КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/824/3204/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої дитини - ОСОБА_2 , на рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 липня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої дитини - ОСОБА_2 , до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , треті особи: Служба у справах дітей Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кондратенко Микола Іванович, про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та зобов`язання вчинити певні дії,

в с т а н о в и в:

Короткий виклад позовних вимог

У жовтні 2021 року ОСОБА_1 , як законний представник малолітньої дитини - ОСОБА_2 , звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та зобов`язання вчинити певні дії.

Позов обґрунтувала тим, що вона та відповідач ОСОБА_3 є батьками малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який має статус дитини з інвалідністю до 18 років.

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12 листопада 2010 року шлюб між нею та ОСОБА_3 було розірвано.

Відповідачу на праві власності належала квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

29 липня 2020 року ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу відчужено вказану квартиру відповідачці ОСОБА_4 .

Представник позивача зазначала, що ні вона, як матір ОСОБА_2 , ні орган опіки та піклування не надавали згоди на відчуження квартири, в якій була зареєстрована малолітня дитина. ОСОБА_6 був знятий з реєстрації у спірній квартирі по підробленим документам, а тому в подальшому його реєстрація в квартирі була поновлена.

За таких обставин укладення вищевказаного договору за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону, що у свою чергу призвело до порушення права малолітньої дитини, в інтересах якої пред`явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини, зменшення або обмеження прав та інтересів дитини щодо жилого приміщення, гарантоване частинами третьою та четвертою статті 18 Закону України «Про охорону дитинства».

З наведених вище підстав ОСОБА_1 просила суд:

- визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , укладений 29 липня 2020 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондратенком М.І. та зареєстрований у реєстрі за № 615;

- визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кондратенка М.І. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер 53351393 від 29 липня 2020 року та внесений на його підставі запис про право власності номер 37524674 від 29 липня 2020 року;

- визнати протиправним та скасувати державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень за ОСОБА_4 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ;

- припинити право власності ОСОБА_4 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ;

- визнати за ОСОБА_3 право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 ;

- відновити за ОСОБА_3 державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень на нерухоме майно шляхом внесення відомостей про право власності ОСОБА_3 на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 23 липня 2024 року у позовних вимог відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оспорюваним договором купівлі-продажу квартири житлові права малолітнього ОСОБА_2 не порушені, оскільки після розірвання між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 шлюбу і станом на дату укладання договору дитина проживала разом з матір`ю, тобто має право на проживання в іншому житлі, відтак оспорюваний правочин не суперечить правам та інтересам дитини, не звужує обсяг існуючих майнових прав дитини щодо жилого приміщення і не порушує гарантії збереження права дитини на житло. Доводи представника позивача про те, що вказаний договір унеможливив реалізацію малолітньою дитиною її цивільного права, а саме права на спадкування спірного майна суд вважав необґрунтованими.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги та її узагальнені доводи

Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, ОСОБА_1 , як законний представник неповнолітньої дитини - ОСОБА_2 , звернулася з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати з мотивів неповного з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального й порушення норм процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що підставою для звернення до суду із позовом стало порушення майнового права малолітньої дитини, яке полягає у вчиненні її батьком через довірену особу оспорюваного договору купівлі-продажу квартири від 29 липня 2020 року, наслідком якого стало відчуження квартири АДРЕСА_2 , в якій зареєстровано місце проживання малолітнього ОСОБА_2 .

Суд першої інстанції, встановивши, що на час укладення договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_2 не був зареєстрований у квартирі, не звернув уваги на те, що він був знятий з реєстрації незаконно і в подальшому його реєстрація у квартирі була поновлена.

Мотивуючи відсутність порушення майнового права дитини, суд врахував, що відповідно до акту обстеження сім`ї № 823 від 18 березня 2020 року (у справі № 756/4567/21 про стягнення аліментів), ОСОБА_2 фактично мешкає зі своєю матір`ю, але зареєстрований у помешканні батька за адресою: АДРЕСА_1 .

Однак, суд не врахував, що батько - ОСОБА_3 відбував покарання у місцях позбавлення волі і дитина не могла з ним проживати, тому проживала з матір`ю.

Крім цього, проживання дитини з одним із батьків не позбавляє наявного майнового права дитини на майно свого батька, яке гарантоване законом.

Вважає, що суд першої інстанції проігнорував недотримання законних процедур для виправдання наявності прав нового власника на власність, набуту за рахунок порушення норм закону, що призвело до порушення прав дитини.

Суд також не надав оцінку, що під час участі у судовому засіданні в режимі відеоконференції відповідач ОСОБА_3 визнав позов.

Короткий зміст вимог відзиву на апеляційну скаргу та його узагальнені заперечення

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін, посилаючись на те, що доводи позивача є безпідставними, оскільки суд першої інстанції надав належну оцінку наявним доказам та обставинам справи, ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з підстав, на які наявність реєстрації дитини у квартирі АДРЕСА_2 жодним чином не впливала.

Спільний син ОСОБА_1 та ОСОБА_3 в зазначеній квартирі ніколи не проживав, був забезпечений житлом і постійно з народження проживав за зареєстрованим місцем проживання матері за адресою: АДРЕСА_3 , тому оспорюваний правочин не суперечить правам та інтересам дитини, не звужує обсяг існуючих майнових прав і не порушує право дитини на житло, яким спірна квартира ніколи не являлось і для проживання дитини не використовувалась.

При цьому мати ОСОБА_2 після припинення шлюбних відносин з відповідачем жодного разу не зверталася до суду в інтересах малолітнього сина про усунення перешкод в користуванні житлом, як і батько не звертався до суду щодо встановлення місця проживання дитини або встановлення порядку участі в її вихованні.

Звертає увагу, що посилання на неправильність зняття з реєстрації малолітнього ОСОБА_2 у квартирі не може бути підставою для недійсності правочину, оскільки порушене право, яке існувало у дитини, пов`язано виключно з інститутом державної реєстрації і на момент звернення до суду воно було відновлено шляхом скасування зняття з місця реєстрації Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації від 03 листопада 2020 року № 54682891.

У свою чергу, наявність реєстрації сина власника у квартирі, яка була особистою приватною власністю ОСОБА_3 , жодним чином не породжувала право власності та будь-яких майнових прав у зареєстрованої особи на вказану квартиру. Посилання на той факт, що в разі смерті власника його син буде спадкоємцем першої черги і може успадкувати квартиру та набути її у власність є безпідставними, оскільки ОСОБА_3 живий і за життя міг будь-яким іншим способом розпорядитися своєю власністю, щонайменше скласти заповіт.

Відповідачка зазначає, що за встановлених обставин даної справи посилання в апеляційній скарзі на положення статті 177 Сімейного кодексу України та статті 17 Закону України «Про охорону дитинства», які регулюють управління майном дитини та вчинення правочинів від імені малолітньої дитини, є недоречним.

Також, на думку відповідачки, не заслуговують на увагу і посилання апеляційної скарги на те, що ОСОБА_3 відбував покарання з 05 квітня 2018 року по 05 липня 2021 року, оскільки до цього часу ОСОБА_1 в інтересах своєї дитини до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні квартирою не зверталась, а з квітня 2018 року по день укладення оспорюваного правочину від 29 липня 2020 року вказану квартиру, як місце проживання дитини, не використовувала.

Інші учасники справи правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористались.

Короткий зміст пояснень, наданих сторонами в судовому засіданні

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник позивача - адвокат Матвійчук О.В. підтримав апеляційну скаргу та викладені в ній аргументи, просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову.

Представник відповідачки ОСОБА_4 - адвокат Котенок А.М. в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.

Відповідач ОСОБА_3 та треті особи своїх представників в судове засідання не направили, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до суду не повідомили, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Позиція Київського апеляційного суду

За правилом частин першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників сторін в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також заперечень відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Фактичні обставини справи встановлені судом першої інстанції

На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23 травня 2009 року та договору дарування від 18 червня 2009 року відповідачу ОСОБА_3 на праві приватної власності належала квартира за адресою: АДРЕСА_1 .

19 вересня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 зареєстрований шлюб, під час якого у них народився син - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12 листопада 2010 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_3 було розірвано.

01 червня 2020 року ОСОБА_3 на ім`я ОСОБА_7 видана довіреність, посвідчена державним нотаріусом Уманської районної державної нотаріальної контори Дібровою Л.М. та зареєстрована в реєстрі за № 297, якою відповідач уповноважив ОСОБА_7 представляти його інтереси, в тому числі як власника щодо розпоряджатися (купівля-продаж, міна, здача в оренду та інше) належною йому квартирою АДРЕСА_2 із правом укладення та підписання договору купівлі-продажу на умовах на його власний розсуд.

29 липня 2020 року між ОСОБА_3 , від імені якого діяв ОСОБА_7 на підставі вказаної довіреності, та ОСОБА_4 укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кондратенком М.І. та зареєстрований в реєстрі за № 615, відповідно до якого право власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , перейшло до ОСОБА_4 .

У пункті 6 зазначеного договору продавець гарантував, що продаж нерухомого майна у 2020 році здійснюється ним вперше, у квартирі ніхто не проживає і не зареєстрований, до моменту укладання цього договору квартира нікому іншому не відчужена, не передана в оренду або позичку, під забороною, арештом, заставою не перебуває, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не передана, судового спору щодо неї, а також прав у третіх осіб як в межах, так і за межами України немає, права малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних або обмежено дієздатних осіб на користування квартирою відсутні, що підтверджено письмовою заявою продавця, яка знаходиться у справах нотаріуса.

Згідно із пунктом 7 вказаного договору квартира є особистою власністю продавця та інших співвласників квартири згідно статей 68, 74 Сімейного кодексу України немає.

Крім цього, під час посвідчення оспорюваного договору купівлі-продажу приватним нотаріусом були встановлені особи громадян, які підписали договір, встановлено їх дієздатність, а також перевірено повноваження представника і належність відчужуваної квартири продавцю.

Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні станом на 29 липня 2020 рокуза адресою: АДРЕСА_1 , зареєстровані особи відсутні.

Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна № 000 право власності на спірну квартиру на час звернення позивача до суду зареєстровано за відповідачкою ОСОБА_4 , номер запису про право власності № 37524674; підстава для державної реєстрації: договір купівлі-продажу серія та номер: 615, виданий 29 липня 2020 року, видавник: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кондратенко М.І.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права

Відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право у встановленому законом порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах.

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою статті 16 ЦК України визначено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом, одним із яких може бути визнання правочину недійсним.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце (див. постанову Верховного Суду від 27 травня 2021 року у справі № 910/8072/20).

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21).

Звертаючись до суду з цим позовом, ОСОБА_1 посилалась на те, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири за адресою: АДРЕСА_1 , в якій був зареєстрований її син - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та протиправно знятий з реєстрації, укладено без згоди органу опіки та піклування, тому порушує житлові права та майнові інтереси її малолітньої дитини.

У відповідності до статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частинами першою, третьою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці.

Згідно із статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

За змістом цієї норми закону, а також статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 СК України дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах - обов`язок батьків. З метою гарантування декларованого державою пріоритету інтересів дитини закон передбачає додаткові засоби контролю з боку держави за належним виконанням батьками своїх обов`язків, установлюючи заборону для батьків малолітньої дитини та осіб, які їх замінюють, вчиняти певні правочини щодо її майнових прав без попереднього дозволу органу опіки та піклування.

Згідно з частинами четвертою, п`ятою статті 177 СК України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло.

Відповідно до частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним.

За таких обставин вчинення батьками малолітньої/неповнолітньої дитини певного правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 СК України заборону. Проте сам по собі цей факт не є безумовним підтвердженням наявності підстав для визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним, якщо його вчинення батьками без попереднього дозволу органу опіки та піклування призвело до порушення права особи, в інтересах якої пред`явлений позов, тобто до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини щодо житлового приміщення.

Судова практика у подібних правовідносинах є сталою, зокрема, відповідні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справі № 1612/2343/12, від 10 березня 2021 року у справі № 362/6156/16-ц та від 29 червня 2022 року у справі № 201/13270/19, на яку послався суд першої інстанції у своєму рішенні.

Крім того, згідно із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, зробленим у постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 (провадження № 14-711цс19), «[…] правочин, що вчинений батьками (усиновлювачами) стосовно нерухомого майна, право власності на яке чи право користування яким мають діти, за відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування може бути визнаний судом недійсним (частина шоста статті 203, частина перша статті 215 ЦК України) за умови, якщо буде встановлено, що оспорюваний правочин суперечить правам та інтересам дитини, - звужує обсяг існуючих майнових прав дитини та/або порушує охоронювані законом інтереси дитини, зменшує або обмежує права та інтереси дитини щодо жилого приміщення, порушує гарантії збереження права дитини на житло. Сам по собі факт відсутності обов`язкового попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення оспорюваного правочину не є безумовною підставою для визнання його недійсним».

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

За положеннями статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років та особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Згідно зі статтею 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Відповідно до частин другої та третьої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї власника житлового приміщення мають право користування займаним приміщенням на рівні з власником. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Згідно із Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце фактичного проживання особи не залежить від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке житлове приміщення, в якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення.

Право на користування житловим приміщенням може ґрунтуватися на документальній підставі (довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловий площі) та на законі.

При вирішенні справ за позовом в інтересах дітей про визнання недійсними договорів, підставами яких позивач визначає порушення статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», статтю 177 СК України, необхідно у кожному конкретному випадку: перевіряти наявність у дитини права користування житловим приміщенням на момент укладення оспорюваного договору, а також місце її фактичного проживання; враховувати добросовісність поведінки батьків щодо надання документів про право дітей на житло, яке є предметом іпотеки, при укладенні оспорюваного договору, з`ясовувати, чи існує фактичне порушення законних прав дитини внаслідок укладення договору іпотеки.

Передбачені статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямовані на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування на укладення договору.

Ураховуючи вимоги частини третьої статті 12, частин першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши належні, допустимі, достовірні та достатні докази відповідно до вимог статей 77-80 ЦПК України.

З матеріалів справи вбачається, що у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , із 13 червня 2002 року був зареєстрований відповідач ОСОБА_3 та із 31 березня 2011 року його син - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Водночас, укладаючи оспорюваний договір купівлі-продажу, продавець серед іншого гарантував покупцю, що у квартирі ніхто не проживає і не зареєстрований, судового спору щодо неї, а також прав у третіх осіб немає, права малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних або обмежено дієздатних осіб на користування квартирою відсутні.

Якщо власник майна є одночасно законним представником неповнолітньої або малолітньої особи і укладає правочини, які впливають на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій.

Неправдиве повідомлення батьками, які є одночасно законними представниками неповнолітньої або малолітньої особи, про відсутність прав дитини на майно може спричинити інші наслідки, передбаченні законодавством, які застосовуються органами опіки та піклування. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 11 травня 2016 року № 6-806цс16.

Колегія суддів враховує, що дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах це насамперед обов`язок батьків, а сама по собі реєстрація місця проживання дитини у квартирі, яка відчужена її батьками (чи одним із них) та у зв`язку з цим необхідність згоди органу опіки та піклування, яка не надавалася, не є безумовною і достатньою підставою для визнання договору купівлі-продажу квартири недійним, оскільки виключно на батьків, як законних представників дитини, покладено обов`язок діяти в інтересах дитини та вживати необхідних заходів з метою максимального забезпечення прав та інтересів дитини. Такі обов`язки не можуть перекладатися на інших осіб, в даній конкретній справі на покупця.

Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 12 серпня 2021 року у справі № 756/4567/21 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення аліментів та додаткових витрат на неповнолітню дитину, яке набрало законної сили, було встановлено, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешкає разом зі своєю матір`ю - ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_3 , що підтверджено актом обстеження сім`ї № 823 від 18 березня 2020 року.

Отже, суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів та встановлених обставин справи дійшов обґрунтованого висновку, що оспорюваним договором купівлі-продажу квартири житлові права малолітнього ОСОБА_2 не порушені, оскільки після розірвання шлюбу між його батьками (12 листопада 2010 року) і станом на дату укладання договору (29 липня 2020 року) дитина проживала разом з матір`ю, тобто спірна квартира батька не була постійним місцем проживання сина ОСОБА_1 і ОСОБА_3 та він був забезпечений іншим житлом, відтак оспорюваний правочин не суперечить правам та інтересам дитини, не звужує обсяг існуючих майнових прав дитини щодо жилого приміщення і не порушує гарантії збереження права дитини на житло.

Доводи апеляційної скарги про те, що малолітній ОСОБА_2 на час відчуження квартири був знятий з реєстрації в ній незаконно і в подальшому його реєстрація у квартирі була поновлена, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, адже ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд виходив з підстав, на які наявність (відсутність) реєстрації дитини у квартирі АДРЕСА_2 не впливала.

Фізична особа може мати кілька місць проживання, а стаття 29 ЦК України не пов`язує місце проживання особи виключно з місцем її реєстрації. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження.

ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , набув право користування спірною квартирою як член сім`ї власника відповідно до статті 405 ЦК України, статті 18 Закону України «Про охорону дитинства». Правомірність зняття його з реєстрації у цій квартирі не є предметом поданого позову, отже судом не перевірялась і не досліджувалась.

Матеріали справи не містять доказів стосовно обмеження прав дитини на користування житлом - квартирою АДРЕСА_2 , а також ОСОБА_1 , як законний представник дитини, не надала доказів того, що саме ця квартира була місцем постійного проживання малолітнього ОСОБА_2 разом із його батьком.

Як було з`ясовано судом, спільний син ОСОБА_1 та ОСОБА_3 постійно проживає за зареєстрованим місцем проживання матері за адресою: АДРЕСА_3 , тому оспорюваний правочин не звужує обсяг існуючих майнових прав дитини і не порушує її право на житло, яким спірна квартира для проживання дитини не розглядалась і не використовувалась.

З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним та похідних вимог позову щодо державної реєстрації права власності на спірну квартиру, оскільки оспорюваним договором житлові права малолітнього сина ОСОБА_1 та ОСОБА_3 не порушені.

Як неодноразово вказував ЄСПЛ, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).

У контексті вказаної практики колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж аргументи апеляційної скарги сторони позивача.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог статей 12, 13, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, які відповідає вимогам статей 263, 264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

За таких обставин апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої дитини - ОСОБА_2 , необхідно залишити без задоволення, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23 липня 2024 року у даній справі - без змін.

Щодо судових витрат

Оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору під час вирішення питання про відкриття апеляційного провадження у справі на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої дитини - ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Оболонського районного суду міста Києва від 23 липня 2024 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 січня 2025 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній