Справа №333/3947/24
Провадження №2/333/235/25
РІШЕННЯ

Іменем України

20 січня 2025 року м.Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого - судді Тучкова С.С., за участю секретаря судового засідання Шелесько Ю.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, за правилами загального позовного провадження, цивільну справу №333/3947/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, третя особа - Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки і піклування, -

В С Т А Н О В И В:

Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, третя особа - Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки і піклування, в якому просить суд визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю - ОСОБА_1 . В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 22.01.20211 року був укладений шлюб між нею і ОСОБА_2 . За час шлюбу у них із відповідачем народилася дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . З вересня 2023 року позивачка і відповідач проживають окремо в різних кімнатах, шлюбні відносини припинені, спільне господарство не ведеться. З цього часу мати малолітньої дитини - ОСОБА_1 виконує свої батьківські обов`язки по підтримці здоров`я дитини у повному обсязі, відвідує з нею лікарів, забезпечує харчуванням, одягом і відпочинком, дитина перебуває на повному її утримані. Батько дитини - ОСОБА_2 самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, ні матеріальної, ні будь-якої допомоги у вихованні дитини не надає. Позивачка створила належні умови для проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 , для її духовного та фізичного розвитку та реалізації її творчих здібностей. Позивачка працює на посаді головного фахівця в АТ «Укрпошта», має постійний стабільний заробіток, позитивно характеризується за місцем роботи і за місцем фактичного проживання. Всі спроби позивачки вирішити в добровільному порядку шляхом переговорів питання щодо визначення місця проживання спільної доньки відповідачем ігноруються. Задля забезпечення якнайкращих інтересів дитини, позивачка змушена звернутися до суду із даною позовною заявою про визначення місця проживання дитини з нею в судовому порядку. Також позивачка просила суд стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору разом із сервісним збором і витрати на правову допомогу.

Позивач і її представник у судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені своєчасно і належним чином, представник позивача надала суду заяву, в якій просила розглядати справу за їхньої відсутності, позовні вимоги підтримала повністю.

Відповідач і його представник, повідомлені судом належним чином про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися, представник відповідача надав суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності, провадження по справі закрити, а при ухваленні рішення по суті залишити позов без задоволення з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений своєчасно і належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, для вирішення питання по суті був наданий лист про розгляд цивільної справи від 25.06.2024 року. У судовому засіданні, яке відбулося від 06.11.2024 року, представник третьої особи Савенко А.О. зазначила, що спір між позивачкою і відповідачем з приводу визначення місця проживання дитини відсутній, малолітня дитина мешкає разом із матір`ю без будь-яких перешкод зі сторони батька.

21.10.2024 року до канцелярії суду від представника відповідача надійшла заява про визнання позову, яка по суті є відзивом на позовну заяву, в якому він зазначив, що на момент подання позову позивачка мешкала з відповідачем в належній йому квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . Дочка теж мешкала в цій квартирі разом з батьками. Після припинення шлюбних відносин відповідач виказав згоду на проживання дочки з матір`ю і ніколи не заперечував проти їх спільного проживання. Заявлений спір має штучний характер. Спір між сторонами з цього приводу відсутній. В діях позивачки і її представника вбачається зловживання процесуальними правами відповідно до п.3 ч.2 ст.44 ЦПК України. Надалі позивачка разом з дочкою змінили місце проживання і наразі мешкають в іншій квартирі за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідач визнає позов по суті просить суд ухвалити судове рішення щодо проживання дочки разом з матір`ю саме за вище вказаною адресою. При цьому позивачка має зареєструвати дочку за адресою свого місця проживання як то передбачено Законом України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні». Відповідач не відмовлявся укласти з позивачкою договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Однак, представник позивачки тільки надсилала йому листи з пропозицією піти до певного нотаріуса для укладення такого договору. Між тим проект такого договору позивачка та її представник відповідачу не надали. Окрім того, у визначених в листах день та час відповідач приходив до вказаного нотаріуса, однак позивачки та її представника там не було. Крім того, укладення такого договору є правом батьків (при взаємній згоді), а не їх обов`язком і можливе навіть у разі ухвалення судового рішення в цій справі. Наразі, незважаючи на проживання дитини з матір`ю, відповідач постійно спілкується з дочкою, зустрічається з нею, займається її вихованням, надає необхідну допомогу та поміч. Відповідач не визнає заявлені вимоги про стягнення судових витрат. Витрати, пов`язані з наданням професійної правничої допомоги, засновані на зловживанні позивачкою та її представником процесуальними правами. Окрім того, вказані витрати очевидно завищені і неспівмірні з незначною складністю цієї справи за відсутності спору між батьками щодо місця проживання дитини, незначним об`ємом виконаних адвокатом робіт (послуг), пов`язаних з цією справою.

Вивчивши матеріали справи і дослідивши письмові докази, суд дійшов таких висновків.

Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини.

Згідно зі свідоцтвом про шлюб, серії НОМЕР_1 , виданим 22.01.2011 року Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, 22.01.2011 року ОСОБА_2 і ОСОБА_1 зареєстрували шлюб, про що зроблено актовий запис № 07 (а.с.18).

Відповідно до свідоцтва про народження, серії НОМЕР_2 , виданого 19.04.2011 року Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, ОСОБА_2 і ОСОБА_1 є батьками неповнолітньої дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.23).

Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 23.05.2024 року шлюб між ОСОБА_2 і ОСОБА_1 розірвано. У позові про розірвання шлюбу ОСОБА_1 зазначила, що з вересня 2023 року сторони проживають окремо в різних кімнатах, шлюбні відносини припинені, спільне господарство не ведеться, шлюб існує формально.

Районною адміністрацією Запорізької міської ради по Комунарському району був наданий суду лист про розгляд цивільної справи вих.№1290/01-37/19.02 від 25.06.2024 року, в якому зазначено, що, керуючись вимогами ст. 161 Сімейного кодексу України та п.72 Постанови Кабінету Міністрів України від 29.09.2008 року № 866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов`язаної із захистом прав дитини», розглянувши наявні матеріали, враховуючи думку батька щодо визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та рекомендації комісії з питань захисту прав дитини при районній адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району від 06.06.2024 року протокол № 13, було встановлено, що наразі спір між батьками щодо визначення місця проживання дитини відсутній.

Відповідно до акту обстеження умов проживання від 12.07.2024 року, наданого Відділом по Шевченківському району служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради, ОСОБА_1 разом з донькою ОСОБА_3 проживають за адресою: АДРЕСА_2 . Житлове приміщення родина орендує, договір оренди відсутній. Дитина під час обстеження умов проживання повідомила спеціалістам служби (управління) у справах дітей, що бажає проживати з матір`ю, з батьком спілкується без перешкод, батько часто телефонує, вони проводять вільний час разом (а.с.109).

Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування.

На рівні внутрішнього законодавства України принцип урахування найкращих інтересів дитини викладно у частині восьмій статті 7 Сімейного кодексу України та у статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», згідно з положеннями яких регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини; предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів дитини.

Згідно із статтею 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до статей 150-152, 154, 155 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства, звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Право дитини на належне батьківське виховання гарантоване законом. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.

Згідно зі статті 153 Сімейного кодексу України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом.

Відповідно до статті 157 Сімейного кодексу України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до частини першої, другої статті 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини (частина друга статті 160 Сімейного кодексу України). Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою (частина третя статті 160 Сімейного кодексу України).

Відповідно до положень частин другої і третьої статті 29 Цивільного кодексу України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» батьки або інші законні представники зобов`язані задекларувати або зареєструвати місце проживання (перебування) новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження.

Місце проживання дитини віком до 14 років може бути задекларовано за адресою місця проживання одного з батьків або інших законних представників, зокрема одночасно із зняттям з попереднього задекларованого/зареєстрованого місця проживання, за декларацією, поданою одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників дитини (пункт 16 Порядку декларування та реєстрації місця проживання (перебування).

Подання заяви про реєстрацію місця проживання (перебування) особи віком до 14 років здійснюється одним з її батьків або інших законних представників за згодою іншого з батьків або законних представників (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

З вказаного вбачається, що законодавець визначив певний порядок вирішення батьками питання участі у виховані дитини. Так, у випадку якщо мати і батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішений органом опіки та піклування або судом. Таким чином, законодавством встановлена варіативність вирішення цього питання, тобто батьки можуть його вирішити у судовому порядку або звернутися до відповідного органу опіки і піклування. Якщо хтось із батьків не погоджується із рішенням органу опіки та піклування, він може звернутися для вирішення спору щодо визначення місця проживання дитини до суду.

Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і насамперед повинні бути визначені та враховані інтереси дитини з огляду на об`єктивні обставини спору, а вже тільки потім права батьків (постанова Верховного Суду 09 лютого 2023 року у справі № 753/572/20, провадження № 61-9115св22).

Вирішуючи питання про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема: обстеження умов проживання; характеристики психоемоційного стану дитини; поведінки батьків стосовно дитини; висновку органу опіки та піклування (постанова Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 404/3499/17, провадження № 61-9074св20).

Як вбачається із матеріалів справи, зокрема з акту обстеження умов проживання від 12.07.2024 року, на день розгляду справи судом дитина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , якій вже виповнилося тринадцять років, проживає за спільною згодою батьків та її самої з матір`ю - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 . Житлове приміщення родина орендує, договір оренди відсутній.

На момент подання позову позивачка разом з донькою мешкала з відповідачем в належній йому квартирі за адресою: АДРЕСА_1 . На день розгляду справи судом батько дитини - ОСОБА_2 проживає окремо за адресою: АДРЕСА_1 .

Щодо місця проживання дитини разом із матір`ю, відповідач не заперечує, про що не одноразово надавав суду відповідні заяви (а.с.38, а.с.112 зворотна сторона) і зазначав під час розгляду справи у судовому засіданні, а також не ставить питання про визначення місця проживання дитини разом із ним.

Також, зі змісту листа про розгляд цивільної справи Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району вих.№1290/01-37/19.02 від 25.06.2024 року вбачається, що спір між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 відсутній та малолітня ОСОБА_3 мешкає разом із матір`ю без будь-яких перешкоді зі сторони батька.

Тобто, з матеріалів справи випливає, що ще до подання позову позивачка, відповідач і сама дитина, якій виповнилось тринадцять років, досягли спільної згоди щодо проживання ОСОБА_3 з матір`ю. Сторони за взаємною згодою врегулювали питання, необхідні для забезпечення проживання дитини із матір`ю, батько не має перешкод у спілкуванні з донькою.

За відсутності між сторонами відповідного спору, суд позбавлений можливості вирішувати такі питання в судовому порядку, оскільки завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних чи оспорюваних прав особи.

Сімейні відносини, враховуючи їх особистісний характер, повинні в першу чергу вирішуватися за згодою їх учасників, і тільки в разі відсутності такої згоди (існування між ними спору) - зокрема, в суді.

У Постанові від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19) Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того, з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини разом із матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. У разі наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини.

З урахуванням зазначеного, суд дійшов висновку щодо відсутності між сторонами спору про визначення місця проживання дитини, який би підлягав вирішенню судом на підставі статті 161 Сімейного кодексу України, оскільки ні своїми діями, ні своєю поведінкою ОСОБА_2 не виявляє наміру чи бажання на даний час змінювати місце проживання малолітньої доньки, яка проживає разом із матір`ю і знаходиться на її утриманні, що свідчить про його погодження з визначеним місцем проживання дитини разом із матір`ю у позасудовому порядку.

Відповідно до приписів ч.1 статті 4 ЦПК України, яка регламентує право на звернення до суду за захистом, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Виходячи із правового аналізу даної норми Закону, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи законних інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси особи, яка звернулась до суду, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Таким чином, зверненню до суду із позовом про визначення місця проживання дитини має передувати спір між батьками дитини щодо місця її проживання. При цьому той із батьків, хто звернувся до суду із таким позовом, має довести, що дійсно батьки не можуть досягнути згоди щодо місця проживання дитини, і з даного приводу між ними існує спір.

У частині першій та другій статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем, і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21).

Приватноправовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23).

Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності відповідно до моральних засад суспільства.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) вказано, що положення Конвенції про права дитини про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.

При розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина четверта та п`ята статті 19 СК України).

Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 Сімейного кодексу України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 липня 2024 року у справі № 127/16211/23 (провадження № 61-1964св24) вказано, що: «судами встановлено, що … малолітня дитина проживає разом із батьком, а мати дитини не заперечує проти цього. Таким чином, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, вірно відмовив у задоволенні позову батька дитини про визначення місця проживання дочки разом з ним, так як ним не доведено, що його права порушені. А відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Жодну із цих дій відповідач не вчиняла. Крім того, судами враховано, що згідно з висновком виконавчого комітету Вінницької міської ради як органу опіки та піклування від 28 вересня 2023 року № 01/00/011/58519 орган опіки та піклування вважав за недоцільне визначити місце проживання малолітньої дитини з батьком. Верховний Суд звертає увагу, що фактично цей спір щодо місця проживання дитини був ініційований батьком дитини, з яким дитина і так фактично проживала і продовжує проживати. Мати дитини не вимагала та не вимагає зміни її місця проживання, а у справі відсутні докази того, що батько дитини забороняє матері бачитися з дочкою. З урахуванням наведеного, суди вірно виходили з того, що позивачем не доведено, що на час звернення до суду батька з позовом про визначення місця проживання дитини разом із ним, яка фактично проживала і проживає разом із ним, порушені права позивача. Зазначення судом фрази «між батьками відсутній спір щодо місця проживання дитини» у цьому випадку свідчить про те, що права позивача не порушені, а не як підстава для закриття провадження у справі. Тому в цій частині доводи касаційної скарги безпідставні».

Судом встановлено, що малолітня ОСОБА_3 проживає разом із матір`ю, яка належним чином виконує свої батьківські обов`язки. Фактично спір щодо місця проживання дитини у даній справі був ініційований матір`ю малолітньої дитини, з якою дитина і так фактично проживає. Батько дитини проживає окремо, щодо місця проживання дитини разом із матір`ю не заперечував, не вимагав та не вимагає зміни її місця проживання, а у справі відсутні докази того, що матір дитини забороняє батьку бачитися з донькою. При цьому, відповідач у справі - батько дитини, у визначеному законом порядку, із самостійним позовом до суду або із зустрічним позовом в межах розгляду даної цивільної справи про визначення місця проживання дитини разом із ним не звертався, жодних належних доказів, які б свідчили про його бажання і волю щодо визначення місця проживання дитини саме із ним, відповідач суду не надав, натомість неодноразово зазначав, що фактично визнає заявлену вимогу позивачки про визначення місця проживання їх доньки разом із матір`ю.

Із листа Районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району вих.№1290/01-37/19.02 від 25.06.2024 року вбачається, що спір між ОСОБА_1 і ОСОБА_2 відсутній та малолітня ОСОБА_3 мешкає разом із матір`ю без будь-яких перешкоді зі сторони батька.

Крім того, суд враховує, що і сама дитина, якій вже виповнилось тринадцять років, чітко висловила своє бажання проживати разом з матір`ю.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову матері дитини про визначення місця проживання дитини з нею, оскільки нею не доведено, що її права порушені. А відповідно до вимог частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 15 ЦК України до суду особа має право звернутися, якщо її права порушені, невизнані або оспорюються. Жодну із цих дій відповідач не вчиняв.

Щодо поданих відповідачем заяв відносно того, що він визнає позов, що містяться в матеріалах справи, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до приписів частини 4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки судом не встановлено законних підстав для задоволення вимог позову ОСОБА_1 про визначення місця проживання дитини, то вказані заяви відповідача не можуть бути підставою для задоволення вимог заявленого ОСОБА_1 позову.

Враховуючи викладене, у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в задоволені позову судові витрати по справі залишаються за позивачем.

Керуючись ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст.7, 141, 150-155, 157, 160, 161 Сімейного кодексу України, ст.ст.15, 29 ЦК України, ч.2 ст.5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні», ст.ст.2, 4, 10-13, 77-80, 263-265 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визначення місця проживання дитини, третя особа - Районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району як орган опіки і піклування, - відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Запорізького апеляційного суду. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне судове рішення складене 20 січня 2025 року.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя С.С. Тучков