КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
справа №363/293/24 Головуючий у І інстанції - Лукач О.П.
апеляційне провадження №22-ц/824/3751/2025 Доповідач у ІІ інстанції - Приходько К.П.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача Приходька К.П.,

суддів Писаної Т.О., Журби С.О.,

за участю секретаря Миголь А.А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Вишгородського районного суду Київської області від 17 вересня 2024 року

у справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «Автомагістраль» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, -

установив:

У січні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до Вишгородського районного суду Київської області з позовом до ПП «Автомагістраль» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

В обґрунтування вимог позову, зазначив, що 11 квітня 2020 року він був прийнятий на роботу до ПП «Автомагістраль» на посаду дорожнього робітника дільниці, а згідно наказу №25 від 17 січня 2023 року, за ініціативою працівника на підставі ст. 38 Кодексу законів про працю України, його звільнено з роботи в ПП «Автомагістраль».

Про вказане здійснено відповідний запис в його трудову книжку.

Зазначав, що його звільнення з підприємства було мотивовано систематичним порушенням роботодавцем упродовж 2022 року законодавства про оплату праці.

На його звернення ПП «Автомагістраль» надало йому відповідь, з якої убачається, що причиною не виплати підприємство вказало війну, військовий стан в Україні та форс-мажорні обставини в державі.

Станом на день подання позовної заяви, із дня звільнення, остаточного розрахунку по заробітній платі (компенсація за невикористану відпустку) підприємством з ним не було здійснено з вини роботодавця.

Проте, у подальшому, а саме 06 березня 2024 року ПП «Автомагістраль» виплатило йому заборгованість по заробітній платі за серпень 2022 року у розмірі 17280 грн.

Оскільки, керівником підприємства порушено право працівника на своєчасне отримання винагороди за працю, то він і звернувся до суду за захистом.

Просив суд, стягнути з ПП «Автомагістраль» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 102140, 11 грн., сплачений судовий збір у розмірі 1211, 20 грн та витрати на правову допомогу.

Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 17 вересня 2024 року відмовлено у задоволенні зазначеного вище позову.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, оскільки вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначив, що відповідач у день його звільнення не здійснив виплату належних йому до виплати сум по заробітній платі, що є грубим порушенням ч. 1 ст. 116 КЗпП України.

Вказує, що дії правового режиму воєнного стану в Україні недостатньо для того, щоб не виплачувати заробітну плату, якщо підприємство продовжило функціонувати, має для цього технічні виробничі засоби.

Зазначає, що вже з квітня 2022 року ПП «Автомагістраль» виконувало посилену роботу по відновленню об`єктів інфраструктури та продовжує виконувати зобов`язання по капітальному ремонту автомобільних доріг та їх експлуатаційного утримання.

Наголошує, що його звільнено з ПП «Автомагістраль» 17 січня 2023 року.

Заборгованість по заробітній платі існувала за серпень 2022 року.

Довідку про заборгованість та наказ про звільнення йому було видано після його письмового звернення листом від 12 жовтня 2023 року.

Остаточна виплата боргу була здійснена під час розгляду даної справи судом 06 березня 2024 року.

Таким чином, вважає, що відповідачем поняття «форс-мажор» використовується як ключ до вирішення різних негативних ситуацій, зокрема уникнення виконання зобов`язань чи відповідальності за їх порушення, а судом невірно і безпідставно використовується це поняття.

Просив суд, скасувати рішення Вишгородського районного суду Київської області від 17 вересня 2024 року та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

На вказану апеляційну скаргу ПП «Автомагістраль» подало відзив, в обґрунтування якого зазначило, що вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні заявлені позивачем після спливу визначеного законодавством строку для такого звернення, про що стороною підприємством також було заявлено ще суду першої інстанції.

Вказує, що воно довело факт настання для підприємства обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин), які об`єктивно унеможливлюють належне та своєчасне виконання, як господарських, так і податкових зобов`язань, а також звільняють від відповідальності, отже, досліджуючи питання наявності або відсутності обставин, що виключають вину підприємства у вчиненні правопорушення, пом`якшують або звільняють від відповідальності необхідно врахувати такі обставини і визнати відсутність вини підприємства у нездійсненні своєчасного розрахунку.

Зазначає, що позивач свідомо оминув ту обставину, що російські окупанти не просто залишили територію підприємства у квітні 2022 року, а залишили після себе надзначні збитки та суттєві пошкодження майна підприємства.

Позивачеві достеменно відомо, що підприємство у с. Синяк, Бучанського району ще значний час після деокупації відновлювало умови та можливості для забезпечення елементарних умов окремим працівникам для роботи, а відновлення можливостей для інших працівників тривало близько року.

При цьому, зазнавши значних збитків, підприємство намагалося здійснювати виплати поточної заробітної плати працівникам, які продовжували працювати та часткового поступового погашення заборгованості перед бюджетом працівниками, які звільнилися.

Тож твердження ОСОБА_1 в апеляційній скарзі про те, що підприємство з квітня 2022 року вже відновило діяльність, розцінюються як зухвалі і цинічні, які є вкрай неправдивими та спрямовані виключно на введення суду в оману з метою отримати потрібне позивачу рішення суду.

Просило суд, апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення Вишгородського районного суду Київської області від 17 вересня 2024 року залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, які з`явились в судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до наказу №182 від 10 квітня 2020 року ОСОБА_1 прийнято на роботу до ПП «Автомагістраль» на посаду дорожнього робітника дільниці.

Згідно наказу №25 від 17 січня 2023 року ОСОБА_1 звільнено із займаної посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, про що зроблено записи в трудовій книжці серії НОМЕР_1 .

З довідки №А-00000312 від 12 жовтня 2023 року установлено, що ОСОБА_1 працював в ПП «Автомагістраль» з 11 квітня 2020 року по 16 січня 2023 року на посаді «дорожній робітник 3 роз.». Нарахований дохід за період з 01 січня 2022 року по 17 січня 2023 року - 231790,29 грн., (виплачено за вказаний період - 169311,25 грн., дохід за вирахуванням утримань за вказаний період - 186591,25грн. Середньоденний дохід на момент звільнення працівник - 564,31 грн.

06 березня 2024 року заборгованість по заробітній платі ПП «Автомагістраль» перед ОСОБА_1 в розмірі 17280 грн. погашено, що підтверджується доказами, які містяться у матеріалах справи та не заперечується стороною позивача.

Водночас, судом встановлено, що роботодавець не виконав вимог трудового законодавства, щодо вчасної виплати всіх належних при звільненні позивачу сум у передбачені ст. 116 КЗпП України строки.

Також, судом встановлено, що головний офіс ПП «Автомагістраль», його територія та значна частина виробничих приміщень, які знаходиться с. Синяк, Бучанського району (колишнього Вишгородського району) Київської області, протягом часу з 25 лютого 2022 року по 03 квітня 2022 року перебували під окупацією російської федерації, де відбувалися бойові дії.

У зв`язку з цим, виникли об`єктивні реальні загрози життю та здоров`ю працівників, було пошкоджено приміщення офісу та викрадено чи пошкоджено значну кількість транспортних засобів (27 шт.). Окрім того, було викрадено чи знищено всю офісну оргтехніку, документи, тощо. Також було повністю знищено сервер, значну кількість допоміжного обладнання та різноманітного устаткування, чим заподіяно надзначних матеріальних збитків, розмір яких перевищив 50 млн. грн., у зв`язку з чим підприємство опинилося у вкрай скрутному фінансовому становищі та ще й до цього часу вживає заходів, щодо відновлення своєї діяльності.

За результатами звернення підприємства до правоохоронних органів, щодо вказаних вище злочинних дій розслідується кримінальне провадження №000108 від 08 квітня 2022 року за ч. 2 ст. 438 КК України (порушення законів та звичаїв війни).

