Провадження № 2/750/409/25
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2025 року м. Чернігів

Деснянський районний суд м. Чернігова в складі:

судді - Маринченко О.А.,

секретар судового засідання - Шилова Ж.О.,

за участю представника позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення авансу та штрафу за договором,

в с т а н о в и в :

30 жовтня 2024 року ОСОБА_3 з використанням засобів поштового зв`язку звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , в якому просить стягнути аванс у сумі 20000 грн. та штраф у сумі 20000 грн., а всього 40000 грн.

Обґрунтовано позов тим, що 31 липня 2024 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір про наміри щодо купівлі-продажу нерухомого майна. Згідно з умовами договору сторони зобов?язалися в строк не пізніше 31 вересня 2024 року до 17.00 год. укласти і нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу об?єктів нерухомого майна, а саме: земельної ділянки площею 0,0474 га з кадастровим номером :02:027:0232 та будинку АДРЕСА_1 . На підтвердження вказаних зобов?язань позивач передав, а відповідач прийняв завдаток (аванс) у розмірі 20000 грн., що становило 1,74% від суми вартості об?єктів нерухомого майна. Відповідно до пункту 5.3. даного договору, якщо відповідач у строк визначений договором (не пізніше 31 вересня 2024 року) не виконує зобов?язання за цим договором, він зобов?язаний повернути позивачу аванс та сплатити штраф у сумі 20000 грн. в якості неустойки, що складає 1,74% від суми вартості об?єктів нерухомого майна, а всього має сплатити позивачу 40000 грн. Після невдалих спроб додзвонитися відповідачу, позивач 27 вересня 2024 року надіслав відповідачу повідомлення з проханням з?явитися 30 вересня 2024 року о 12 год. 00 хв. з документами для укладення договору купівлі-продажу об?єктів нерухомості, зазначених у договорі про наміри, до приватного нотаріуса Амбарнової Л.М. за адресою: пр-т Перемоги, 119, м. Чернігів. 30 вересня 2024 року відповідач з?явився до нотаріальної контори, однак документів для укладення договору на відчуження будинку АДРЕСА_1 , не надав, а повідомив, що раніше продав ці об?єкти іншій особі. Таким чином, договір купівлі-продажу вказаних об?єктів 30 вересня 2024 року не відбувся. Грошові кошти, отримані відповідачем за договором про наміри, він також відмовився повертати. Враховуючи, що при підписанні договору про наміри сторони були ознайомлені з правовими наслідками недодержання при вчиненні правочину вимог закону та усвідомлювали природу такого правочину, значення своїх дій, а тому з відповідача підлягає стягненню отриманий ним згідно із вказаним договором аванс. Також, відповідач повинен сплатити штраф, який є санкцією за невиконання умов договору, а тому позивач звернувся до суду з вказаним позовом.

Ухвалою Деснянського районного суду м. Чернігова від 06 листопада 2024 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в справі; справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження; визначено сторонам строк для подачі заяв по суті справи.

В установлений судом строк відповідач подав відзив на позов, в якому просить відмовити позивачу в його задоволенні. Зокрема, у відзиві на позов відповідач вказує, що дійсно наприкінці липня 2024 року позивач звернувся до відповідача з приводу купівлі будинку та земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1 . Погоджена між сторонами ціна договору-купівлі продажу становила 1146600 грн., що еквівалентно 27300 доларів США. Відповідач запропонував позивачу одразу оформити договір купівлі-продажу нерухомого майна, однак позивач повідомив, що хоче отримати кошти на придбання будинку та земельної ділянки за програмою «Є відновлення» і запропонував відстрочити оформлення договору купівлі-продажу та укласти договір про наміри, оскільки грошові кошти за вказаною програмою йому ще не надійшли. Договір про наміри було підписано сторонами 31 липня 2024 року, а відповідач отримав від позивача 20000 грн. в якості завдатку. Вказаний договір був незручний для відповідача, оскільки позивач міг і не отримати кошти за вказаною програмою, а ціни на житло за два місяці могли зменшитися. Однак, відповідач зняв будинок та земельну ділянку з продажу на відповідних сайтах та чекав повідомлення від позивача про наявність у нього коштів. 28 серпня 2024 року позивач запропонував відповідачу зустріч, на якій відмовився від договору. Оскільки дії та висловлювання позивача свідчили про його категоричну відмову від виконання договору про наміри, а тому у зв`язку із односторонньою відмовою позивача від виконання договору, він вважається розірваним з 28 серпня 2024 року. 12 вересня 2024 року відповідач продав ОСОБА_4 будинок та земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , за 1053517 грн., що є на 93083 грн. менше від обумовленої в договорі про наміри ціни договору купівлі-продажу, у зв`язку з чим позивач повинен відшкодувати відповідачу збитки. Завдаток, сплачений позивачем, поверненню не підлягає.

Позивач подав відповідь на відзив, в якій зазначив, що за умовами договору про наміри передані позивачем відповідачу грошові кошти є авансом, а тому норми Цивільного кодексу України, які регулюють відносини завдатку до даного спору не застосовуються. З доводами відповідача щодо обставин зустрічі сторін 28 серпня 2024 року позивач не погоджується і вони не підтверджуються належними доказами. Оскільки договір про наміри від 31 липня 2024 року укладено у простій письмовій формі, а тому і всі зміни, доповнення до нього, а також розірвання вказаного договору має відбуватися у такій самій формі. Підписані письмові зміни до вказаного договору відсутні, що свідчить про те, що сторони будь-яких змін до договору не погоджували та не вносили. У свою чергу, відповідач не заперечує присвоєння переданих йому позивачем грошових коштів у сумі 20000 грн., а також укладення ним договору купівлі-продажу будинку, який повинен був придбати позивач, що свідчить про односторонню безпідставну відмову від виконання зобов`язань за договором про наміри, у зв`язку з чим наявні всі підстави для стягнення авансу та штрафу.

Відповідач заперечення не подав.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити.

Відповідач у судовому засіданні позов не визнав та заперечував проти його задоволення з підстав, вказаних у відзиві.

Заслухавши доводи представника позивача, відповідача та дослідивши матеріали справи, суд встановив таке.

31 липня 2024 року між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_3 (покупець) в письмовій формі було укладено договір про наміри щодо купівлі-продажу нерухомого майна. Предметом вказаного договору є зобов`язання сторін щодо укладення в майбутньому договору купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна (об`єкт), що являє собою будинок із земельною ділянкою площею 0,0474 га, з кадастровим номером :02:027:0232, який знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 3-4).

У пункті 2.2. договору сторони домовилися та зобов`язалися укласти (нотаріально посвідчити) договір купівлі-продажу об`єкта або іншого договору, що передбачає перехід майнових прав не пізніше 31 вересня 2024 року до 17.00 години включно.

Узгоджена сторонами ціна об`єкта складає 1146600 грн., що еквівалентно 27300 доларів США (за курсом 42.00 за 1 долар США) (пункт 2.3. договору).

Згідно із пунктами 2.4., 2.5. договору за домовленістю сторін нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу здійснюватиметься приватним нотаріусом міста Чернігова. Час і день нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу визначається усною угодою сторін, але не пізніше останнього дня терміну, передбаченого в пункті 2.2. договору.

Відповідно до пунктів 4.1., 4.2. договору на підтвердження вказаних зобов`язань покупець передав, а продавець прийняв у рахунок належних за договором купівлі-продажу об`єкта платежів завдаток у розмірі 20000 грн., що еквівалентно 476 доларів США (за курсом 42,00 за 1 долар США). Ця сума складає 1,74% від суми вартості об`єкта (пункт 2.3. договору). Сума завдатку (в пункті 4.1. договору) підлягає заліку в ціну об`єкта (пункт 2.3.).

У вказаному договорі також міститься розписка відповідача, в якій зазначено, що цією розпискою відповідач підтверджує факт отримання завдатку (пункт 4.1 договору) та відсутність претензій по грошовим купюрам (а.с. 4).

Факт отримання коштів відповідачем не заперечується.

У розділі 3 договору сторони визначили свої обов`язки та у пункті 5.3, зокрема, передбачили, що, якщо продавець в зазначений термін (пункти 2.2. та 2.5.) не виконає всі зобов`язання за цим договором, продавець зобов`язується повернути покупцю аванс (пункт 4.1.) та штраф у розмірі 1,74% від суми вартості об`єкта (пункт 2.3.) в якості неустойки, тобто разом суму в розмірі 40000 грн., що еквівалентно 952 доларів США (за курсом 42,00 за 1 долар США). У разі затримки виплати грошових сум за пунктами 5.2. та 5.3. договору кожна із сторін має право вимагати пеню в розмірі 0,1% за день прострочки на суму заборгованості.

Пізніше позивач надіслав відповідачу повідомлення, в якому повідомив про намір укласти договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки на виконання умов договору про наміри щодо купівлі-продажу нерухомого майна та просив відповідача з`явитися до приватного нотаріуса Амбарнової Л.М. за адресою: проспект Перемоги, 119, м. Чернігів, 30 вересня 2024 року о 12 год. 00 хв. з документами для укладення договору купівлі-продажу об?єктів нерухомості, зазначених в договорі про наміри (а.с. 6).

Згідно із копією довідки приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Амбарнової Л.М. від 30 вересня 2024 року, виданої позивачу, 30 вересня 2024 року о 12 годині в приміщення нотаріальної контори, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , з?явився ОСОБА_3 з наміром укласти договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до договору про наміри щодо купівлі-продажу нерухомого майна від 31 липня 2024 року, укладеного між ним та ОСОБА_2 . ОСОБА_2 з?явився до приміщення нотаріальної контори, але документи для оформлення договору не надав та повідомив, що вказане нерухоме майно було ним продано раніше іншій особі. У зв?язку з цим договір купівлі-продажу не відбувся (а.с. 5).

