Єдиний унікальний номер справи 183/7796/24
Провадження № 2/183/3501/24

Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2025 року м. Самар Дніпропетровської області

Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі головуючого судді Майної Г. Є., розглянувши в письмовому, спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за борговою розпискою,-

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року позивач ОСОБА_1 через свого представника адвоката Шаповалова П. В. звернувся до суду із вищезазначеним позовом, який в подальшому уточнив. В обґрунтування уточненого позову позивач посилався на те, що 21 квітня 2023 року відповідач під розписку взяв у нього в борг 5 000,00 дол. США. За умовами договору сторонами не визначено дату повернення суми позики, а тому в порядку ч. 1 ст. 1049 ЦК України, остання фактично підлягає поверненню протягом тридцяти днів з дня пред?явлення відповідної вимоги. Так, 05 січня 2024 року позивач звернувся на адресу відповідача із письмовою вимогою щодо повернення суми позики, однак така вимога виконана не була, кошти відповідачем не повернуті, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутись до суду із цим позовом та просить стягнути з відповідача на його користь суму боргу в загальному розмірі 5 070,08 дол. США, з яких: 5 000,00 дол. США сума боргу та 70,08 дол. США становить 3 % річних, і вирішити питання стосовно судових витрат та витрат на професійну правничу допомогу.

Додатково позивач, в якості недобросовісності відповідача, посилався на наявність іншого невиконаного відповідачем зобов`язання, яке виникає із договору позики, що є предметом спору в іншій справі № 183/637/24, розгляд якої наразі триває.

Не погоджуючись із пред`явленим позовом, 05 грудня 2024 року відповідач ОСОБА_2 через свого представника адвоката Олійник В. В. звернувся на адресу суду із відзивом на позовну заяву, відповідно до змісту якого останній заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, в позові просить відмовити, зазначаючи при цьому про відсутність доказів укладення між сторонами саме договору позики, оскільки в копії розписки, яка міститься в матеріалах справи, відсутнє зобов?язання відповідача повернути позивачеві грошові кошти. До того ж, відповідач посилається на відсутність оригіналу розписки в матеріалах справи.

Ухвалою суду від 02 серпня 2024 року позовну заяву було залишено без руху з наданням позивачеві строку для усунення її недоліків. 29 серпня 2024 року позивач усунув недоліки позовної заяви, звернувшись на адресу суду з її уточненням та надавши всі, належним чином оформлені, копії письмових доказів для долучення до матеріалів справи та для направлення відповідачеві. 27 вересня 2024 року на адресу суду надійшла інформація про зареєстроване місце проживання фізичної особи-відповідача. Ухвалою судді від 30 вересня 2024 року було прийнято позовну заяву до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін і відкрито провадження у справі. Цією ж ухвалою сторонам було установлено строки для подання відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив на позовну заяву, а також заперечень.

Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов таких висновків.

Відповідно до положень ст. 2 ЦПК України основними завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Основними засадами (принципами) цивільного судочинства є: верховенство права; повага до честі і гідності, рівність усіх учасників судового процесу перед законом та судом; гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; змагальність сторін; диспозитивність; пропорційність; обов`язковість судового рішення; забезпечення права на апеляційний перегляд справи; забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом; розумність строків розгляду справи судом; неприпустимість зловживання процесуальними правами; відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.

Положеннями ч. 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно з ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Частинами 1, 2 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1, 5 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.

Відповідно до ч. 6 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом установлено, що 21 квітня 2023 року позивач передав в борг відповідачеві 5 000,00 дол. США, про що свідчить власноруч написана відповідачем розписка. Факт передачі грошових коштів відповідачем не спростовується. Разом з тим, за змістом розписки термін повернення грошових коштів між сторонами не узгоджено.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми.

Заперечуючи проти позову, відповідач ОСОБА_2 зазначив про відсутність доказів, які б свідчили про укладання між сторонами саме договору позики, посилаючись на відсутність в розписці від 21 квітня 2023 року, його обов?язку з повернення грошових коштів позивачеві ОСОБА_1 , посилаючись при цьому на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду від 08 липня 2019 року в справі № 524/4946/16-ц.

Так, дійсно, Верховний Суд у своїй постанові від 08 липня 2019 року в справі № 524/4946/16-ц зазначив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником грошових коштів у борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів, а тому, залишаючи рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційної інстанції без змін, Верховний Суд, в цій справі не встановив факту отримання грошових коштів саме в борг із зобов?язанням повернення суми коштів.

Подібні висновки, викладеній в постановах Верховного суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14, від 11 листопада 2015 року в справі № 6-1967цс-15, від 13 грудня 2017 року в справі № 6-996цс17, а також у постановах Верховного Суду від 10 грудня 2018 року у справі № 319/1669/16, від 12 вересня 2019 року у справі № 604/1038/16 та від 23 квітня 2020 року у справі № 501/1773/16-ц.

Водночас, розписка від 21 квітня 2023 року, копія якої міститься в матеріалах цієї справи, містить особисте зазначення ОСОБА_2 про отримання ним грошових коштів саме "у борг".

Слід зауважити, що за загальним правилом боргом є щось, що необхідно повернути. Здебільшого поняття боргу застосовується щодо грошей або інших активів, взятих у позику або послуг, наданих у кредит.

Таким чином, дослідивши розписку, суд виявивши її справжню правову природу, приходить до висновку, що між сторонами укладено саме договір позики. Саме така форма договору, відповідно до закону, дотримана, що підтверджується розпискою відповідача.

Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Укладеним між сторонами договором не встановлено строку повернення позики, водночас судом установлено, що 08 січня 2024 року засобами поштового зв?язку позивач ОСОБА_1 звернувся на адресу відповідача ОСОБА_2 із вимогою від 05 січня 2024 року, в якій вимагав повернути суму боргу згідно з розпискою від 21 квітня 2023 року у термін до 06 лютого 2024 року. Зазначена вимога відповідачем виконана не була, на день пред`явлення цього позову до суду сума боргу позивачеві відповідачем не повернута, зазначене відповідачем не спростовано.

Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Разом з тим, за приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням процентів річних виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України.

3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році).

Зазначена правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 373/2054/16.

Отже, 3 % річних за весь період прострочення, а саме з 06 лютого 2024 року (строк повернення коштів, зазначений у вимозі позивача від 05 січня 2024 року) та по 25 липня 2024 року (день проведення розрахунку) становить 70,08 дол. США.

Щодо оригіналу розписки, відповідно до вимог ЦПК України позивачем при зверненні до суду зазначено, що оригінал розписки знаходиться у нього, іншого відповідачем не спростовано.

Таким чином пред?явлений позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Крім того, відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать в тому числі витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.

Згідно з приписами ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача.

Відповідно до положень ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно ч.ч. 1, 2 ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Разом з тим, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані наступні документи: договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимог.

У матеріалах справи міститься копія договору № 22/01-2024 про надання правничої допомоги від 22 січня 2024 року, укладеного між ОСОБА_1 та адвокатом Шаповаловим П. В., копія ордеру серії АЕ № 1229110 від 23 січня 2024 року, копія свідоцтва і посвідчення адвоката Шаповалова П. В., копія квитанції № 551369 від 25 липня 2024 року.

При цьому, в матеріалах справи містяться докази понесених позивачем витрат зі сплати судового збору у загальному розмірі 2 089,80 грн.

Ураховуючи вищезазначене, суд вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати судового збору в розмірі 2 089,80 грн., а також витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 2, 4, 81, 82, 141, 142, 259, 263-265, 268, 272, 273, 274 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за борговою розпискою задовольнити повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму боргу за договором позики від 21 квітня 2023 року в розмірі 5 000,00 дол. США, а також 3 % річних за період з 06 лютого 2024 року по 25 липня 2024 року в розмірі 70,08 дол. США.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 відшкодування справленого судового збору у розмірі 2 089,80 грн.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 на професійну правничу допомогу в розмірі 10 000,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасники справи:

- позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса: АДРЕСА_1 ;

- відповідач: ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , адреса: АДРЕСА_2 .

Рішення суду складено і підписано 21 січня 2025 року.

Суддя Г. Є. Майна