Також, на сьогодні здійснюється досудове розслідування у кримінальних провадженнях №0000544 від 21 квітня 2022 року за фактом обстрілу та пошкодження адміністративної будівлі, майна і транспортних засобів ПП «Автомагістраль» за адресою: вул. Кривова, 46, у с. Крячки, Фастівського району, Київської області та №0000170 від 01 червня 2022 року за фактом катування військовослужбовцями російської федерації полонених громадян України, що мало місце на території ПП «Автомагістраль» у с. Синяк, Бучанського району, Київської області.

Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що роботодавцем - ПП «Автомагістраль» доведено існування обставин непереборної сили (форс-мажорні обставини), які об`єктивно унеможливили належне та своєчасне виконання обов`язку, щодо виплати заборгованості працівникам підприємства по заробітній платі згідно вимог ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та статей 116, 117 КЗпП України.

З висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, оскільки вони ґрунтуються на матеріалах справи, а також узгоджуються з вимогами чинного законодавства з огляду на наступне.

Згідно ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Частиною 1 ст. 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначенні суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.

Остаточний розрахунок при звільненні працівника проводиться в день його звільнення, з обов`язковим попереднім письмовим повідомленням працівника про розмір нарахованих сум.

Чинне законодавство прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать як на підставі норм Закону України «Про оплату праці», так і відповідно до умов Колективного договору. У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність.

За змістом ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Заперечуючи проти позовних вимог, ПП «Автомагістраль» посилалося на те, що вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні заявлені позивачем після спливу визначеного законодавством строку.

Надаючи оцінку таким доводам відповідача суд виходить з наступного.

За ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

У рішенні Конституційного Суду України у справі № 4-рп/2012 від 22 лютого 2012 року встановлено, що положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положенням статей 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримки виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався.

До вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України застосовується тримісячний строк звернення до суду, визначений ч. 1 ст. 233 КЗпП України, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним.

Вказані правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у Постанові від 08 лютого 2022 року в справі №755/12623/19 (провадження №14-47цс21) та Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 20 липня 2022 року в справі №204/3645/20 (провадження №61-2520св22).

З огляду на зазначене суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що невиплата працівникові при звільненні всіх належних йому сум це триваюче правопорушення і працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, а також, що відповідач фактичного здійснив розрахунок з позивачем лише 06 березня 2024 року, а тому слід вважати, що позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав у строк, встановлений законом.

Працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця (наведена позиція викладена в пунктах 67, 69, 70, 72 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц).

Загальною ознакою правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані передусім не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу матеріальної відповідальності роботодавця, передбаченої ст.117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 27 квітня 2016 року у справі №6-113цс16, зазначивши, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України, необхідно враховувати таке: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.

У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу звільненому працівникові сум у терміни, зазначені у ст. 116 КЗпП України, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні до дня фактичного такого розрахунку включно є спеціальним заходом відповідальності роботодавця. Такий захід спрямований на захист прав звільнених працівників на отримання у передбачений законом строк усіх виплат, на отримання яких працівники мають право, зокрема згідно, з умовами трудового договору відповідно до законодавчих гарантій.

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 20 жовтня 2021 року у справі №753/12524/16 (провадження №61-3251св20), від 16 лютого 2022 року у справі №760/18090/20 (провадження №61-19211св21).

Як установлено вище, остаточний розрахунок з працівником ПП «Автомагістраль» здійснило 06 березня 2024 року.

Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач посилався на те, що існування заборгованості є наслідком непереборної сили та випадку, який трапився не з вини ПП «Автомагістраль», а тому, відповідно до ч. 3 ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», відповідач звільнений від будь-якої відповідальності за порушення зобов`язання, в тому числі, й від стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції визнав поважними причини несвоєчасної виплати суми заборгованості по заробітній платі за серпень 2022 року.

Перевіряючи такі висновки суду першої інстанції суд виходить з наступного.

Згідно листа від 28 лютого 2022 Торгово-промислова палата України (далі - ТТП України) вказала, що: «…засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили): військову агресію Російської Федерації проти України, що стало підставою введення воєнного стану із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні».

Ключовою ознакою форс-мажору є причинно-наслідковий зв`язок між форс-мажорними обставинами та неможливістю виконати конкретне зобов`язання. Форс-мажор, або ж обставини непереборної сили, - це надзвичайні та невідворотні обставини, настання яких призвело до об`єктивної неможливості виконати зобов`язання.

Верховним Судом у постанові від 10 березня 2023 року в справі №922/1093/22 висловлено висновок про те, що сам по собі воєнний стан не може автоматично означати звільнення від виконання будь-ким в Україні будь-яких зобов`язань, незалежно від того, існує реальна можливість їх виконати чи ні. Війна як обставина непереборної сили звільняє від відповідальності лише у разі, якщо саме внаслідок пов`язаних із нею обставин компанія/фізична особа не може виконати ті чи інші зобов`язання.

Згідно ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», заробітна плата виплачується працівнику на умовах, визначених трудовим договором. Роботодавець повинен вживати всіх можливих заходів для забезпечення реалізації права працівників на своєчасне отримання заробітної плати. Роботодавець звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання щодо строків оплати праці, якщо доведе, що це порушення сталося внаслідок ведення бойових дій або дії інших обставин непереборної сили. Звільнення роботодавця від відповідальності за несвоєчасну оплату праці не звільняє його від обов`язку виплати заробітної плати. У разі неможливості своєчасної виплати заробітної плати внаслідок ведення бойові дії, строк виплати заробітної плати може бути відтермінований до моменту відновлення діяльності підприємства.

Частиною 1 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» визначено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом 7 днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю.

Також, форс-мажорне застереження у п. 9.5 договору містить вимогу про належне підтвердження настання для сторони форс-мажорних обставин.

Належним підтвердженням відповідно до ч. 1 ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» є сертифікат ТПП України про настання форс-мажорних обставин, який в матеріалах справи відсутній.

У постанові Верховного Суду від 1 червня 2021 року у справі №910/9258/20 суд послався на раніше сформульований у цілій низці своїх постанов висновок, відповідно до якого: засвідчення дії непереборної сили шляхом видачі сертифікату про форс-мажорні обставини покладено на ТПП України та уповноважені нею регіональні ТПП; форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості виконання зобов`язання, повинна довести наявність таких обставин не тільки самих по собі, але й те, що ці обставини були форс-мажорними саме для конкретного випадку виконання зобов`язання; доведення наявності непереборної сили покладається на особу, яка порушила зобов`язання - саме вона має подавати відповідні докази в разі виникнення спору, отже, навіть у разі наявності сертифікату ТПП України про форс-мажор суд оцінюватиме цей доказ у сукупності з іншими.

У постанові Верховного Суду від 14 червня 2022 року у справі №922/2394/21 також зазначено, що форс-мажорні обставини не мають преюдиційного характеру, і при їх виникненні сторона, яка посилається на них як на підставу неможливості належного виконання зобов`язання, повинна довести їх наявність не тільки самих по собі, але і те, що вони були форс-мажорними саме для даного конкретного випадку.

Судом було встановлено, що головний офіс ПП «Автомагістраль» знаходиться за адресою: Київська область, Бучанський район, с. Синяк, вул. Київській 68, його територія та значна частина виробничих приміщень з 25 лютого 2022 року по 3 квітня 2022 року перебували під окупацією російської федерації, де відбувалися бойові дії. У зв`язку з цим, виникли об`єктивні загрози життю та здоров`ю працівників, пошкоджено та викрадено значну кількість транспортних засобів, приміщення офісу, офісної техніки, документів, тощо. Також знищено значну кількість обладнання та різноманітного устаткування, чим заподіяно значних матеріальних збитків, у зв`язку з чим підприємство опинилося у вкрай скрутному фінансовому становищі.

За результатами звернення підприємства до правоохоронних органів щодо вказаних вище подій розслідується кримінальне провадження №000108 від 8 квітня 2022 року за ч 2 ст. 438 КК України (порушення законів та звичаїв війни).

Зазначене також підтверджується, протоколом допиту свідка Бабича В. О. (юрист юридичного відділу ПП «Автомагістраль») від 14 квітня 2022 року, протоколом огляду місця події від 14 квітня 2022 року в кримінальному провадженні №000108, листом ПП «Автомагістраль» №272 від 28 квітня 2022 року, направленим Міністру інфраструктури України Кубракову О.

Згідно постанови Кабінету Міністрів України від 06 грудня 2022 року №1364 «Деякі питання формування переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією» та Переліку територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій України №309 від 22 грудня 2022 року, до територій, на яких велися бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, відноситься також і с. Синяк, Бучанського району, Київської області, яке перебувало під окупацією в період з 25 лютого 2022 року по 01 квітня 2022 року.

Зі змісту позовної заяви вбачається, що звільненню позивача передувало систематичне порушення трудового законодавства з оплати праці, що свідчить про обізнаність позивача про фінансовий стан ПП «Автомагістраль».

У відзиві на апеляційну скаргу ПП «Автомагістраль» на підтвердження скрутного фінансового стану підприємства, вказувало, що через невиконання замовниками зобов`язань в частині розрахунків з відповідачем за договорами, ПП «Автомагістраль» вимушено було звертатись до суду з відповідними позовами про стягнення коштів для відновлення платоспроможності.

Так з ЄДРСР та сайту Судова Влада України вбачається, що відповідач звернувся до суду із низкою позовних заяв про стягнення коштів за договорами, зокрема, у справах №906/161/23, №906/622/24, №906/587/24, №906/588/24, №906/621/24.

Сукупність указаних обставин свідчить про скрутний фінансовий стан ПП «Автомагістраль».

За встановлених обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що у ПП «Автомагістраль» існували обставини непереборної сили (форс-мажорні обставини), які об`єктивно унеможливили належне та своєчасне виконання обов`язку щодо виплати заборгованості по заробітній платі, зокрема, позивачу, згідно вимог ст. 10 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та ст.ст. 116-117 КЗпП України.

Відповідні обставини є загальновідомими, доведеними відповідачем та не спростовані позивачем.

Доводи апеляційної скарги про те, що ПП «Автомагістраль» відновило свою діяльність у квітні 2022 року не заперечуються відповідачем, тому доказуванню не підлягають.

Однак, за встановлених судом обставин, саме по собі, відновлення діяльності підприємства не свідчить про те, що фінансові можливості відповідача давали йому можливість своєчасно виконувати свої зобов`язання перед працівниками.

Таким чином, наведені у апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції, щодо оцінки зібраних у справі доказів і встановлених на їх підставі обставин, спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів і обставин у тому контексті, які, на думку позивача, свідчить про незаконність дій відповідача, проте наведені ним доводи висновків суду першої інстанції не спростовують.

Вказані доводи апеляційної скарги є аналогічними аргументам, яким суд першої інстанції дав належну оцінку та їх спростував, з посиланням на зібрані у справі докази та сформулював обґрунтовані висновки у прийнятому ним рішенні, з якими у повній мірі погоджується апеляційний суд.

Судом першої інстанції повно і всебічно досліджено наявні у справі докази та дана їм належна правова оцінка, правильно встановлено обставини справи, внаслідок чого ухвалено законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення Вишгородського районного суду Київської області від 17 вересня 2024 року підлягає залишенню без змін, а відтак апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.367,374,375,381-384, ЦПК України, суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 17 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 22 січня 2025 року.

Суддя-доповідач К.П. Приходько

Судді Т.О. Писана

С.О. Журба