УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2025 року

м. Київ

справа № 464/6903/15

провадження № 61-3ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 02 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за порушення виконання грошового зобов`язання,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2015 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за порушення виконання грошового зобов`язання.

Сихівський районний суд м. Львова рішенням від 13 листопада 2015 року позовні вимоги задовольнив частково. Стягнув солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 заборгованість у розмірі 103 802 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовив.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_1 оскаржив його у апеляційному порядку, однак ухвалою від 02 грудня 2024 року Львівський апеляційний суд відмовив у відкритті апеляційного провадження.

У січні 2025 року ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_1 , надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу на ухвалу Львівського апеляційного суду від 02 грудня 2024 року.

Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для відмови у відкритті касаційного провадження, оскільки приписи частини другої статті 358 ЦПК України підлягають застосуванню виключно за умови пропуску заявником строку на касаційне оскарження. Однак, ОСОБА_1 вважає, що строк на касаційне оскарження розпочав свій відлік з моменту ознайомлення його представника з матеріалами справи, тобто з 31 жовтня 2024 року, оскільки в матеріалах справи відсутні докази вручення йому копії оскаржуваного судового рішення. Також заявник заперечує повідомлення його про дату, час та місце слухання справи, зауважуючи, що судові повістки про слухання справи, призначені на 08 вересня 2015 року та на 04 листопада 2015 року, суд не надсилав, а отримання судової повістки про виклик в судове засідання, призначене на 23 вересня 2019 року та повідомлення про вручення копії ухвали суду від 23 вересня 2019 року на думку заявника не можуть доводити факт обізнаності його про наявність судового провадження, оскільки не входять до періоду розгляду справи до ухвалення рішення по суті спору 13 листопада 2015 року.

Отже, судове рішення заявник оскаржує на підставі абзацу другого частини другої статті 389 ЦПК України.

Відповідно до частини першої статті 394 ЦПК України одержавши касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 392 цього Кодексу, колегія суддів у складі трьох суддів вирішує питання про відкриття касаційного провадження (про відмову у відкритті касаційного провадження).

Вивчивши касаційну скаргу, оскаржувані судові рішення, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для відмови у відкритті касаційного провадження з огляду на такі підстави.

Відмовляючи у відкритті провадження у справі, суд апеляційної інстанції керувався тим, що ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу поза межами річного строку з моменту ухвалення судового рішення.

Отже, оцінці на предмет обґрунтованості підлягають доводи касаційної скарги стосовно дій суду апеляційної інстанції, які полягають у вирішенні процедурного питання про прийняття апеляційної скарги до розгляду.

Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Порядок апеляційного оскарження судових рішень місцевого суду визначався Главою 1 Розділу V ЦПК України в редакції, чинній на час ухвалення рішення суду.

Відповідно до частини першої статті 294 ЦПК України в редакції, чинній на час ухвалення рішення суду, апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Зазначена норма встановлювала тривалість строку на апеляційне оскарження рішення суду.

Водночас, за змістом частини другої статті 358 ЦПК України незалежно від поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у разі, якщо апеляційна скарга подана після спливу одного року з дня складення повного тексту судового рішення, крім випадків:

1) подання апеляційної скарги особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки;

2) пропуску строку на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили.

Верховний Суд у постанові від 05 квітня 2023 року у справі № 303/3456/15, аналізуючи дії суду апеляційної інстанції під час вирішення питання про поновлення строку на апеляційне оскарження рішення місцевого суду, ухваленого 08 вересня 2015 року, роз`яснив порядок застосування частини другої статті 358 ЦПК України, зазначивши: «…процесуальний строк, зазначений у частині другій статті 358 ЦПК України, за відсутності винятків не може бути поновлений. Проте за наявності винятків, визначених цією частиною статті 358 ЦПК України, строк на апеляційне оскарження може бути поновлений, навіть якщо апеляційну скаргу подано зі спливом річного строку з дня складання повного тексту судового рішення. При цьому процедура апеляційного оскарження визначається за процесуальними правилами, які діють на момент подання апеляційної скарги, а не на час ухвалення оскаржуваного рішення…».

Аналогічні міркування щодо застосування норми права виклав Верховний Суд у постанові від 06 лютого 2019 року у справі № 361/161/13-ц.

Отже, вирішуючи питання про прийняття апеляційної скарги до розгляду, суд апеляційної інстанції зобов`язаний насамперед з`ясувати наявність чи відсутність винятків, визначених частиною другою статті 358 ЦПК України.

Суд апеляційної інстанції не встановив наявність обставин непереборної сили, а заявник не обґрунтовує в касаційній скарзі невжиття судом дій з дослідження таких обставин.

З приводу обставин за пунктом 1 частини другої статті 358 ЦПК України суд апеляційної інстанції зазначив, що згідно з інформацією, наданою адресно-довідковим підрозділом ГУ ДМС, УДМС України у Львівській області, місцем проживання та реєстрації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є АДРЕСА_1 . Судові повістки надсилалися судом відповідачу на цю ж адресу.

Також суд зазначив, що згідно з доказами у справі ОСОБА_1 отримав судову повістку про виклик в судове засідання, призначене на 04 листопада 2015 року. Дослідив апеляційний суд також наявні в матеріалах справи рекомендовані повідомлення про отримання ОСОБА_1 судової повістки про виклик в судове засідання, призначене на 23 вересня 2019 року, та про отримання копії ухвали Сихівського районного суду м. Львова від 23 вересня 2019 року.

Такі обставини на переконання суду апеляційної інстанції свідчили про обізнаність відповідача про існування судової справи, а отже покладали на нього обов`язок цікавитися ходом відомого йому судового провадження.

За змістом приписів статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть містити акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо («Volovik v. Ukraine, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).

Доступ до суду як елемент права на справедливий судовий розгляд не є абсолютним і може підлягати певним обмеженням у випадку, коли такий доступ особи до суду обмежується законом і не суперечить пункту першому статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету за умови забезпечення розумної пропорційності між використаними засобами і метою, яка має бути досягнута.

Складовою правової визначеності є передбачуваність застосування норм процесуального законодавства. Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів («Diya 97 v. Ukraine, № 19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Європейський суд з прав людини зазначає, що норми, які регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані («Peretyaka and Sheremetyev v. Ukraine, № 17160/06 та № 35548/06, § 34, ЄСПЛ, від 21 грудня 2010 року).

Колегія суддів наголошує на тому, що сплив річного строку з дня складення повного тексту судового рішення є підставою для відмови у відкритті апеляційного провадження незалежно від причин пропуску строку на апеляційне оскарження, тобто законодавець імперативно встановив процесуальні обмеження для оскарження судового рішення зі спливом річного строку. У цьому аспекті дослідженню підлягають дві умови, передбачені частиною другою статті 358 ЦПК України, а саме: а) чи подано апеляційну скаргу особою, не повідомленою про розгляд справи або не залученою до участі в ній, якщо суд ухвалив рішення про її права, свободи, інтереси та (або) обов`язки; б) чи пропущено строк на апеляційне оскарження внаслідок виникнення обставин непереборної сили (подібні висновки сформульовані у постановах Верховного Суду від 21 квітня 2021 року в справі № 186/972/18, від 06 грудня 2023 року в справі № 200/13452/18 тощо).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 вересня 2024 року у справі № 490/9587/18 надано тлумачення пункту 1 частини другої статті 358 ЦПК України щодо неповідомлення особи про розгляд справи, згідно з яким сформульовано висновок про те, що особа, не повідомлена про розгляд справи - це особа, яку не сповістили про наявність судового провадження у справі і яка відповідно не знала/не могла знати про розгляд справи.

Колегія суддів зауважує, що під час конструювання частини другої статті 358 ЦПК України законодавець не визначив, що при її застосування має враховуватися дата внесення судом рішення до Єдиного державного реєстру судових рішень. Відсутність в рішенні суду вказівки на дату складання його повного тексту та несвоєчасне надіслання оскарженого судового рішення суду першої інстанції до Єдиного державного реєстру судових рішень, за умови, що учасник справи. який подає апеляційну скаргу, знав про розгляд справи, не є перешкодою для отримання цією особою у розумний строк інформації про стан відомого їй судового провадження та не свідчить про наявність випадків, передбачених частиною другою статті 358 ЦПК України. Такий спосіб застосування зазначеної норми процесуального права сформулювала Об`єднана палата Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 04 листопада 2024 року у справі № 405/4689/19.

Подібними міркуваннями керувався Європейський суд з прав людини, розглянувши заяву у справі «Пономаренко проти України» та зазначивши за результатами розгляду, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією із таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata.

Отже, попри те, що конституційне право на суд є правом, його реалізація покладає на учасників справи певні обов`язки, зокрема цікавитися ходом відомого їм судового провадження стосовно кола їх прав та обов`язків.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (рішення ЄСПЛ у справі «Юніон Аліментарія Сандерс С. А. проти Іспанії» від 07 липня 1989 року). Крім того, у рішенні ЄСПЛ у справі «Тойшлер проти Германії» від 04 жовтня 2001 року наголошено, що обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті своїх інтересів.

Верховний Суд в ухвалі від 17 листопада 2022 року у справі № 560/5541/20 роз`яснив суть презумпції обізнаності учасника справи про стан відомого йому судового провадження, яка покладає на учасника справи обов`язок довести незнання про повідомлення, надіслане судом. Суд зауважив, що вирішуючи такого роду питання слід виходити з принципу порядності працівників суду. Перебуваючи під присягою державного службовця, розуміючи кримінально-правові наслідки підробки, не має підстав вважати, що вони можуть фальшувати докази повідомлення. Отже, якщо повідомлення у справі зафіксовано належним чином, то недостатньо буде лише заперечити проти отримання такого повідомлення. Щоб спростувати презумпцію обізнаності, учасник повинен надати відповідні докази «незнання».

Належне повідомлення всіх учасників справи є передумовою забезпечення принципу рівності сторін цивільного процесу. Вимогу щодо рівності сторін було б позбавлено змісту, якби сторону провадження не було повідомлено про судове засідання у спосіб, який дав би їй можливість взяти участь у ньому, якщо він або вона вирішить скористатися встановленим національним законодавством правом з`явитися у судове засідання (див. зазначене рішення у справі «Загородніков проти Росії» (Zagorodnikov v. Russia), п. 30).

Встановивши, що відповідач отримав судову повістку про слухання справи, призначене на 04 листопада 2015 року, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про обізнаність відповідача про наявність судового провадження стосовно нього, що відповідно поклало на нього обов`язок цікавитися в розумні строки станом відомого йому судового провадження. Крім того, суд встановив про обізнаність відповідача про дату, час та місце слухання справи, призначене на 23 вересня 2019 року, в якому розглядалася заява позивача ОСОБА_2 про видачу дубліката виконавчого листа, та про результат розгляду такої заяви. Однак, чергове повідомлення про дату, час та місце вирішення в судовому порядку питання щодо кола прав та обов`язків також не стало для відповідача підставою дізнатися про стан розгляду відомого йому судового провадження та скористатися правом на апеляційне оскарження рішення у цій справі в 2019 році.

За таких умов суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність підстав для поновлення строку на апеляційне оскарження за апеляційною скаргою, поданою 11 листопада 2024 року, тобто поза межами однорічного строку з моменту ухвалення оскаржуваного судового рішення.

Аналогічного висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд у постановах від 01 грудня 2021 року у справі № 759/11628/14-ц, від 15 грудня 2021 року у справі № 753/13128/15-ц, від 21 жовтня 2024 року у справі № 2-754/2007, від 12 листопада 2024 року у справі № 713/2062/13-ц, від 27 листопада 2024 року у справі № 1522/7210/12, від 27 грудня 2024 року у справі № 2-596/2011 тощо. Такі обставини свідчать про усталеність правозастосовної практики щодо частини другої статті 358 ЦПК України.

Не заслуговують на увагу доводи касаційної скарги з приводу того, що судові повістки про виклик до суду та копія судового рішення місцевого суду не надсилалися ОСОБА_1 , оскільки обґрунтовуючи підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження, відповідач зазначав, що судові повістки про виклик до суду та рішення суду першої інстанції поверталися до суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання», про що зазначено в оскаржуваній ухвалі суду апеляційної інстанції.

Так, колегія суддів роз`яснює суть доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі- «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), тобто на принципі добросовісності. У статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них.

За таких умов колегія суддів визнає наявність суперечностей у доводах заявника щодо поважності причин пропуску строку на апеляційне оскарження, наданих у клопотанні про поновлення строку на апеляційне оскарження до суду апеляційної інстанції та в касаційній скарзі до Верховного Суду, що не доводить добросовісного використання відповідачем своїх процесуальних прав.

Інші доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з оскаржуваною ухвалою та до суб`єктивного тлумачення норм процесуального права, яке відмінне від чинної правозастосовної практики, а отже не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі.

За таких обставин колегія суддів Верховного Суду дійшла висновку про необґрунтованість касаційної скарги, оскільки зазначена відповідачем підстава касаційного оскарження не знайшла свого підтвердження.

Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Таким чином, зі змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень та доданих до касаційної скарги матеріалів убачається, що вона є необґрунтованою, оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, в зв`язку з чим у відкритті касаційного провадження на підставі частини четвертої статті 394 ЦПК України слід відмовити.

Керуючись статтями 261, 394 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 02 грудня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про стягнення боргу за порушення виконання грошового зобов`язання.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров