провадження № 12-4гс20) Велика Палата Верховного Суду сформулювала висновки про те, що якщо юрисдикційність спору залежить від суб`єктного складу сторін, то вона визначається виходячи із суб`єктного складу співвласників спірного майна. У вказаній справі співвласниками нерухомого майна є фізичні особи- боржник та його колишня дружина ОСОБА_2 , а відтак з огляду на суб`єктний склад співвласників спірного майна спір підлягає вирішенню за правилами цивільного судочинства.

Враховуючи вищенаведене та беручи до уваги те, що Шевченківським районним судом міста Києва не здійснювався розгляд справи №824/182/21 за заявою Латвійської Республіки в особі Державної канцелярії Латвійської Республіки про визнання та надання дозволу на виконання рішення Міжнародного центру з врегулювання інвестиційних спорів від 17 березня 2021 року та не видавався відповідний виконавчий лист, суд вважає за необхідне повернути подання заявнику.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 441, 446 Цивільного процесуального кодексу України, суд,-

УХВАЛИВ:

Подання приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Павлюк Назара Васильовича, заінтересовані особи: ОСОБА_1 , Латвійська Республіка в особі Державної канцелярії Латвійської Республіки, ОСОБА_2 , про визнання частки майна в спільній сумісній власності - повернути заявнику.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення.

Суддя: