Справа № 487/9386/24
Провадження № 2/487/652/25
22.01.2025 м. Миколаїв
Заводський районний суд м. Миколаєва в складі :
головуючої судді Скоринчук К.М.,
секретаря судового засідання Карбівничої А.О.,
представника позивача адвоката Луконіної Н.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми сплаченого авансу та моральної шкоди,
Ухвалою суду від 25.11.2024 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та її представник адвокат Луконіна Н.В., яка діє на підставі ордера серія ВЕ №341857 від 18.10.2024, позовні вимоги підтримали та наполягали на задоволенні.
Практика ЄСПЛ визначає, що сторона, яка задіяна у ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Як зазначено у рішенні ЄСПЛ у справі "Пономарьов проти України" від 03.04.2008, сторони мають вживати заходи, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Позивач та її представник не заперечували проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення.
З урахуванням зазначеного суд вважає за можливе на підставі ч. 4 ст. 223, ст. 280, ст. 281 ЦПК України провести заочний розгляд справи.
Заслухавши пояснення позивача, її представника, дослідивши наявні письмові доказати та надавши їм оцінку, суд ураховує наступне.
Статтею 13 ЦПК України визначено принципи диспозитивності цивільного судочинства. Зокрема, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
Реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення сторонами перед судом переконливості поданих доказів є конституційною гарантією (ст. 129 Конституції України).
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Згідно з ч.1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Положенням ч. 2 ст. 77 ЦПК України визначено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.
Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Судом встановлено, що 07.08.2024 позивач та відповідач домовилися про укладення не пізніше 15.09.2024 договору купівлі-продажу належної відповідачеві на праві власності квартири АДРЕСА_1 . Того ж дня сторони підписали розписку, якою підтвердили передачу позивачем відповідачеві завдатку в розмірі 1500 доларів США (еквівалентно 61 950 грн на день складання).
У підтвердження факту отримання ОСОБА_2 грошових коштів в сумі 1500 доларі США позивач надала суду копію розписки, оригінал якої знаходиться в неї, та копію електронного звернення відповідача до органів поліції, у якому він підтверджує отримання ним від ОСОБА_1 завдатку.
Отримання 07.08.2024 ОСОБА_2 від ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 1500 доларів США підтверджено належними доказами. Докази у підтвердження повернення відповідачем позивачеві вказаної суми відсутні.
Позивач зазначає, що вказана сума є фактично авансом, а тому підлягає поверненню їй, оскільки відповідач, порушивши умови домовленості, продав квартиру іншій особі, що підтверджується Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 20.10.2024, згідно якої право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано 25.09.2024 за ОСОБА_4 .
Відповідно до статті 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов`язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом.
Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов`язання.
На відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати, яка підлягає поверненню у випадку не виконання зобов`язання.
Правила статті 570 ЦК України поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна із сторін ухиляється від його виконання.
Згідно із чч. 1, 3 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов`язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення.
Згідно з положеннями статей 546, 548 ЦК України завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов`язання, яке випливає із договору, укладеного сторонами.
Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобов`язання може мати місце лише в разі наявності зобов`язання, яке повинно було виникати на підставі договорів купівлі-продажу квартири.
Оскільки договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, між сторонами у справі укладений не був, а сторони лише домовилися укласти такі договори в майбутньому, передана позивачем ОСОБА_1 відповідачеві ОСОБА_2 грошова сума в розмірі 1500 доларів США є авансом, який підлягає поверненню позивачеві.
Такий висновок суду узгоджується із висновком Верховного Суду (постанова у справі № 711/5065/15-ц від 17 червня 2021 року).
У постанові від 2 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 Верховний Суд України зазначив, що незалежно від валюти боргу (грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов`язання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов`язання і фактичного його виконання, є національна валюта України гривня.
У підтвердження ухилення відповідача від укладення договору купівлі-продажу, здійснення ним погроз, нахабного поводження та приниження її гідності позивач надала суду скриншоти листування з відповідачем.
Також у підтвердження ухилення відповідача від укладення договору купівлі-продажу квартири та продаж її іншій особі позивач надала суду Інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 20.10.2024.
Дослідивши зазначені докази, суд установив, що відповідач неодноразово пропонував позивачеві укласти договір купівлі-продажу квартири та оформити нотаріально за ціною, про яку вони дійшли згоди. Вказане підтверджується наданими позивачем скриншотами листування сторін, зокрема від 06.09.2024. Зі змісту листування є очевидним, що відповідач вкотре очікував позивача разом із нотаріусом для укладення та оформлення договору купівлі-продажу, проте, позивач не відповідала на смс-повідомлення. ОСОБА_2 не відмовлявся від укладення договору і очікував на вжиття позивачкою заходів для його укладення до 15.09.2024, що підтверджується тими ж наданими позивачкою скриншотами смс-листування (а.с. 20, 26, 31). Нереагування на повідомлення відповідача 30.08.2024, 03.09.2024, 06.09.2024 позивач пояснила тим, що вона видала довіреність на ОСОБА_3 , а тому не відповідала на повідомлення ОСОБА_2 .
Однак, як зазначила сама ОСОБА_5 у судовому засіданні на вказані повідомлення вона не відповідала з 30.08.2024 (а.с.26) у той час, коли довіреність на ОСОБА_3 була видана 02.09.2024. Доказів у підтвердження того, що позивач повідомила відповідача про уповноваження ОСОБА_3 на представлення її інтересів для укладення договору купівлі-продажу до вказаних дат, позивач суду не надала.
В частині зазначення порушення відповідачем умов домовленості та продажу квартири іншій особі, як одну із причини завдання моральної шкоди, слід зазначити, що згідно змісту підписаної 07.08.2024 розписки сторони домовилися укласти договір не пізніше 15.09.2024. Наданим позивачем скриншотом листування (а.с.31) підтверджується намір відповідача очікувати на укладення договору до 15.09.2024, а наданою інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 20.10.2024, підтверджується, що відповідач здійснив продаж квартири АДРЕСА_1 25.09.204. Тобто, через 10 днів після дати до якої сторони домовилися 07.08.2024 укласти договір купівлі-продажу.
У підтвердження звернення позивача до відповідача з вимогою повернути гроші та його відмова від повернення грошей доказів не надано.
У підтвердження, як підстави для відшкодування моральної шкоди, спілкування відповідача з позивачем у грубій формі, приниження її гідності та образ позивач посилається на скриншоти листування (а.с.22, 23, 24, 25). Зокрема, висловлювання у листуванні (а.с. 24) позивач розцінює як образу, яка проявилася у непрямому звинуваченні її у легковажній поведінці. Як грубу форму позивач розцінює спілкування у листування (а.с. 25, 30). Як приниження гідності у листуванні (а.с.22). У листуванні (а.с. 23) позивач вбачає звинувачення її у брехні та шахрайстві.
Позивач зазначила, що внаслідок таких дій відповідача її загальний стан здоров`я значно погіршився. Однак, до лікарні не зверталася. Доказів у підтвердження самого факту погіршення стану здоров`я та його погіршення внаслідок дій відповідача - суду не надано.
Відповідно до ч. 1 ст. 1167ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Відповідно до п. 5 постанови пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.
За змістом статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Тлумачення статті 23 ЦК України свідчить, що вона є нормою, яка має поширюватися на будь-які цивільно-правові відносини, в яких тій чи іншій особі було завдано моральної шкоди. Це, зокрема, підтверджується тим, що законодавець вживає формулювання «особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав». Тобто можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (Постанова КЦС ВС від 01.03.2023 у справі № 496/1691/19).
Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди.
У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: (а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; (б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини.
Завдання моральної шкоди - явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (Постанова ОП КЦС ВС від 05.12.2022 в справі № 214/7462/20).
Суд повинен з`ясувати, зокрема, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Тобто для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1167 ЦК України потрібна наявність неправомірних дій чи бездіяльності особи, наявність шкоди, неправомірність дій її заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, а тому позивач повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди і що дії або бездіяльність відповідача є підставою для відшкодування шкоди в розумінні статей 1167 ЦК України (Висновок Верховного Суду в постанові від 01 грудня 2021 року у справі № 638/3758/20).
Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди позивач посилається на те, що вона, діючи в інтересах своєї родини, мала намір придбати житло для себе і своїх дітей за рахунок коштів, які отримує як вдова загиблого воїна, а відповідач не лише ухилявся від укладення основного договору купівлі-продажу квартири, а й поводився при цьому нахабно, цькував позивачку, ображав, принижував її гідність в телефонних розмовах і переписці. Через таку поведінку відповідача, позивачка не лише не отримала житло, на яке розраховувала, але і втратила значну для її родини суму коштів, якими він безпідставно заволодів. Неодноразові безрезультатні спроби зв`язатися з відповідачем та повернути належні її родині та безпідставно отримані відповідачем кошти, потребували великих нервових зусиль та незапланованих витрат часу з боку позивачки. Постійні емоційні страждання з приводу втрачених грошей, а також приниження з боку відповідача призвели до значного погіршення психо емоційного стану, тяжких душевних і моральних страждань позивачки. Внаслідок протиправної поведінки відповідача, було порушено її звичайний ритм життя що також відображається на загальному стані здоров`я.
При цьому, суд звертає увагу, що для відшкодування моральної шкоди необхідно встановити та довести наявність усіх складових елементів цивільного правопорушення, насамперед спричинення позивачеві моральної шкоди. Слід враховувати, що причинний зв`язок між шкодою, завданою потерпілому, та протиправним діянням заподіювача шкоди є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду.
Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння.
У ході судового розгляду позивач не надала належних та допустимих доказів у підтвердження спричинення їй відповідачем душевних страждань, погіршення її стану здоров`я, морального стану та доказів погіршання такого стану з конкретного періоду і що цей період пов`язаний з поведінкою відповідача. Відповідно, суд позбавлений можливості встановити причинно-наслідковий зв`язок між діями/бездіяльністю відповідача та спричиненням шкоди позивачу.
Суд не виключає обставини емоційного переживання позивачки в процесі листування з відповідачем. Однак, її доводи, що дії відповідача призвели до завдання їй моральної шкоди не ґрунтуються на доказах спричинення моральних страждань, зважаючи на недоведеність у ході розгляду справи складових елементів цивільного правопорушення, що відповідно до статей 12, 80 ЦПК України є процесуальним обов`язком. Надані позивачем докази у їх сукупності не є достатніми для задоволення позову в цій частині, а тому позов у частині відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягає.
Також позивач просить стягнути з відповідача на її користь орієнтовний розмір витрат на правову допомогу в розмірі 7500 грн. Представник позивача адвокат Луконіна Н.В. зазначила, що розрахунки будуть надані протягом 5 днів після ухвалення рішення суду.
Положенням ст. 134 ЦПК України визначено, що кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи разом з першою заявою по суті.
У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.
Позивачем було лише заявлено про орієнтовну суму витрат на правову допомогу, однак попереднього розрахунку суду не надано.
Відповідно до ч. 1 чт. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позивачкою внесено судовий збір у розмірі 4845,20 грн, тоді як з урахуванням застосування коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору при поданні процесуальних документів до суду в електронній формі, до сплати підлягало 3391,36 грн. Тобто, судовий збір внесено в більшому розмірі, ніж встановлено законом. За цих обставин, з урахуванням вимог ст. 7 ЗУ «Про судовий збір» та заяви представника позивача від 20.11.2024, надмірно сплачений судовий збір в розмірі 1453,84 грн підлягає поверненню ОСОБА_1 .
Ураховуючи, що позов задоволено частково, з відповідача підлягає до стягнення на користь позивачки судовий збір у розмірі 1695,68 грн.
Керуючись статтями 2, 12, 13, 76-83, 89, 134, 141, 259, 263-265, 268, 280-282, 354 ЦПК України, суд
Задовольнити частково позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення суми сплаченого авансу та моральної шкоди.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 61 845 грн авансу.
Відмовити в решті позовних вимог.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1695,68 грн судового збору.
Повернути ОСОБА_1 1453,84 грн надмірно сплаченого судового збору.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.
Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд - якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду.
Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку - до Миколаївського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом 30 днів з дня його проголошення.
Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом строків, встановлених цим Кодексом, не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.
Відповідачеві, який не з`явився в судове засідання, направити копію заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу.
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса зареєстрованого місця проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_2 .
Суддя: К.М. Скоринчук