Номер провадження: 22-ц/813/1364/25
Головуючий у першій інстанції Суворова О.В.
Доповідач Драгомерецький М. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.01.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді: Драгомерецького М.М.,

суддів колегії: Громіка Р.Д., Дришлюка А.І.,

переглянув у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 , на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2024 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

20 листопада 2023 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області (- далі ГУ ПФУ в Одеській області) про відшкодування моральної шкоди у розмірі 100 000 гривень.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що чоловік позивачки - ОСОБА_3 , полковник запасу Служби зовнішньої розвідки України, з серпня 2004 року перебував на обліку в ГУ ПФУ в Одеській області та отримував пенсію за вислугу років згідно Закону України №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» від 09.04.1992.

Також вказано, що з 01.01.2018 до дня смерті ОСОБА_3 , ГУ ПФУ в Одеській області, порушувало його право на отримання пенсії, внаслідок чого він був вимушений неодноразово звертатись до суду за захистом своїх прав (справи №№420/7436/19, 420/601/20, 420/602/20, 420/11049/20, 420/1744/21, 420/26165/21, 420/5042/22, 420/8261/22). Загальна сума недоотриманої пенсії ОСОБА_3 склала суму у розмірі 490 992,25 гривень. Внаслідок неправомірних дій працівників ГУ ПФУ в Одеській області, ОСОБА_3 та його дружина ОСОБА_1 зазнали моральної шкоди, що призвело до їх душевних страждань, постійного стресу, порушення звичних комфортних умов проживання їх та членів їх сім`ї, та спричиняло їм не лише моральні страждання, але і змушувало звертатись до суду за захистом своїх порушених прав, що потребувало не лише матеріальних витрат, а й витрат часу і емоційних затрат, внаслідок чого ОСОБА_3 отримав тяжке захворювання.

ІНФОРМАЦІЯ_1 чоловік позивачки ОСОБА_3 - помер. Після смерті його дружина, ОСОБА_1 , яка є особою з інвалідністю першої «А» групи, звернулась до ГУ ПФУ в Одеській області з питання отримання недоотриманої пенсії її чоловіка на підставі статті 61 Закону України №2262-ХІІ. Внаслідок чого ОСОБА_1 була вимушена неодноразово звертатись до суду за захистом своїх прав (справи №420/2685/23, №420/3408/23, №420/3409/23, №420/7730/23, №420/8545/23, №420/12286/23, №420/12623/23, №420/23491/23, №420/28397/23, №420/28399/23, №420/31748/23). Згідно листа пенсійного фонду України №2800-040101-8/58964 від 20.10.2023, станом на 01.10.2023 органами пенсійного фонду України обліковується 452,9 тис. рішень суду, в зв`язку з чим виконати рішення суду не уявляється можливим. Внаслідок вищезазначених дій працівників ГУ ПФУ в Одеській області ОСОБА_1 , яка переживає постійні душевні страждання після смерті чоловіка, зазнала моральної шкоди, що призвело до її душевних страждань, стану постійного напруження та стресу, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави прав людини, порушення звичних комфортних умов проживання її та членів її сім`ї, та спричиняє їй не лише моральні страждання, але і змушує звертатись до суду за захистом своїх порушених прав, що потребує витрат часу і емоційних затрат, що негативно впливає на стан її здоров`я, як особи, яка має першу «А» групу інвалідності.

На підставі вищевикладений обставин, ОСОБА_1 звернулась до суду з відповідним позовом, в якому просить стягнути на її користь з ГУ ПФУ в Одеській області 100 000 гривень на відшкодування моральної шкоди.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача ГУ ПФУ в Одеській області зазначає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки погашення заборгованості здійснюється в межах бюджетних асигнувань, виділених на цю мету. Станом на 13.12.2023 за рахунок виділеного ПФУ фінансування Головним управлінням здійснено погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду з датою набрання рішеннями законної сили по 20.11.2020 включно. На теперішній час бюджет ГУ ПФУ передбачений на 2023 рік, для погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду вичерпано. Стосовно стягнення моральної шкоди у розмірі 100 000 грн на відшкодування моральної шкоди зазначено, що така вимога також є безпідставною, оскільки за загальними підставами цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають питання про: наявність такої шкоди, протиправність в діяннях з боку Головного управління, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням Головного управління та вини останнього в її заподіянні. Позивачкою не обґрунтовано в чому саме полягає завдана Головним управлінням шкода, яку позивач оцінює в 100 000 грн, не зазначено з яких саме міркувань позивач виходила, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Також позивачка не наводить доказів наявності втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних їй незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю Головного управління. Не обґрунтована наявність причинно-наслідкового зв`язку такої шкоди з рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідача.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання з Державної казначейської служби України коштів з єдиного казначейського рахунку на користь ОСОБА_1 в рахунок відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 5 000 гривень. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 звернулась до суду із апеляційною скаргою, в якій просить суд збільшити розмір відшкодування моральної шкоди, стягнутої з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ..

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Вказані особливості встановлюються у ст. 369 ЦПК України, а саме відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Крім того, практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява №64336/01).

Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.

З урахуванням вищевикладеного та положень ч. 1 ст. 274, ч. 1 ст. 368, 369 ЦПК України, розгляд апеляційної скарги здійснено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та відзиві на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з огляду на наступне.

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (ст. 2 ЦПК України).

Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, можуть бути: договори та інші правочини; інші юридичні факти. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту (ст. ст. 11, 15 ЦК України).

Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

У пунктах 3, 4 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року №4 судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Згідно принципу змагальності сторін, необхідним є доведення обставин, які покладені в основу обґрунтування відповідних вимог про відшкодування моральної шкоди.

При оцінці моральної (немайнової) шкоди, спричиненої потерпілим, суд повинен належним чином оцінювати ступінь немайнових втрат.

Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб (пункти 3, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»(зі змінами та доповненнями).

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, №68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року).

Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно.

Згідно статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 була одружена з ОСОБА_3 з 24.04.1982, про що зроблено актовий запис №655 (а.с. 27).

Вдруге шлюб було зареєстровано 22.12.2020 (а/з 1624, свідоцтво серії НОМЕР_1 (а.с. 25).

