ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 686/16560/24

Провадження № 22-ц/820/122/25

Хмельницький апеляційний суд

у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Костенка А.М. (суддя-доповідач), Гринчука Р.С., Спірідонова Т.В.

секретар судового засідання Дубова М.В.

з участю: позивача, його представника, представника третьої особи - Органу опіки та піклування виконавчого комітету Меджибізької селищної ради розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 686/16560/24 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 31 жовтня 2024 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Орган опіки та піклування виконавчого комітету Хмельницької міської ради, Орган опіки та піклування виконавчий комітет Меджибізької селищної ради Хмельницького району Хмельницької області про позбавлення батьківських прав.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників справи, перевіривши матеріали справи, ознайомившись з доводами апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

У червні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та визначити місце їх проживання.

В обґрунтування позову ОСОБА_1 вказував, що з 29.09.2007 року перебував з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі, який розірвано за рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12.08.2012 року.

Від шлюбу у них народилася діти: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Зазначав, що з 2006 року ОСОБА_2 хворіє на психічне захворювання та регулярно проходить лікування, проживає окремо та не працює за станом свого психічного здоров`я, у зв`язку з чим не виконує батьківські обов`язки, ухиляється від виховання дітей та фінансово їх не забезпечує, також зазначав, що про дітей він піклується одноосібно

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 31 жовтня 2024 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

ОСОБА_1 не погодився з таким рішенням суду подав апеляційну скаргу, посилається, що рішення не відповідає нормам процесуального та матеріального права, а також фактичним обставинам справи, у зв`язку з чим суд не надав належної оцінки доказам у справі.

Так, апелянта зазначає, що суд першої інстанції невірно надав оцінку висновку № 4 від 15.08.2024 року органу опіки та піклування виконавчого комітету Меджибізької селищної ради, як доказу по справі, щодо доцільності позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно неповнолітніх дітей, судом першої інстанції помилково визначено, що відповідачка відсутня на території України, тому позбавлена можливості виконувати свої батьківські обов`язки, тим більше від них ухилятися

Також суд першої інстанції не надав належної оцінки акту обстеження житлових умов ОСОБА_2 від 15.08.2024 року з якого вбачається, що вона дійсно перебуває на території України, а не за кордоном, однак не побажала спілкуватися з комісією з захисту прав дитини та не впустила членів комісії до будинку, що дає підстави вважати про байдуже ставлення до виховання дітей та умисне ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків

Крім того, судом не було взято до уваги думку дітей та твердження суду, про те, що ОСОБА_1 не надав належних та допустимих доказів, які б свідчили про ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов`язків та того, що вона не надає матеріальної допомоги дітям є помилковими.

Також посилання суду, що в матеріалах справи відсутні докази зловживання ОСОБА_2 алкоголем чи наркотичними засобами, притягнення до адміністративної відповідальності за невиконання своїх батьківських обов`язків, застосування насильства щодо дітей чи негативного впливу на їх духовний та фізичний розвиток є безпідставними, оскільки такі діяння є окремими, самостійними, обставинами за наявності яких особа має право звернутися до суду з позовом до суду про позбавлення батьківських прав, тому у даних правовідносинах апелянт не вказував на існування якоїсь з вищезазначених підстав, отже вказане твердження суду не є релевантним до суті справи.

Апелянт звертає увагу, суду, що діти протягом багатьох років постійно проживають з ним та знаходяться на повному його утриманні

Водночас, суд першої інстанції безпідставно в порушення норм процесуального права, принципу змагальності сторін, зважаючи на неможливість апелянта самостійно отримати докази, які містять інформацію з обмеженим доступом та при наявності даного клопотання в суді першої інстанції про витребування доказів, не витребував у КНП «Хмельницький обласний медичний центр психічного здоров`я», КНП «Хмельницький обласний заклад з надання психіатричної допомоги» інформацію про стан здоров`я відповідачки та її лікування в закладах психіатричної допомоги, що має важливе значення для встановлення дійсних обставин справи.

Разом з тим, на думку апелянта судом невірно застосовано норму матеріального права, вважає, що батьківство ОСОБА_2 щодо неповнолітніх дітей має формальний характер, який жодним чином не відповідає меті створення сім`ї та інституту батьківства, у зв`язку з чим не сприяє забезпеченню прав та інтересів дітей.

Тому з врахування вищезазначеного ОСОБА_1 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове яким задовольнити повністю позовні вимоги та вирішити питання стягнення судових витрат.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з огляду на наступне.

Відповідно до статті 376 ЦПК України підставами для зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Так, судом встановлено, що 29 липня 2007 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюб, який був зареєстрований виконавчим комітетом Меджибіжської селищної ради Летичівського району Хмельницької області, актовий запис № 16.

ІНФОРМАЦІЯ_3 в подружжя народилась донька - ОСОБА_3 , а ІНФОРМАЦІЯ_4 син ОСОБА_1 , що підтверджується Свідоцтвами про народження.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 12 лютого 2018 року шлюб між сторонами розірвано.

Позивач ОСОБА_1 фактично проживає разом з донькою та сином в АДРЕСА_1 .

Відповідач ОСОБА_2 фактично проживає в АДРЕСА_2 .

Місце проживання позивача, відповідача, їх дітей - ОСОБА_5 і ОСОБА_6 зареєстровано за адресою: АДРЕСА_3 .

15 серпня 2024 року орган опіки та піклування Меджибізької селищної ради виконавчого комітету надав висновок про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно неповнолітніх дітей доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно зі статтею 9 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, яка ратифікована 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Преамбулою Конвенції визначено, що держави-учасниці беруть до уваги принципи, закладені в Декларації прав дитини, яка прийнята Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року. У відповідності до 6 принципу цієї Декларації дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли мають місце виключні обставини, бути розлученою зі своєю матір`ю.

Із положень ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та ч. 4 ст. 10 ЦПК України слідує, що суд застосовує при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у справі «Мамчур проти України» ("Mamchur v. Ukraine", заява №10383/09, рішення від 16 липня 2015 року, п. 100) зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним.

Також у рішенні від 7 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» («Hunt v. Ukraine», заява №31111/04, п.п. 57-58) Європейський суд з прав людини вказав на те, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до сина.

Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним.

Згідно із ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

У відповідності до п.п.15 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України, від 30.03.2007, № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб,які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам додосягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей.

Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених статтею 164 СК.

Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків.

Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).

Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.

Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків (постанова Верховного Суду від 12.09.2019 року у справі № 638/6919/16-ц).

Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.

Верховний Суд з огляду на положення статті 166 СК України також неодноразово наголошував, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Зокрема, такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду 06 червня 2024 року у справі № 132/2049/23, від 04 вересня 2024 року у справі № 608/858/22, від 25 вересня 2024 року у справі № 206/1513/23, від 02 жовтня 2024 року у справі № 2-5679/11, віл 26 грудня 2024 року у справі № 137/1411/23.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач досить тривалий час не піклується про фізичний і духовний розвиток дітей, належним чином не приймає участь у їх вихованні, однак вказані обставини не є безумовними та достатніми для позбавлення відповідача батьківських прав та застосування такого крайнього заходу впливу, оскільки простої бездіяльності з боку матері недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити її батьківських прав.

Судом також беззаперечно не встановлено обставин, а відповідачем не надано достатніх та переконливих доказів, які б свідчили про те, що мати дітей ОСОБА_2 не бажає спілкуватися з дітьми, остаточно і свідомо самоусунулась від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, оскільки вказані твердження базується виключно на поясненнях позивача.

Також в сукупності з іншими доказами, суд критично оцінює висновки органу опіки та піклування виконавчого комітету Меджибізської селищної ради від 15 серпня 2024 року про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно неповнолітніх дітей доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 .

У частинах п`ятій, шостій статті 19 СК України встановлено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

При цьому, висновок органу опіки та піклування має рекомендаційний характер для суду та як доказ підлягає дослідженню та оцінці судом на основі всіх наявних у матеріалах справи доказів у їх сукупності та взаємозв`язку (постанови Верховного Суду від 10 листопада 2023 року у справі №401/1944/22, від 15 листопада 2023 року у справі №932/2483/21).

Як вбачається з наданого висновку орган опіки та піклування виконавчого комітету Меджибізської селищної ради від 15 серпня 2024 року про доцільність позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 стосовно неповнолітніх дітей доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ., який наявний в матеріалах справи, органу опіки та піклування не надано інформації, яка беззаперечно підтверджує винну поведінку матері, свідоме та систематичне нехтування батьківськими обов`язками, ухилення від виховання і утримання дитини, попередження її про відповідальність за неналежне виконання батьківських обов`язків, немає ніяких підтверджень, що позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав змінить життя дитини на краще. Ухилення від виконання своїх обов`язків із виховання дітей повинно бути навмисним, коли особа повністю розуміє наслідки своєї винної поведінки, змінити її в кращу сторону не бажає, нехтуючи при цьому найкращими інтересами дитини, не надано підтвердження того, що відповідач є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дитину.

Крім того з висновку не вбачається чи викликалась на засідання органу опіки і піклування ОСОБА_2 чи надавала вона пояснення з приводу позбавлення батьківських прав, а якщо давала, то які саме.

Оцінюючи викладені обставини в їх сукупності, колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову, є правомірними, оскільки, незважаючи на те, що відповідач в певній мірі нехтує своїми батьківськими обов`язками щодо своїх дітей, достатні підстави для застосування до ОСОБА_2 крайнього заходу впливу у виді позбавлення її батьківських прав стосовно дітей з врахуванням їх інтересів, інтересів самого відповідача, рішень Європейського суду з прав людини, судової практики Верховного Суду на даний час відсутні.

З вищевказаних підстав доводи апеляційної скарги про безпідставність висновків суду про відмову в позові в цій частині, наявність підстав для позбавлення відповідача батьківських прав щодо дітей, так як вона не приймає участі у вихованні дитини досить тривалий час, не спілкується з дітьми, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, слід відхилити.

Як зазначено в мотивувальній частині постанови за встановлених судом обставин справи на даний час вказані обставини не є безумовними та достатніми для позбавлення відповідача батьківських прав та застосування такого крайнього заходу впливу.

Що стосується посилань апелянта на висновок органу опіки і піклування, то оцінка даному висновку надана вище в мотивувальній частині постанови.

Також з вищевказаних підстав суд не приймає до уваги посилання на пояснення самих дітей, оскільки в даному випадку за встановлених судом обставин справи думка дітей не є безумовною підставою для задоволення позову.

Твердження апелянта про наявність у відповідачки психічного захворювання, що на його думку в сукупності теж є підставою для задоволення позову, суд вважає необгрунтованими.

Наявність психічного захворювання не є підставою для позбавлення батьківських прав, за виключенням, якщо таке захворювання призводить до жорсткого поводження з дитиною чи створює загрозу безпеці життя та здоров`я дитини, що відсутнє в даній справі.

Однак суд звертає увагу, що в разі, якщо відповідач не змінить свого ставлення до дитини, позивач не позбавлений можливості повторно звернутись до суду з аналогічним позовом.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне попередити відповідача про необхідність зміни ставлення до дитини.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові є законним та обгрунтованим, в той же час підлягає зміні резолютивна частина рішення шляхом її доповнення про попередження ОСОБА_2 про необхідність змінити ставлення до виховання дітьей, оскільки суд першої інстанції не зазначив про це в своєму рішенні.

Керуючись ст. ст. 374, 376, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 31 жовтня 2024 року змінити.

Доповнити резолютивну частину рішення абзацами наступного змісту.

Попередити ОСОБА_2 про необхідність належного виконання батьківських обов`язків та зміни ставлення до виховання відносно неповнолітніх дітей: доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Покласти на органи опіки та піклування виконавчих комітетів Хмельницької міської ради та Меджибізської селищної ради обов`язок контролю стосовно виконання ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків стосовно доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та сина ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 20 січня 2025 року.

Судді А.М. Костенко

Р.С. Гринчук

Т.В.Спірідонова