Справа № 932/7478/24
Провадження по справі №2/276/47/25
21 січня 2025 року смт. Хорошів
Володарсько-Волинський районний суд Житомирської області в складі:
головуючого судді Бобра Д.О.,
секретаря судового засідання Свиридок А.В.,
розглянувши в спрощеному позовному провадженні з повідомленням сторін цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів,
Представник позивача адвокат Ільїчов С.Д. звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що позивач з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого вони мають спільну малолітню дитину ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає з відповідачем. Судовим наказом Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 29.04.2020 з позивача на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини його заробітку, але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 13.04.2020 року і до досягнення дитиною повноліття. Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 23.06.2021 року шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Представник позивача зазначає, що 06.10.2021 року позивач зареєстрував шлюб з громадянкою України ОСОБА_4 , з якою у них народилося двоє дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , після народження якого дружина позивача перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трьох років та не отримує доходу, у зв`язку з чим у позивача змінився сімейний та матеріальний стан як платника аліментів, оскільки станом на день звернення до суду з даним позовом на утриманні позивача перебуває троє дітей та дружина. Представник позивача вказує, що заборгованість зі сплати аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 відсутня, аліменти відраховуються своєчасно із грошового забезпечення позивача у встановленому розмірі, проте вказані вище обставини впливають на змогу позивача сплачувати аліменти у раніше визначеному рішенням суду розмірі, а тому останній змушений звернутись до суду з даним позовом.
Ухвалою Володарсько-Волинського районного суду Житомирської області від 06.12.2024 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, представник позивача направив до суду клопотання, в якому просить провести судове засідання без участі позивача та його представника адвоката Ільїчова С.Д. та задовольнити позовні вимоги, проти винесення заочного рішення не заперечує.
Відповідач, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, що підтверджується довідкою про доставку електронного документу до електронного кабінету від 07.12.2024 та від 07.01.2025 року, в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, відзив не подала.
У відповідності до ч.7 ст.14 ЦПК України особі, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, суд вручає будь-які документи у справах, в яких така особа бере участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення до електронного кабінету такої особи, що не позбавляє її права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.
У відповідності до ч.8 ст.128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи; якщо повістку надіслано до електронного кабінету пізніше 17 години, повістка вважається врученою у робочий день, наступний за днем її відправлення, незалежно від надходження до суду повідомлення про її доставлення.
Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.
Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.
Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
За змістом частини 1 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді справи, дослідивши докази у справі, суд дійшов дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 23.06.2021 по справі №932/672/21 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_7 розірвано (а.сп. 18).
Судовим наказом Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська від 29.04.2020 з боржника ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 стягнуто аліменти на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 в розмірі 1/4 частини його заробітку, але не менше 50 відсотків мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з 13.04.2020 року і до досягнення її повноліття (а.сп. 44).
06 жовтня 2021 року ОСОБА_1 зареєстрував шлюб із ОСОБА_8 (а.сп. 14).
ОСОБА_1 та ОСОБА_9 є батьками двох дітей ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.сп. 17).
Згідно копії витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08.04.2024 №99 солдат ОСОБА_9 вважається такою, що вибула у відпустку по догляду за дитиною з 08.04.2024 року до досягнення нею трирічного віку ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.сп. 20).
Відповідно до копії довідки в/ч НОМЕР_1 від 22.08.2024 року №168 вбачається, що з грошового забезпечення ОСОБА_1 у військовій частині НОМЕР_1 за період з серпня 2021 по серпень 2024 року щомісяця утримувались та перераховувались аліменти на користь ОСОБА_2 , в т.ч. з лютого 2024 р. по липень 2024 року в сумі 8841,15 грн щомісяця, у серпні 2024 року в сумі 9690,96 грн. (а.сп. 19).
Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Статтею 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.
Верховний Суд України в постанові від 05 лютого 2014 року в справі №6-143цс13 дійшов висновку, що з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст.192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). При розгляді позовів, заявлених з зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки ст.192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст.182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст.183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», ст.184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).
Враховуючи зміст ст.ст. 181, 192 СК України розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним.
У відповідності до ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних утриманців та інші обставини, що мають істотне значення.
З аналізу даних правових норм вбачається, що при вирішенні питання про зменшення розміру аліментів, слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі.
Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів.
При цьому суд, з урахуванням встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів.
Однією з засад цивільного судочинства є його диспозитивність. Так, відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору.
Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.
Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч.2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Враховуючи, що позов ОСОБА_1 стосується захисту інтересів малолітньої дитини, то судом в порядку ч.2 ст.13 ЦПК України витребувано відомості з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела та суми доходів, отриманих ОСОБА_1 .
Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо зменшення розміру аліментів на утримання доньки ОСОБА_3 , позивач посилався на зміну свого сімейного стану, зокрема, народження дітей у новому шлюбі та необхідності матеріального забезпечення як цих дітей, так і дружини, яка на даний перебуває у відпустці до догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та доходу не отримує, у зв`язку з чим сплачувати аліменти у раніше визначеному судом розмірі він не має змоги.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 565/2071/19 зазначається, що зміна сімейного стану позивача, а саме народження іншої дитини, не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів. Адже позивач повинен належними та допустимими доказами підтвердити погіршення його майнового стану, у тому числі, у зв`язку з народженням дитини від іншого шлюбу. Крім того, батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 715/2073/20.
Суд також бере до уваги, що судова практика містить висновки і щодо того, що факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не знаходиться в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів.
Крім того, позивачем не долучено належних доказів майнового стану дружини ОСОБА_9 , зокрема, відомостей про нараховані та отриманні за останній рік доходи з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про джерела/суми нарахованого доходу, Пенсійного фонду України та органів соціального захисту, яким здійснюється нарахування, виплата або облік таких доходів.
Оцінюючи надані позивачем докази, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт зміни його сімейного стану у такому обсязі, що значно впливає на його матеріальний стан та неможливість в подальшому сплати аліментів у раніше визначеному розмірі, оскільки як встановлено судом, щомісячний дохід позивача становить понад 56 тис. гривень, а сам факт народження в платника аліментів дітей в іншому шлюбі без належних і допустимих доказів погіршення його матеріального стану не є безумовною підставою для зменшення розміру аліментів. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 28 травня 2021 року у справі № 715/2073/20.
У ч.1 ст. 3 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченні інтересів дитини.
Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статті 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України на батьків покладено обов`язок по утриманню дитини до досягнення нею повноліття.
З огляду на викладене, позивач має обов`язок щодо утримання в тому числі своєї малолітньої доньки ОСОБА_3 . При цьому, народження у позивача дітей у іншому шлюбі не є безумовною підставою зменшення розміру аліментів, що вже з нього стягуються.
Аналогічні за змістом висновки викладено у постановах Верховного Суду: від 03 червня 2020 року у справі № 760/9783/18-ц (провадження 61-702св19), від 16 вересня 2020 року у справі № 565/2071/19 (провадження № 61-9460св20), від 28 травня 2021 року у справі № 715/2073/20 (провадження № 61-1031св21), від 03 липня 2024 року у справі № 552/2073/23 (провадження № 61-1193св24).
Позивачем не надано суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували погіршення його матеріального становища або стану здоров`я, в порівнінні з тим, що було у позивача на час видачі судового наказу про стягнення з нього аліментів, а тому на переконання суду, без наявності достатніх підстав, зменшення аліментів на утримання дитини є необгрунтованим та суперечить насамперед інтересам малолітньої дитини.
Встановивши фактичні обставини справи та дослідивши подані у справі докази, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову ОСОБА_1 , зокрема, зважаючи на те, що позивач не навів достатніх підстав та мотивів зменшення розміру аліментів, визначених судовим наказом Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 29.04.2020 у справі №932/4319/20, а тому у задоволенні його позову слід відмовити, оскільки позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував те, що із моменту винесення судового наказу про стягнення аліментів на утримання малолітньої доньки ОСОБА_3 суттєво погіршився його матеріальний стан або стан його здоров`я, через що він не має змоги виплачувати аліменти у визначеному судом розмірі.
Керуючись ст.ст. 5, 10-13, 81, 83, 264-265, 354 ЦПК України, ст.ст.180, 182, 183, 191, 192 Сімейного кодексу України, суд -
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зміну розміру аліментів - відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Оскарження заочного рішення відповідачем в апеляційному порядку може мати місце лише в разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення та в разі ухвалення повторного заочного рішення судом першої інстанції. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватись з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.
Позивач має право на оскарження заочного рішення в загальному порядку. Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до Житомирського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного тексту рішення суду.
Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку після закінчення строку для подання апеляційної скарги, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Позивач: ОСОБА_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_2 .
Відповідач: ОСОБА_2 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_2 ; РНОКПП: НОМЕР_3 .
Суддя Д.О. Бобер