Відповідно до свідоцтва про смерть ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що зроблено відповідний актовий запис №939, серія НОМЕР_2 (а.с. 24).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 16 березня 2023 року (справа №420/2685/23) адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Одеській області щодо обчислення пенсії у разі втрати годувальника ОСОБА_3 без урахування довідки про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 станом на 17.07.2021, виданої Службою зовнішньої розвідки України 30.05.2022 №793. Зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області здійснити перерахунок та виплату пенсії у разі втрати годувальника ОСОБА_3 на підставі довідки про розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 станом на 17.07.2021, виданої Службою зовнішньої розвідки України 30.05.2022 №793, відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб», з дати призначення пенсії у разі втрати годувальника, з урахуванням раніше виплачених сум. У задоволенні іншої частини позову відмовлено.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 01 травня 2023 року (справа №420/3408/23) в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання здійснити перерахунок та виплату пенсії - відмовлено.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 березня 2023 року (справа №420/3409/23) адміністративний позов ОСОБА_1 до Служби зовнішньої розвідки України про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково. Визнано протиправними дії Служби зовнішньої розвідки України щодо відмови у підготовці і наданні до ГУ ПФУ в Одеській області оновленої довідки ОСОБА_3 про розмір грошового забезпечення станом на 01.01.2021 року для перерахунку його пенсії. Зобов`язано Службу зовнішньої розвідки України підготувати та надати до ГУ ПФУ в Одеській області довідку про розмір грошового забезпечення ОСОБА_3 станом на 01.01.2022 у відповідності до вимог статей 43 і 63 Закону України від 09.04.1992 «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з врахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» щодо визначення посадового окладу і окладу за військовим званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт, та з обов`язковим зазначенням відомостей про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії, для здійснення обчислення та перерахунку пенсії ОСОБА_1 з 01.02.2021. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08 червня 2023 року (справа №420/7730/23) позовну заяву ОСОБА_1 до Служби зовнішньої розвідки України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Служби зовнішньої розвідки України щодо не виготовлення та не направлення до ГУ ПФУ в Одеській області оновленої довідки про розмір грошового забезпечення ОСОБА_3 станом на 01.01.2023. для перерахунку пенсії ОСОБА_1 .. Зобов`язано Службу зовнішньої розвідки України підготувати та надати до ГУ ПФУ в Одеській області довідку про розмір грошового забезпечення ОСОБА_4 станом на 01.01.2023, у відповідності до вимог статей 43 і 63 Закону України від 09.04.1992 «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» з врахуванням положень постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» щодо визначення посадового окладу і окладу за військовим званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт, із зазначенням відомостей про розміри щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії, для здійснення обчислення та перерахунку пенсії ОСОБА_1 з 01.02.2023. В решті позовних вимог відмовлено.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 червня 2023 року (справа №420/8545/23) адміністративний позов ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Одеській області (про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено. Визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Одеській області щодо відмови провести виплату ОСОБА_1 суми пенсії у розмірі 77 884,05 грн, що підлягала виплаті її чоловіку ОСОБА_3 на підставі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16.11.2020 по справі №420/11049/20 і залишилися недоодержаною ним у зв`язку з його смертю. Зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області провести виплату ОСОБА_1 суми пенсії у розмірі 77 884,05 грн, що підлягала виплаті її чоловіку ОСОБА_3 на підставі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 16.11.2020 по справі №420/11049/20 і залишилися недоодержаною ним у зв`язку з його смертю.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28 липня 2023 року (справа №420/12286/23) позовну заяву ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Одеській області про визнання протиправними дії щодо відмови в перерахунку та виплаті пенсії із включенням щомісячної доплати у розмірі 2 000 грн та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Одеській області щодо нездійснення виплати щомісячної доплати у розмірі 2 000 грн до призначеної пенсії у разі втрати годувальника ОСОБА_1 відповідно до постанови КМУ від 14.07.2021 №713 Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб. Зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області нарахувати та виплатити щомісячну доплату у розмірі 2 000 грн до призначеної пенсії у разі втрати годувальника ОСОБА_1 відповідно до постанови КМУ від 14.07.2021 №713 «Про додатковий соціальний захист окремих категорій осіб» з дати припинення її виплати. В решті позовних вимог відмовлено.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 31 серпня 2023 року (справа №420/12623/23) позов ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Одеській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Одеській області щодо відмови в проведенні перерахунку пенсії ОСОБА_1 на підставі нової довідки про розмір грошового забезпечення ОСОБА_3 станом на 01.01.2022, виданої Фінансово-економічним управлінням Службою зовнішньої розвідки України 11.05.2023 №887 з 01.02.2023. Зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області провести з 01.02.2023 перерахунок та виплату пенсії ОСОБА_1 на підставі нової довідки про розмір грошового забезпечення ОСОБА_3 станом на 01.01.2022, виданої Фінансово-економічним управлінням Службою зовнішньої розвідки України 11.05.2023 №887, з урахуванням раніше виплачених сум. В решті позовних вимог відмовлено.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08 листопада 2023 року (справа №420/23491/23) позов ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Одеській області про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність ГУ ПФУ в Одеській області щодо нездійснення перерахунку пенсії ОСОБА_1 з 01.02.2023 на підставі нової довідки №925 від 09.08.2023 про розмір грошового забезпечення ОСОБА_3 станом на 01.01.2023. Зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області провести перерахунок та виплату ОСОБА_1 пенсії з 01.02.2023 на підставі довідки Служби зовнішньої розвідки України №925 від 09.08.2023, виданої станом на 01.01.2023 у відповідності до вимог ст. 43 і 63 Закону України від 09.04.1992 №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» та положень постанови КМУ від 30.08.2017 №704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб». В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2023 року (справа №420/28397/23) у задоволені адміністративного позову ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Одеській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - відмовлено.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 13 грудня 2023 року (справа №420/28399/23) адміністративний позов ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задоволено. Визнано протиправними дії ГУ ПФУ в Одеській області щодо відмови провести виплату ОСОБА_1 суми пенсії у розмірі 88 474,95 грн, що підлягала виплаті її чоловіку ОСОБА_3 на підставі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09.03.2021 по справі №420/1744/21 та рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02.06.2022 по справі №420/5042/22 і залишилися недоодержаними ним у зв`язку з його смертю. Зобов`язано ГУ ПФУ в Одеській області провести виплату ОСОБА_1 суми пенсії у розмірі 88 474,95 грн, що підлягали виплаті її чоловіку ОСОБА_3 на підставі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 09.03.2021 по справі №420/1744/21 та рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02.06.2022 по справі №420/5042/22, і залишилися недоодержаними ним у зв`язку з його смертю.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2023 року (справа №420/31748/23) позовну заяву ОСОБА_1 до ГУ ПФУ в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії разом з доданими документами повернуто позивачеві.

