16.01.2025 Справа № 363/3440/23
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2025 року Вишгородський районний суд Київської області у складі:

головуючого судді Лукач О.П.,

за участю секретаря Онопрієнка І.О.,

прокурора Кривошея С.В.,

представника відповідача-2 адвоката Колодія О.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Вишгород у порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовом керівника Вишгородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі: Київської обласної державної адміністрації до Вишгородської районної державної адміністрації (відповідач-1), ОСОБА_1 (відповідач-2), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою лісового фонду,

ВСТАНОВИВ:

27.06.2023 до Вишгородського районного суду Київської області надійшла вказана позовна заява, у якій, з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 15.02.2024, позивач просить:

усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом визнання недійсним розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації Київської області від 12.12.2011 №2407;

усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення, шляхом скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний №71001088 від 03.01.2024 про реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,5078 га, кадастровий номер :11:230:0001, скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний №71000844 від 03.01.2024 про реєстрацію права приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку площею 0,6922 га, кадастровий номер :11:230:0002;

усунути перешкоди у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення з кадастровими номерами: :11:230:0002, площею 0,6922 га, для ведення селянського господарства, :11:230:0001, площею 0,5078 га, для ведення селянського господарства, шляхом їх повернення на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації від ОСОБА_1 ;

стягнути з відповідачів на користь Київської обласної прокуратури судовий збір за реквізитами.

В обґрунтування позовної заяви, з урахуванням змісту заяви про зміну предмету позову, зазначено, що розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації від 12.12.2011 №2407 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку кадастровий номер :11:230:0701, площею 1,2 га, з них: пасовища - 0,4000 га, піски - 0,8000 га на території Ровівської сільської ради Вишгородського району Київської області (за межами населеного пункту) з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства. На підставі вказаного розпорядження, ОСОБА_1 04.07.2012 видано державний акт серії ЯМ №913387 на право власності на земельну ділянку кадастровий номер :11:230:0701, площею 1,2 га, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за межами населеного пункту Ровівської сільської ради Вишгородського району Київської області. Разом з цим, право власності на зазначену земельну ділянку у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідачем не зареєстровано. Однак, окружною прокуратурою встановлено, що спірна земельна ділянка площею 1,2 га з кадастровим номером :11:230:0701 із власності держави не вибувала, остання відноситься до категорії земель лісогосподарського призначення, які перебувають у постійному користуванні спеціалізованого лісогосподарського державного підприємства. Позивач зазначає, що відповідно до інформації філії «Димерське лісове господарство» Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (далі - ДСГП «Ліси України») від 06.04.2023 №01-416 за матеріалами лісовпорядкування 2003, 2015 років, спірна земельна ділянка є земельною ділянкою лісогосподарського призначення, та накладається на межі частини кварталу №95, виділу №31 Руднянського лісництва ДП «Димерське лісове господарство», правонаступником якого є ДСГП «Ліси України» в особі філії «Димерське лісове господарство». Філії ДСГП «Ліси України», в тому числі і філію «Димерське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» створено Наказом ДСГП «Ліси України» від 14.12.2022 №18. З листа філії «Димерське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» від 09.05.2023 №01-544 вбачається, що ДП «Димерське лісове господарство» не надавало погодження на вилучення земельної ділянки з вищевказаним кадастровим номером із постійного користування земель лісового фонду для відведення їх у приватну власність. Крім цього, площа та конфігурація виділу №31 кварталу №95 Руднянського лісництва за матеріалами лісовпорядкування за 2005 рік відповідає площі та конфігурації виділу №31 конфігурації №95 Руднянського лісництва за матеріалами лісовпорядкування за 2014 рік. Отже, площа та конфігурація виділу №31 кварталу №95 Руднянського лісництва не змінювалася, що підтверджується матеріалами лісовпорядкування за 2005, 2014 років (лист-відповідь філії «Димерське лісове господарство» ДСГП «Ліси України» від 16.05.2023 №01-566).

Позивач, посилаючись на положення статей 19, 55, 84 Земельного кодексу України та пункту 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України, вказує, що спірна земельна ділянка відноситься до земель державної власності лісогосподарського призначення та використовується для ведення лісового господарства у порядку, визначеному Лісовим кодексом України. Факт віднесення спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення повністю підтверджується інформацією Українського державного проектного лісовпорядного виробничого об`єднання «Укрдержліспроект» (далі - ВО ««Укрдержліспроект») від 10.04.2023 №296 з долученими картографічними матеріалами, відповідно до яких земельна ділянка з кадастровим номером :11:230:0701 накладається на виділ №31 кварталу №95 Руднянського лісництва ДП «Димерський лісгосп» відповідно до матеріалів лісовпорядкування

2014 року. Згідно інформації Кабінету Міністрів України від 24.05.2023 №12721/0/2-23 рішень про погодження зміни цільового призначення, вилучення із постійного користування ДП «Димерське лісове господарство» земельної ділянки з кадастровим :11:230:0701 Кабінет Міністрів України не приймав, а тому, спірну земельну ділянку, яка не вибула з власності держави, передано у приватну власність за рахунок земель, що перебувають в постійному користуванні ДСГП «Ліси України (як правонаступника ДП «Димерське лісове господарство») без виключення їх з Державного лісового фонду України.

На підставі викладено, позивач вказує, що відповідачем Вишгородською районною державною адміністрацією на підставі спірного розпорядження здійснено незаконне відведення земельної ділянки у приватну власність громадянина без згоди землекористувача, без вилучення з постійного користування ділянки, без зміни цільового призначення ділянки, у тому числі за погодженням з постійним лісокористувачем, та, відповідно, без розроблення і затвердження в установленому порядку проекту землеустрою щодо відведення ділянки (в порядку зміни цільового призначення). У наслідок прийняття вказаного розпорядження дійсний власник (Київська обласна державна адміністрація) та землекористувач (ДСГП «Ліси України») цієї ділянки лісогосподарського призначення, позбавлені можливості розпоряджатися і користуватися нею відповідно до вимог законодавства. Оскільки, розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації від 12.12.2011 №2407 видане всупереч вимогам статей 20, 56, 84, 116, 122, 141, 142, 149 ЗК України, статті 57 ЛК України, на підставі частини першої статті 21, статті 393 ЦК України, частини третьої статті 151, статті 155 ЗК України, воно є таким, що підлягає визнанню судом недійсним.

Як зазначено у позові, оскільки уповноваженим органом державної виконавчої влади рішення про передачу, зміну цільового призначення земельної ділянки та передачу її у приватну власність громадянину не приймалось, відтак право власника, постійного користувача та дійсного володільця спірної земельної ділянки до цього часу у законний спосіб не припинене, що вказує на те, що право власності спірною земельною ділянкою у відповідача, в силу законодавчо встановлених обмежень на оборот земель лісогосподарського призначення, не виникло, тому ефективним способом захисту, спрямованим на повернення земельної ділянки, є негаторний позов.

У заяві про зміну предмету позову зазначено, що отримавши пояснення представника відповідача з долученими копіями витягів з Державного земельного кадастру за №HB-023 та №HB-023 від 20.12.2023, та копіями витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.01.2024 за №360770027 та №360767430, позивачемвстановлено, що відповідачем ОСОБА_1 здійснено поділ спірної земельної ділянки з кадастровим номером :11:230:0701, площею 1,2 га, у результаті якого виникло дві земельні ділянки: з кадастровим номером :11:230:0002 площею 0,6922 га, для ведення селянського господарства, що розташована за адресою: Київська обл., Вишгородський р-н.,

тг Димерська, та :11:230:0001 площею 0,5078 га, для ведення селянського господарства, що розташовані за адресою: Київська обл., Вишгородський р-н.,

тг Димерська. Площі новостворених ділянок відповідають площі та конфігурації земельної ділянки з кадастровим номером :11:230:0701. Спірні земельні ділянки з кадастровим номерами :11:230:0002 та :11:230:0001 належать до земель лісового фонду та надані у приватну власність відповідача з порушенням положень Земельного та лісового кодексів України, і окрім усунення перешкод у здійсненні Київською обласною державною адміністрацією права користування та розпорядження земельною ділянкою лісогосподарського призначення шляхом визнання недійсним розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації Київської області від 12.12.2011 №2407, шляхом повернення земельних ділянок від ОСОБА_1 , наявні підстави для скасування їх державної реєстрації в Державному земельному кадастрі, з метою поновлення інтересів держави.

Після виконання судом вимог частини шостої статті 187 ЦПК України, ухвалою суду від 10.07.2023 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання.

На стадії підготовчого провадження брали участь прокурори: Богач О.С.,

Дацько О.С., відповідач ОСОБА_1 та його представники адвокати Заріцький С.М., Колодій О.М. Інші учасники провадження, будучи належним чином повідомлені про призначені судові засіданні на стадії підготовчого провадження, не з`явилися, поважності причин неявки суду не повідомили, правом подати відзив на позовну заяву, письмові пояснення щодо позовних вимог, не скористалися.

У підготовчому провадженні вчинено такі процесуальні дії:

за клопотанням прокурора, ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 17.08.2023 виправлено описку, допущену у вступній та резолютивній частині ухвали Вишгородського районного суду Київської області від 10.07.2023, а саме, замість помилково зазначеного «за позовною заявою керівника Київської обласної прокуратури», вважати вірним «за позовною заявою керівника Вишгородської оружної прокуратури Київської області»;

ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 01.11.2023 відмовлено у задоволенні заяви керівника Вишгородської окружної прокуратури М.Василенка, яка надійшла до суду 31.10.2023, про забезпечення позову;

ухвалами суду, занесеними до протоколу судового засідання: продовжено відповідачу-2 до 20.12.2023 строк для подання відзиву на позовну заяву; залучено спеціаліста сертифікованого інженера геодезиста Мельника О.В, уразі необхідності заслуховування його пояснень на стадії дослідження доказів; відмовлено у задоволенні клопотання про виклик свідків ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ; до матеріалів справи долучено письмові пояснення разом з додатками; прийнято відповідь позивача на відзив на позовну заяву;

ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 04.03.2024 прийнято заяву позивача від 15.02.2024, про зміну предмету позову;

18.03.2024 до суду, через систему «Електронний суд», представником відповідача-2 адвокатом Колодій О.М. подано відзив, а 25.04.2024 до суду, за підписом керівника Вишгородської окружної прокуратури М.Василенка, надійшла відповідь на відзив;

ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 08.04.2024 заяву керівника Вишгородської окружної прокуратури Київської області М.Василенко про забезпечення позову, з урахуванням зміни предмету позову, задоволено частково та вжито заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на земельну ділянку з кадастровим номером :11:230:0002, площею 0,6922, та на земельну ділянку з кадастровим номером :11:230:0001, площею 0,5078, які розташовані за адресою: Київська обл., Вишгородський р-н., тг. Димерська, та зареєстровані за ОСОБА_1 .

Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 30.04.2024 закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду на 25.06.2024 об 11:00, про що повідомлено учасників провадження.

У судові засідання, призначені на 25.06.2024 та 29.08.2024, учасники провадження не з`явилися, при цьому, адвокатом Колодієм О.М. та прокурором подавалися клопотання про відкладення вказаних судових засідань, зазначаючи причини неможливості прибути до суду.

У судові засідання, призначені на 04.11.2024 та 15.01.2025, з`явилися прокурор Кривошея С.В. та представник відповідача-2 адвокат Колодій О.М. Інші учасники провадження до суду не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, поважності причин неявки суду не повідомили з клопотаннями про відкладення розгляду справи не зверталися.

Вирішуючи питання про можливість розгляду справи у відсутності представників відповідача-1 Вишгородської районної адміністрації та третьої особи, суд врахував їх належне повідомлення, відсутність поважних причин неявки до суду та положення статті 223 ЦПК України, а також відсутність заперечень у присутніх учасників провадження.

Стаття 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи.

У судовому засіданні прокурор підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позові та заяві про зміну предмету позову, просив позов задовольнити, стверджуючи про належність та допустимість доказів, наданих позивачем, а також щодо належного способу захисту звернення до суду з негаторним позовом.

Представник відповідача-2 заперечував проти позовних вимог прокурора, вказуючи на неналежний спосіб захисту, який обрано позивачем, оскільки вважає, що має місце віндикаційний позов, а також вказуючи про недоведеність належними та допустими доказами позовних вимог.

Так, у відзиві на позов, представником відповідача-2 адвокатом Колодієм О.М. зазначено, що ОСОБА_1 набув право власності на земельну ділянку з кадастровим номером :11:230:0701 на підставі розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації №2407 від 12.11.2011 та відповідно до державного акту ЯМ №913387 від 04.07.2012, який був зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі 05.07.2012 за №17484. А тому, в силу вимог діючого законодавства

ОСОБА_1 став власником земельної ділянки з 05.07.2012, при цьому, у матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували, що оспорювана земельна ділянка на момент передачі у приватну власність, тобто станом на 2012 рік, належала до земель лісогосподарського призначення, також позивачем не додано жодних матеріалів лісовпорядкування, які б відповідали вимогам чинного законодавства та підтверджували відношення оспорюваної земельної ділянки до земель лісового фонду на момент передачі її у власність ОСОБА_1 . На підставі заяви представника Відповідача сертифікованим інженером - геодезистом Валько Олегом Мирославовичем (сертифікат №00881) було проведено співставлення меж та конфігурації зазначеного вище кварталу і виділу та складено відповідну схему, згідно з якою межі, площа та конфігурація 31 виділу кварталу №95 Руднянського лісництва відрізняється за матеріалами лісовпорядкування за 2005 та 2014 років. У подальшому, за результатами розподілу земельної ділянки з кадастровим номером :11:230:0701, виникло дві земельні ділянки кадастровими номерами: :11:230:0002, площею 0,6922 га., та :11:230:0001, площею 0,5078 га. Згідно витягів з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.01.2024 відповідач є власником двох вказаних земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, що розташовані за адресою: Київська область, Вишгородський район, тг Димерська. На підставі заяви представника відповідача, сертифікованим інженером - геодезистом Мельник Олексієм Васильовичем (сертифікат №001757) було виготовлено накладення земельних ділянок, які перебувають у власності відповідача на межі 31 виділу кварталу №95 Руднянського лісництва (за матеріалами наданими BO «Укрдержліспроект») та встановлено, що земельна ділянка з кадастровим номером :11:230:0002, площею 0,6922 га., не накладається, а навпаки межує з 31 виділом кварталу №95 Руднянського лісництва. Представник відповідача-2 вказує про необґрунтованість вимог позивача щодо скасування рішення державного реєстратора позаяк жодних порушень під час прийняття рішення щодо державної реєстрації права власності на оспорювані земельні ділянки, які утворились унаслідок розподілу земельної ділянки, не було, оскільки відповідачем для проведення державної реєстрації права власності було подано усі передбачені нормами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» документи. Представник відповідача також зазначає про незгоду з твердженнями прокурора про звернення до суду, у даному випадку, з негаторним позовом, оскільки, посилаючись на висновки Верховного Суду, вважає некоректними доводи прокурора, викладені в позовній заяві, про необхідність застосування у даних спірних правовідносинах висновку Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеного у постанові від 22.06.2022 у справі №367/4140/16, при цьому варто застосувати правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 23.11.2021, стосовно належного способу захисту прокурора щодо вимог до ОСОБА_1 , а саме про витребування від особи земельної ділянки, за якою зареєстроване право власності на таку ділянку. Вказує, що якщо земельною ділянкою неправомірно (на думку позивача, який вважає себе власником) заволодів відповідач, то віндикаційний позов відповідає належному способу захисту прав правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України) (пункт 147 Постанови Великої позивача: власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної Палати Верховного Суду від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц). Оскільки, право власності на спірні земельні ділянки зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на майно за ОСОБА_1 , отже відповідач є володільцем зазначених земельних ділянок. З огляду на те, що пред`явлення негаторного позову власником земельної ділянки лісогосподарського призначення в порядку статті 391 Цивільного кодексу України пов`язується саме з вчиненням фізичних дій щодо зайняття спірної земельної ділянки особою, за якою не зареєстровано право власності на таку земельну ділянку, зазначене виключає можливість при зверненні до суду з негаторним позовом у даній категорії спорів заявлення вимоги про скасування розпорядження про передачу у власність оспорюваної земельної ділянки та вимоги про скасування акту на право власності на оспорювану земельну ділянку, оскільки таке рішення відсутнє. Також представник відповідача-2 звертає увагу на висновки Верховного Суду, відповідно до яких, заволодіння громадянами та юридичними особами землями, означає перехід до них права володіння цими землями та про те, що заволодіння громадянами та юридичними особами землями лісогосподарського призначення є неможливим. Враховуючи факт наявності державної реєстрації права власності на оспорювану земельну ділянку за ОСОБА_1 , подання позову у спосіб скасування розпорядження Вишгородської РДА та визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку є не ефективним способом захисту, як в контексті негаторного позову так і віндикаційного, оскільки задоволення такого позову, з огляду на вичерпання таким рішенням своєї дії в момент проведення відповідної реєстрації, до відновлення порушених прав власника в будь-якому випадку призвести не може. Також, представник відповідача вказує, що не є належним способом захисту права або інтересу позивача вимога про скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, оскільки воно вичерпує свою дію в момент цієї реєстрації. Посилаючись на викладені у відзивах обставини, представник відповідача-2 стверджуючи про обрання прокурором неналежного способу захисту порушеного права, просить відмовити у задоволенні позову, оскільки це є самостійною підставою для відмови в позові.

У свою чергу, керівник Вишгородської окружної прокуратури у відповідях на відзиви наполягає на належності спірних земельних ділянок до земель лісогосподарського призначення, незмінність площі та конфігурації виділу №31 кварталу №95 Руднянського лісництва і накладення земельної ділянки :11:230:0701 на виділ №31 кварталу №95 Руднянського лісництва ДП «Димерський лісгосп». При цьому вказує про недопустимість доказів наданих представником відповідача, зокрема на схемі співставлення меж та конфігурації зазначеного вище кварталу і виділу, проведеній інженером-геодезистом Валько О.М. відсутня спірна земельна ділянка, а за даними Державного реєстру сертифікованих інженерів-геодезистів дію кваліфікаційного сертифіката інженера-геодезиста ОСОБА_4 №010929 від 13.09.2013, а не № 00881 як зазначив представник відповідача, призупинено до 05.03.2025. Вказуючи про те, що відповідачем незаконно зайнята земельна ділянка лісогосподарського призначення з порушенням Земельного кодексу України та Лісового кодексу України, то вказані правовідносини необхідно розглядати як не пов`язані з позбавленням володіння порушення права власності держави та титульного володільця. Вважає, що звернення до суду з позовом, спрямованим на захист цивільних прав держави на земельну ділянку, речові права держави щодо якої виникли у відповідності до вимог земельного законодавства, та збереглись за державою і у встановленому законом порядку не припинялись, є таким, що спрямоване на усунення порушень, які не пов`язані з позбавленням права володіння. Оскільки, уповноваженим органом державної виконавчої влади рішення про вилучення спірних земель з державного лісового фонду, зміну їх цільового призначення та їх передачу у власність не приймалось, відтак право постійного користувача та дійсного володільця спірної земельної ділянки, до цього часу у законний спосіб не припинене, що вказує на те, що право власності спірною землею у відповідача, в силу законодавчо встановлених обмежень на оборот земель лісогосподарського призначення, не виникло, тому ефективним способом захисту, спрямованим на повернення земельних ділянок, є негаторний позов (ст. 391 Цивільного кодексу України), який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного власника відповідних земельних ділянок, та строки позовної давності на який не поширюються. На підставі викладеного, просить позов задовольнити.

Заслухавши пояснення прокурора та представника відповідача-2, дослідивши матеріали справи та фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, судом встановлено, що розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації від 12.12.2011 №2407 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку з кадастровим номером: :11:230:0701, площею 1,2000 га, з них: пасовища - 0,4000 га, піски - 0,8000 га на території Ровівської сільської ради Вишгородського району Київської області (за межами населеного пункту) з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства (том 1 а.с. 26).

04.07.2012, на підставі вказаного вище розпорядження, ОСОБА_1 видано державний акт серії ЯМ №913387 на право власності на земельну ділянку кадастровий номер :11:230:0701, площею 1,2000 га, цільове призначення якої для ведення особистого селянського господарства (том 1 а.с. 27-28).

Згідно листа Головного управління Держгеокадастру у м.Києві та Київській області від 23.03.2023, адресованого до Вишгородської окружної прокуратури на запит, за інформацією Відділу №5 Управління надання адміністративних послуг Головного управління Держгеокадастру у м. Києві та Київській області, у місцевому фонді документації із землеустрою та оцінки земель Відділу документації із землеустрою на земельну ділянку з кадастровим номером 6:11:230:0701 - не виявлено. При цьому, направлено на електронну адресу прокуратури завантажені з програмного забезпечення ведення Державного земельного кадастру електронні документи, що містять координати поворотних точок у форматі XML та поземельну книгу на земельну ділянку з кадастровим номером 6:11:230:0701 (том 1 а.с. 31-32).