Так, 12 вересня 2024 року між ОСОБА_2 (продавець) та ОСОБА_4 (покупець) укладено договір купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, за умовами якого продавець передав майно у власність, а покупець прийняв у власність і зобов`язався оплатити на викладених нижче умовах: житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, на якій знаходиться вказаний вище житловий будинок площею 0,0474 га, з кадастровим номером :02:027:0232.

Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 02 жовтня 2024 року власником житлового будинку АДРЕСА_3 є ОСОБА_4 . Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав 12 вересня 2024 року на підставі договору купівлі-продажу від 12 вересня 2024 року, посвідченого приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Реус Р.В. (а.с. 7).

Відповідно до частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно із частиною першою статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Частиною першою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до положень частини першої статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно із частиною першою статтті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Позивач просить стягнути з відповідача переданий на виконання договору аванс та штраф у зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань за договором. При цьому, позивач на обгрунтування своїх вимог посилається на умови договору та норми Цивільного кодексу України, зокрема, статті 509, 525, 526, 530, 570, 612, 626, 628, 629.

У правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 04 грудня 2019 року в справі № 917/1739/17, зокрема, зазначено, що «предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу». Зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. На відміну від викладеного, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові. При цьому суди, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року в справі № 924/1473/15). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року в справі № 761/6144/15-ц). Велика Палата Верховного Суду зазначає, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту».

До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, суд застосовує наступні норми матеріального права.

Так, відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 202 Цивільного кодексу України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно із частинами першою, другою статті 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до частини другої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом статей 626, 628 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини першої статті 635 Цивільного кодексу України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства.

Частиною четвертою статті 635 Цивільного кодексу України встановлено, що договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором.

Хоча сторони 31 липня 2024 року уклали договір, який назвали договором про наміри щодо купівлі-продажу нерухомого майна, однак він містить усі істотні умови, які встановлені для попереднього договору, тобто фактично сторони уклали попередній договір щодо купівлі-продажу нерухомого майна.

Згідно із абзацом четвертим частини першої статті 635 Цивільного кодексу України попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Положення статті 657 Цивільного кодексу України передбачають, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Відповідно до частини першої статті 209 Цивільного кодексу України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Таким чином, попередній договір купівлі-продажу нерухомого майна, як і основний, має укладатися в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

При цьому, частина перша статті 220 Цивільного кодексу України містить положення про те, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із частиною другою статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Нікчемність правочину має місце тільки у разі, коли існує пряма вказівка закону про кваліфікацію того або іншого правочину як нікчемного.

Нікчемний правочин (частина друга статті 215 Цивільного кодексу України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає.

Такі висновки викладені Верховним Судом у постановах від 08 лютого 2023 року в справі № 359/12165/14-ц, від 28 вересня 2022 року в справі № 530/1995/18.

За вказаних обставин, оскільки укладений між сторонами 31 липня 2024 року договір містить всі істотні умови, встановлені для попереднього договру, тобто фактично він є попереднім договором, а тому такий договір є нікчемним, оскільки підлягав нотаріальному посвідченню, чого сторонами дотримано не було.

Частиною першою статті 216 Цивільного кодексу України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Враховуючи зазначені положення законодавства та те, що судом встановлено, що укладений між сторонами договір є нікчемним, проте на його виконання позивачем були передані відповідачу грошові кошти в розмірі 20000 грн., вказані обставини відповідачем не заперечуються, а тому суд знаходить підстави лише для стягнення з відповідача цих коштів, у зв`язку з чим позов підлягає частковому задоволенню.

Також, відповідно до статті 141 ЦПК України необхідно здійснити розподіл судових витрат.

Так, право на правничу допомогу в Україні гарантовано статтею 59 Конституції України та статтею 15 ЦПК України.

Відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення є одним із основних засад (принципів) цивільного судочинства (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.

Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.

Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Позивачу правничу допомогу надавав адвокат Жилінський Олександр Вікторович на підставі договору № 08/24 про надання правничої допомоги від 02 жовтня 2024 року (а.с. 9).

Згідно із розрахунком оплати витрат на правову допомогу сторони погодили, що згідно із розділом 4 договору № 08/24 від 02 жовтня 2024 року вартість правової допомоги становить 10000 грн. (а.с. 10).

Згідно із частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Відповідно до частини третьої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Згідно із частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною третьою статті 141 ЦПК України передбачено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків, тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Враховуючи, що вимоги позивача задоволено частково (50%), а відповідачем не заявлено про не співмірність витрат позивача на правничу допомогу, а тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати на правничу допомогу пропорційно до задоволених позовних вимог у сумі 5000 грн.

Крім того, відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути судовий збір пропорційно до задоволених позовних вимог.

Керуючись статями 2, 4, 5, 10-13, 81, 141, 258, 259, 263-265, 273, 279, 354, 355 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення авансу та штрафу за договором задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_4 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 (місце проживання: АДРЕСА_5 ; реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) грошові кошти в сумі 20000 грн. (двадцять тисяч грн.).

У задоволенні решти вимог відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 5000 грн. витрат на правничу допомогу.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 605 грн. 60 коп. судового збору.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене до Чернігівського апеляційного суду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 23.01.2025.

Суддя