Відповідно до Звіту про виконання рішення суду по справі №420/12286/23 ОСОБА_1 повідомлено, що виплата нарахованої доплати пенсії за період з 01.06.2023 по 30.09.2023 в сумі 8 000 грн буде здійснена після виділення відповідних коштів на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду (а.с. 13-14).

Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи на користь ОСОБА_1 компенсації моральної шкоди в розмірі 5 000 грн, суд першої інстанції вірно вказав, що посилання ГУ ПФУ в Одеській області на те, що причини не виконання рішень суду щодо виплати позивачці заборгованості у розмірі 490 992,25 грн за період 2018 - по січень 2023 роки є поважними, оскільки така виплата буде здійснена після виділення відповідних коштів на погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду, не спростовують факт завдання ОСОБА_1 моральної шкоди, спричиненої невиконанням рішень в частині сплати перерахованих коштів.

Надмірна тривалість погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду може призвести до моральних страждань особи, адже позивачка не знає, коли виплатять належні їй кошти та перебуває у невизначеному стані.

З урахуванням характеру й глибини заподіяних позивачці моральних страждань, тривалості та неефективності здійснення стягнення нарахованої пенсії, в якому позивачка є стягувачем, а також засад розумності та справедливості, суд вважав за доцільне стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 5 000 грн компенсації моральної шкоди, адже факт невиконання рішень, постановлених судом, незважаючи на причини такого, є неправомірним, що спричинило позивачу моральну шкоду

Колегія суддів апеляційного суду погоджується із таким висновком суду першої інстанції та вважає його законного й справедливим.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить збільшити розмір компенсації моральної шкоди, вказуючи, що внаслідок неправомірних дій працівників ГУ ПФУ в Одеській області вона зазнала моральної шкоди, що призвело до душевних страждань, стану постійного напруження та стресу, розчарування, незручностей, що виникли внаслідок порушення органами держави прав людини, порушення звичних комфортних умов проживання її та членів її сім`ї, та спричиняє їй не лише моральні страждання, але і змушує звертатись до суду зі захистом своїх прав, що потребує витрат часу і емоційних затрат, що негативно впливає на стан її здоров`я, тому компенсації моральної шкоди в розмірі 5 000 грн є недостатньою.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне, ЄСПЛ у справі «Тома проти Люксембурга» (2001 рік), використав принцип по якому сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.

При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях ЄСПЛ, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», ЄСПЛ дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції.

«Розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суди, насамперед першої та апеляційної інстанції, які заслуховують сторін та встановлюють фактичні обставини справи, мають широкий діапазон розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди

Так, Верховний Суд у постанові від 10 квітня 2019 року у справі №464/3789/17 (адміністративне провадження №К/9901/59673/18) дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту (пункт 49).

Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання (пункт 52).

Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду.

Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого (пункт 56).

Відсутність наслідків у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань не свідчить про те, що позивач не зазнав страждань та приниження, а отже, і не свідчить про те, що моральної шкоди не завдано.

У практиці Європейського суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення у справі «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, заява №29979, пункти 86, 89, рішення у справі «Антоненков та інші проти України» від 22 листопада 2005 року, заява №14183/02, пункт 71).

Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

Водночас необхідно виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (статті 3, 19 Конституції України).

За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у пункті 32 постанови від 03 вересня 2019 року у справі №916/1423/17 (провадження №12-208гс18), застосовуючи положення статей 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.

Так, суд першої інстанції правильно встановив, що в результаті незаконної бездіяльності відповідача щодо не виконання судових рішень про виплату ОСОБА_1 заборгованості з пенсійних виплат, позивачці була заподіяна моральна шкода у вигляді душевних страждань. Між незаконною бездіяльністю відповідача та заподіяння позивачці моральної шкоди є прямий причинний зв`язок.

Також, колегія суді в повній мірі погоджується із тим, що суд першої інстанції, з урахуванням вимог розумності та справедливості правильно визначив розмір моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню позивачці.

Вказане узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц (провадження №14-538цс19), згідно з якою визначаючи розмір відшкодування суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення.

За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною 1 та 2 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

У статті 76 ЦПК України зазначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі вищевикладених обставин, колегія суддів вважає, що позивачка не довела належними та допустимими доказами завдання їй моральної шкоди саме в розмірі 100 000 грн, при цьому визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди в сумі 5 000 грн відповідає засадам розумності, справедливості та є достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи, та не призведе до її безпідставного збагачення.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, перевіривши доводи позивача, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, керуючись критерієм «поза розумним сумнівом», надав їм належну оцінку у відповідності до вимог ст. ст. 12, 80-89 ЦПК України, та дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Доводи наведені в апеляційні скарзі суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, крім того були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Окрім того, зазначення судом першої інстанції у резолютивній частині рішення відомостей про вид рахунку, з якого буде здійснено безспірне списання, є помилковим з огляду на таке.

Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України).

Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом.

Згідно пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду.

Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, або номера чи виду рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду, від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16 (провадження №12-110гс18).

У пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі №910/23967/16 (провадження №12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі №752/17832/14-ц (провадження №14-538цс19) зазначено, що у цивільному судочинстві зазначено, що держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді. У справах про відшкодування шкоди державою вона бере участь як відповідач через той орган, діяннями якого завдано шкоду. Хоча наявність такого органу для того, щоб заявити відповідний позов до держави України, не є обов`язковою. Участь у вказаних справах Державної казначейської служби України чи її територіальних органів не є необхідною.

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі №415/1009/21 (провадження №61-18055св21) зазначено, що: «кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Тобто кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивна частина судового рішення не повинна містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено стягнення коштів. Проте суди на це уваги не звернули та зробили помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з Державної казначейської служби України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку».

Відповідний правовий висновок також викладений у постановах Верховного Суду від 22 липня 2020 року у справі №495/6187/16 (провадження №61-8385св20), від 29 червня 2022 року у справі №201/9398/20 (провадження №61-11520св21), від 08 листопада 2023 року у справі №711/7584/21, від 07 лютого 2024 року у справі №278/2621/21, та від 09 жовтня 2024 року у справі №554/654/22 (провадження №61-18732св23).

З огляду на викладене, суд зробив помилковий висновок про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди шляхом стягнення з Державного бюджету України шляхом списання з Державної казначейської служби України коштів з єдиного казначейського рахунку, оскільки кошти підлягають стягненню з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абз. 10 п. 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року №3-рп/2003).

З урахуванням необхідності врахування висновків щодо застосування норм права, викладених у зазначених вище постановах Верховного Суду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції підлягає зміні з викладенням резолютивної частини в новій такій редакції.

Керуючись ст. ст. 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, 376, 381384, 389 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_2 задовольнити частково.

Резолютивну частину рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2024 року змінити, виклавши другий абзац в такій редакції:

«Стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 ) в рахунок відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 5 000 гривень».

В іншій частині рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено: 24 січня 2025 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький

Р.Д. Громік

А.І. Дришлюк