У листі Головного управління Держгеокадастру у м.Києві та Київській області від 04.05.2023, адресованого до Вишгородської окружної прокуратури на запит, зазначено, що за інформацією Відділу №5 Управління надання адміністративних послуг Головного управління (лист від 20.04.2023 №4503/497-23-0.975, далі - Відділ), згідно з проектом формування та встановлення меж Ровівської сільської ради (рішення Вишгородської районної ради від 14.05.1992 №XII/21), земельна ділянка з кадастровим номером :11:230:0701 розташована на території Ровівської сільської ради (зараз - Димерської селищної ради), за межами населеного пункту. В архіві Відділу обліковується другий примірник державного акта на право власності на земельну ділянку гр. ОСОБА_1 з кадастровим номером :11:230:0701 площею 1,2000 га для ведення особистого селянського господарства, яка розташована за адресою: Київська обл., Вишгородський р-н., Ровівська сільська рада, який виданий на підставі розпорядження Вишгородської РДА Київської області від 12.12.2011 №2407, серії ЯМ №913387, зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі від 04.07.2012 №17484 (том 1 а.с. 35).

Директор Філії «Димерське лісове господарство» ДП «Ліси України» С.Кушніренко у листах від 06.04.2023, від 09.05.2023 та від 16.05.2023 до Вишгородської окружної прокуратури зазначив, що за матеріалами лісовпорядкування (2003, 2015 р.р.) земельна ділянка з кадастровим номером 6:11:230:0701 відноситься до земель лісогосподарського призначення та накладається на межі частини кварталу №95, виділу 31 Руднянського лісництва ДП «Димерське лісове господарство» правонаступником якого є ДП «Ліси України» в особі філії «Димерське лісове господарство». ДП «Димерське лісове господарство», правонаступником якого є ДП «Ліси України» в особі філії «Димерське лісове господарство», не надавало погодження на вилучення земельних ділянок з вищевказаними кадастровими номерами із постійного користування земель лісового фонду для відведення їх у приватну власність чи оренду. В розумінні п. 5 розділу VIII «Прикінцеві положення» Лісового кодексу України право власності постійного користування підтверджується планово-картографічними матеріалами лісовпорядкування (планшетом лісовпорядкування, та проектом організації та розвитку лісового господарства). Площа та конфігурація виділу №31 кварталу №95 Руднянського лісництва за матеріалами лісовпорядкування за 2005 рік відповідає площі та конфігурації виділу №31 кварталу №95 Руднянського лісництва за матеріалами лісовпорядкування за 2014 рік. Площа та конфігурація виділу №31 кварталу №95 Руднянського лісництва не змінювалися, що підтверджується матеріалами лісовпорядкування 2005, 2014 року (Том 1 а.с. 38-39, 42-43, 69).

У подальшому, за результатами розподілу земельної ділянки з кадастровим номером :11:230:0701, виникло дві земельні ділянки кадастровими номерами: :11:230:0002, площею 0,6922 га., та :11:230:0001, площею 0,5078 га. Згідно витягів з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03.01.2024 відповідач є власником двох вказаних земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, що розташовані за адресою: Київська область, Вишгородський район, тг Димерська (том 1 а.с. 201-214).

Звертаючись до суду з даним позовом, прокурор посилався на те, що спірна земельна ділянка, яка, у подальшому зазнала розподілу на дві земельні ділянки, відноситься до земель лісового фонду та накладається на виділ №31 кварталу №95 Руднянського лісництва ДП «Димерський лісгосп».

Відповідно до частини третьої статті 1 ЛК України, усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

Згідно із частиною другою статті 17 ЛК України, у постійне користування ліси на землях комунальної власності для ведення лісового господарства без встановлення строку надаються спеціалізованим комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створені спеціалізовані лісогосподарські підрозділи.

Пунктом 5 Прикінцевих положень ЛК України встановлено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Планово-картографічні матеріали лісовпорядкування складаються на підставі натурних лісовпорядних робіт та камерального дешифрування аерознімків, містять детальну характеристику лісу. Перелік планово-картографічних лісовпорядкувальних матеріалів, методи їх створення, масштаби, вимоги до змісту та оформлення, якості виготовлення тощо регламентується галузевими нормативними документами. Зокрема, за змістом пункту 1.1 Інструкції про порядок створення і розмноження лісових карт, затвердженої Державним комітетом СРСР по лісовому господарству 11 грудня 1986 року, планшети лісовпорядкувальні належать до планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування, а частина друга зазначеної Інструкції присвячена процедурі їх виготовлення.

А тому при вирішенні питання щодо перебування земельної лісової ділянки у користуванні державного лісогосподарського підприємства необхідно враховувати положення пункту 5 розділу VIII «Прикінцевих положень» Лісового кодексу України.

Як передбачено частиною першою статті 55 ЗК України до земель лісогосподарського призначення належать землі, вкриті лісовою рослинністю, а також не вкриті лісовою рослинністю, нелісові землі, які надані та використовуються для потреб лісового господарства.

Згідно із частинами першою, другою, четвертою статі 84 ЗК України у державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності.

Право державної власності на землю набувається і реалізується державою в особі Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, державних адміністрацій, державних органів приватизації відповідно до закону.

До земель державної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі лісогосподарського призначення, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 149 ЗК України, земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням Верховної Ради Автономної Республіки Крим, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, що здійснюють розпорядження земельними ділянками відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу з урахуванням вимог статті 150 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до частин першої, другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі;

6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні.

Під захистом цивільних прав розуміється передбачений законодавством засіб, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) компенсація витрат, викликаних порушенням права. Обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів.

Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування.

Отже, засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31.07.2003 у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає не лише запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Як правило, суб`єкт порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права (пункт 5.6 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16).

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.

Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16

(пункт 40), від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц, від 11.09.2019 у справі №487/10132/14-ц (пункт 89), від 16.06.2020 у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)).

Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню.

Подібний висновок викладений у пунктах 6.6, 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19.

Звертаючись до суду з позовом, позивач посилається на те, що спірна земельна ділянка кадастровий номер :11:230:0701, яка, в подальшому, зазначала поділу на земельні ділянки кадастрові номера :11:230:0001, :11:230:0002, належить до земель лісового фонду, які перебувають у державній власності, її передача у приватну власність фізичній особі - відповідачу ОСОБА_1 здійснена з порушенням вимог земельного та лісового законодавства, що є підставою для усунення позивачу перешкод в користуванні та розпорядженні майном шляхом визнання недійсним розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації Київської області від 12.12.2011 №2407, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання відповідачу у власність, скасування рішень державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо новоутворених земельних ділянок, а також повернення на користь держави в особі Київської обласної державної адміністрації від ОСОБА_1 земельних ділянок лісогосподарського призначення, що, як стверджує позивач, відповідає негаторному позову.

Так, на думку позивача, відповідач Вишгородська районна державна адміністрація незаконно розпорядилась земельною ділянкою :11:230:0701 та змінила цільове призначення земель лісогосподарського призначення з перевищенням передбачених законом повноважень, оскільки дані дії відносяться до виключної компетенції Кабінету Міністрів України та з обов`язковим погодженням органу з питань лісового господарства.

Отже, позовні вимоги заявлено позивачем, зокрема, з підстав порушення районною державною адміністрацією норм Земельного кодексу України при виділенні ОСОБА_1 земельної ділянки :11:230:0701, яка зазнала поділу, внаслідок чого присвоєно кадастрові номери :11:230:0001, :11:230:0002, право власності на які відповідно до Витягів з Державного реєстру речових прав з 29.12.2023 зареєстровано за ОСОБА_1 .

Суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту є неефективним, оскільки задоволення позовних вимог про визнання рішення районної державної адміністрації незаконним та скасування записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем, не може призвести до захисту або відновлення порушеного речового права позивача (у разі його наявності), зокрема повернення у його володіння або користування/витребування спірної земельної ділянки. Більше того, він призведе до необхідності пред`явлення нового позову за захистом речового права.

Серед способів захисту майнових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння у порядку статей 387-388 ЦК України (віндикаційний позов) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном згідно зі статтею 391 ЦК України (негаторний позов). Позовом про витребування майна, зокрема віндикаційним позовом, є вимога власника, який не є володільцем належного йому на праві власності (на правах володіння, користування та розпорядження) індивідуально визначеного майна, до особи, яка заволоділа останнім, про витребування (повернення) цього майна з чужого незаконного володіння. Негаторний позов - це вимога власника, який є володільцем майна (відновив володіння майном), до будь-якої особи про усунення перешкод (шляхом повернення майна, виселення, демонтажу самочинного будівництва тощо), які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, які можуть призвести до виникнення таких перешкод. Зазначений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.

Для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскарження всього ланцюга договорів та інших правочинів щодо спірного майна, державного акта на право власності не є ефективним способом захисту прав. При цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна із чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування без заявлення вимоги про визнання його недійсним. Таке рішення за умови його невідповідності закону не створює правових наслідків, на які воно спрямоване.

Подібні за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (пункти 85, 86, 94), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункти 38, 39), від 01 та 15 жовтня 2019 року у справах №911/2034/16 (пункт 46) та № 911/3749/17 (пункти 6.25, 6.26), від 19.11.2019 у справі №911/3680/17, від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (пункти 42-43, 47, 49).

Судовий захист повинен бути повним, відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту.

Такі висновки сформульовані в пункті 63 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204 гс 19), пункті 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52 гс 20).

Крім того, в пунктах 20-25, 35 ухвали від 08.11.2023 ВПВС у справі №36//473/15-ц зазначила, що зміну володільця земельної ділянки лісогосподарського призначення засвідчує державна реєстрація права власності на неї за іншою особою, ніж власник. У разі державної реєстрації права власності за володільцем-відповідачем, власник, який вважає, що його право власності порушує такий володілець, має право заявити вимогу про витребування відповідного нерухомого майна від того, за ким на останнє зареєстроване право власності.

Допоки реєстрація такого права за іншою, ніж власник, особою не відбулася (навіть за наявності рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, що допускає можливість провести цю державну реєстрацію), земельна ділянка лісогосподарського призначення не вважається такою, що вибула з володіння власника.

Вимоги про визнання незаконним (недійсним) і скасування рішення органу влади про надання земельної ділянки у власність за певних умов можна розглядати як вимоги про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном, якщо саме це рішення створює відповідну перешкоду (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 633/408/18 (пункт 11.10)). Інакше кажучи, перешкоду у користуванні та розпорядженні зазначеною ділянкою лісогосподарського призначення у вигляді відповідного рішення органу влади про її відчуження, на підставі якого державна реєстрація права власності не відбулася (якщо це рішення справді створює таку перешкоду), власник може усунути за негаторним позовом, зокрема про визнання незаконним скасування відповідного рішення.

Тоді як для витребування майна оскарження рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, які вже були реалізовані і вичерпали свою дію, оскарження всього ланцюга договорів та інших правочинів щодо спірного майна, державних актів на право власності тощо не є необхідними й ефективними способами захисту прав власника. Останній у межах провадження про витребування майна із чужого володіння вправі стверджувати, зокрема, про незаконність відповідного рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування без заявлення вимоги про визнання його незаконним, недійсним. Таке рішення за умови його невідповідності закону не зумовлює юридичних наслідків, на які воно спрямоване (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (пункти 38-39), від 01.10.2019 у справі № 911/2034/16 (пункти 46-47), від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17 (пункти 6.25, 6.27), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункти 34-35), від 01.02. 2020 у справі №922/614/19 (пункт 52), від 11.02.2020 у справі № 922/614/19 (пункт 50), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19

(пункт 49), від 23.11.2021 у справі № 359/3373/16-ц (пункти 109, 148, 150, 151, 153, 167), від 20.06.2023 у справі № 633/408/18 (пункти 11.7-11.8)).

З огляду на вказане, якщо на підставі рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування про відчуження земельної ділянки лісогосподарського призначення відбулася державна реєстрація права власності на це майно, власник може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, і для такого витребування оскарження рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є необхідним й ефективним способом захисту права власності. У разі встановлення незаконності таких рішень органів влади у спорі про витребування земельних ділянок суд вказує про це лише у мотивувальній частині його рішення.

Оскільки вимога про визнання незаконним, недійсним і скасування рішення органу державної влади про відчуження земельної ділянки не призведе до відновлення володіння нею, то, як неодноразово вказувала Велика Палата Верховного Суду, зазначена вимога не є вимогою, пов`язаною підставою виникнення або поданими доказами, як основна, з вимогою про витребування земельної ділянки з володіння набувача. А вимога про таке витребування не є похідною від вимоги про визнання незаконним, недійсним і скасування рішення органу державної влади про відчуження земельної ділянки, бо право власника на витребування від добросовісного набувача обмежується добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з його володіння поза його волею, що й треба довести у суді (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17 (пункт 6.26)). Більше того, Велика Палата Верховного Суду виснувала, що за вимогою держави про витребування земельної ділянки з володіння набувача юрисдикція суду залежить від виду суб`єкта, з володіння якого держава хоче витребувати цю ділянку, а не від виду суб`єкта, що був її первісним набувачем на підставі відповідного рішення органу влади (див. постанови від 01.10.2019 у справі № 911/2034/16 (пункти 48-52), від 15.10.2019 у справі № 911/3749/17 (пункти 6.27-6.29), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (пункти 35-37)).

Витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з володіння кінцевої набувачка треба розглядати як віндикаційний позов, заявлений на підставі

статей 387-388 ЦК України власником з метою введення його у володіння цією ділянкою, тобто з метою внесення запису (відомостей) про державну реєстрацію за власником права власності на відповідну ділянку («книжкове володіння»). Подібний висновок є також у постанові від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (пункт 84).

У той же час, в пунктами 52-54, 56, 143, 144, 146, 148, 150, 151, 153, 155 постанови ВПВС від 23.11.2021 у справі №359/3373/16-ц зазначено, що в силу зовнішніх, об`єктивних, явних і видимих природних ознак таких земельних ділянок особа, проявивши розумну обачність, може і повинна знати про те, що ділянки належать до водного фонду, набуття приватної власності на них є неможливим. Як відомо, якщо в принципі, за жодних умов не може виникнути право власності, то і володіння є неможливим. Тому ані наявність державної реєстрації права власності за порушником, ані фізичне зайняття ним земельної ділянки водного фонду не приводять до заволодіння порушником такою ділянкою. Отже, як зайняття земельної ділянки водного фонду, так і наявність державної реєстрації права власності на таку ділянку за порушником з порушенням ЗК України та Водного кодексу України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади, а належним способом захисту прав власника є негаторний позов (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц (провадження № 14-452 цс 18, пункт 71), від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц (провадження № 14-473 цс 18, пункт 81), від 11.09.2019 у справі № 487/10132/14-ц (провадження № 14-364цс19, пункт 97), від 15.09.2020 у справі № 372/1684/14-ц (провадження № 14-740цс19, пункт 46) та інші).

Водночас володіння приватними особами лісовими ділянками цілком можливе, оскільки вони можуть мати такі ділянки на праві власності. Так, відповідно до частини першої статті 8, частини першої статті 9 ЛК України у державній власності перебувають усі ліси України, крім лісів, що перебувають у комунальній або приватній власності; у комунальній власності перебувають ліси в межах населених пунктів, крім лісів, що перебувають у державній або приватній власності. Згідно зі статтею 10 ЛК України ліси в Україні можуть перебувати у приватній власності; суб`єктами права приватної власності на ліси є громадяни та юридичні особи України. Відповідно до статті 12 ЛК України громадяни та юридичні особи України можуть безоплатно або за плату набувати у власність у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств замкнені земельні лісові ділянки загальною площею до 5 гектарів; ця площа може бути збільшена в разі успадкування лісів згідно із законом; громадяни та юридичні особи можуть мати у власності ліси, створені ними на набутих у власність у встановленому порядку земельних ділянках деградованих і малопродуктивних угідь, без обмеження їх площі; ліси, створені громадянами та юридичними особами на земельних ділянках, що належать їм на праві власності, перебувають у приватній власності цих громадян і юридичних осіб.

Відповідно до частини п`ятої статті 1 ЛК України лісові ділянки можуть бути вкриті лісовою рослинністю, а також постійно або тимчасово не вкриті лісовою рослинністю (внаслідок неоднорідності лісових природних комплексів, лісогосподарської діяльності або стихійного лиха тощо). До не вкритих лісовою рослинністю лісових ділянок належать лісові ділянки, зайняті незімкнутими лісовими культурами, лісовими розсадниками і плантаціями, а також лісовими шляхами та просіками, лісовими протипожежними розривами, лісовими осушувальними канавами і дренажними системами.

Велика Палата Верховного Суду підтверджує свій висновок про те, що вимога про витребування земельної ділянки лісогосподарського призначення з незаконного володіння (віндикаційний позов) в порядку статті 387 ЦК України є ефективним способом захисту права власності. Такий висновок випливає з постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 368/1158/16-ц (провадження № 14-140цс18), на яку посилається Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, постанов Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц (провадження № 14-96цс18), від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц (провадження

№ 14-256цс18, розділ 1.5.4).

Водночас Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11.09. 2018 у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30.01.2019 у справі №569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 02.07.2019 у справі №48/340 (провадження № 12-14звг19), від 22.10.2019 у справі №923/876/16 (провадження

№12-88гс19) та багатьох інших.

Застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19, пункт 63), від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (провадження № 12-80гс20, пункт 6.13), від 16.02.2021 у справі №910/2861/18 (провадження № 12-140гс19, пункт 98).

Велика Палата Верховного Суду знов нагадує, що набуття особою володіння нерухомим майном полягає у внесенні запису про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно за цією особою. Якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно, а функцією державної реєстрації права власності є оголошення належності нерухомого майна певній особі (особам). Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запису про державну реєстрацію за позивачем права власності на нерухоме майно; такий запис вноситься у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256 цс 18, пункти 95-98), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86, 115), від 19.05. 2020 у справі № 916/1608/18 (провадження № 12-135гс19, пункт 80), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункти 63, 74) та інших.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що власник з дотриманням вимог статті 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункти 85, 86), від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (провадження № 12-97гс19, пункт 38), від 22.01.2020 у справі № 910/1809/18 (провадження № 12-148гс19, пункт 34), від 22.06.2021 у справі №200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 74) та інших.

Так, для витребування нерухомого майна оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування не є ефективним способом захисту права власника (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 у справі №183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 86)). Вимога про визнання рішень органів державної влади чи органів місцевого самоврядування недійсними (незаконними) та їх скасування не є ефективним способом захисту, адже задоволення такої вимоги не призвело б до відновлення володіння відповідною земельною ділянкою (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17 (провадження №12-97гс19, пункт 39), від 11.02.2020 у справі № 922/614/19 (провадження №12-157гс19)).

Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу, що пред`явлення власником нерухомого майна вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права, а тому в задоволенні цієї позовної вимоги слід відмовити (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18, пункт 100), від 14.11.2018 у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18, пункт 94), від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19, пункт 10.29)).

Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Такий висновок сформульований, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19 (провадження №12-80гс20, пункт 6.21), від 02.02.2021 у справі № 925/642/19 (провадження № 12-52гс20, пункт 52), від 22.06.2021 у справі № 200/606/18 (провадження № 14-125цс20, пункт 76)

У вказаній справі задоволення позовних вимог прокурора не призведе до поновлення прав держави в особі Київської обласної державної адміністрації, відновлення володіння, користування або розпорядження спірною земельною ділянкою, а отже, такі вимоги не є ефективним способом захисту права, яке потребуватиме додаткових засобів судового захисту.

Отже, заявлені вище позовні вимоги, у разі їх доведення, жодним чином не відновлюють права держави на користування земельною ділянкою, а потребуватимуть повторного звернення до суду з позовом за захистом речового права.

Таким чином, висунуті позовні вимоги та обраний спосіб захисту у виді повернення земельної ділянки за своєю суттю є негаторним позовом (стаття 39 ЦК України).

Такий спосіб захисту згідно наведених правових висновків Верховного Суду є ефективним щодо земельних ділянок водного фонду, на які за жодних умов не може виникнути право власності за виключенням випадків передбачених статтею 59 ЗК України.

Негаторний позов також може містити вимоги про скасування державної реєстрації права власності за відповідачем, на відмінну від віндикаційного позову.

Однак, усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою лісогосподарського призначення повинно відбуватися шляхом її витребування з володіння кінцевого набувача, що треба розглядати за правилами віндикаційного позову, заявленого на підставі статей 387-388 ЦК України.

Рішення суду про витребування з володіння відповідача нерухомого майна саме по собі є підставою для внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння позивач не заявляв, суд же повинен діяти відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства і розглядати справи не інакше як за зверненням особи (частина перша статті 13 ЦПК України).

Відтак, враховуючи, що позивачем обрано невірний спосіб судового захисту, в задоволенні позову слід відмовити.

Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, враховуючи положення статті 141 ЦПК України, судові витрати відносяться за рахунок позивача.

Керуючись статтями 15,16, 387, 388, 391 ЦК України, статтями 2, 4, 5, 12, 13, 19, 76-89, 128, 141, 174, 223, 258, 259, 263-265, 274, 354 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

у задоволенні позову керівника Вишгородської окружної прокуратури в інтересах держави в особі: Київської обласної державної адміністрації до Вишгородської районної державної адміністрації, ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження земельною ділянкою лісового фонду, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення суду складено 20.01.2025.

Позивач: керівник Вишгородської окружної прокуратури, адреса: 07301, Київська область, м. Вишгород, вул.. Кургузова, 5, ЄДРПОУ Київської обласної прокуратури 02909996, в інтересах держави в особі: Вишгородської міської ради (, адреса: Київська область, Вишгородський район, м. Вишгород,

пл. Шевченка, 1);

Відповідач-1: Вишгородська районна державна адміністрація, , адреса: 07300, Київська обл., Вишгородський р-н., пл. Шевченка, 1.

Відповідач-2: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрована за адресою:

АДРЕСА_1 .

Третя особа: Державне спеціалізоване господарське підприємство «Ліси України», , м. Київ, вул. Шота Руставелі, 9 а.

Суддя О.П. Лукач