Справа № 341/2207/24
Провадження № 22-ц/4808/85/25
Головуючий у 1 інстанції МЕРГЕЛЬ М. Р.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд у складі:

головуючого судді: Баркова В. М.

суддів: Девляшевського В. А.,

Луганської В. М.,

секретар Шемрай Н. Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Лотоцької Наталії Василівни на ухвалу Галицького районного суду Івано-Франківської області від 14 листопада 2024 року у складі судді Мергеля М. Р., постановлену у м.Галич Івано-Франківської області, у справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Стиль» про визнання права та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2024 року позивачка ОСОБА_1 звернулася до відповідача ТОВ «Стиль» з позовом про визнання коштів спільною сумісною власністю подружжя та стягнення коштів із статутного капіталу.

Позовні вимоги були мотивовані тим, що після смерті чоловіка ОСОБА_2 , з яким вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з 03 липня 2001 року по 03 січня 2020 року, приватним нотаріусом Івано-Франківського нотаріального округу Данилюком О. О. заведено спадкову справу №80-2020 від 23 червня 2020 року. В межах даної справи було видано два свідоцтва про право на спадщину за законом стосовно ТОВ «Стиль», зокрема від 12 жовтня 2022 року №2160 та від 06 серпня 2021 року №1698. Відповідно до розміру вкладу в ТОВ «Стиль» розмір коштів у статутному фонді на момент смерті чоловіка становив 350 грн.

Позивачка вказувала, що при визначенні розміру спадщини нотаріусом виконано розподіл вказаних коштів товариства для неї без врахування права спільної сумісної власності у розрахунку 1/3 частки прав в статутному фонді загальною вартістю 116,66 грн. Іншу частину грошового вкладу розміром 2/3 визначено за ОСОБА_3 сином померлого чоловіка.

ОСОБА_1 зазначала, що спір щодо стягнення сумісних коштів з ТОВ «Стиль» був предметом позову у справі №341/1482/22, за результатами якого їй було відмовлено у його задоволенні з підстав недоведеності нею набуття коштів фонду ТОВ її померлим чоловіком у період їх шлюбу, а саме нею не було доведено обставину, що саме у 2008 році був сформований статутний фонд ТОВ «Стиль».

Посилаючись на те, що вказані кошти статутного капіталу ТОВ «Стиль» чоловіком набуті у шлюбі із нею, позивачка ОСОБА_1 просила визнати кошти статутного фонду ТОВ «Стиль» набуті у власність ОСОБА_2 у розмірі 350 грн. коштами спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , стягнути з ТОВ «Стиль» на її користь половину вкладу коштів чоловіка з статутного фонду ТОВ «Стиль» у розмірі 175 грн. а також судові витрати по справі.

Ухвалою Галицького районного суду від 14 листопада 2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі в частині вимог про стягнення половини від розміру 350 грн. вкладу коштів чоловіка до статутного фонду ТОВ «Стиль», а саме 175 грн. зі статутного фонду ТОВ «Стиль».

В апеляційній скарзі на дану ухвалу суду, представник ОСОБА_1 адвокат Лотоцька Н. В. зазначає, що суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку, що позовна вимога про стягнення половини від розміру 350 грн. вкладу коштів померлого чоловіка до статутного фонду ТОВ «Стиль», а саме 175 грн. зі статутного фонду ТОВ «Стиль» є тотожною позову у справі №341/1482/22. Вказує, що судом першої інстанції не наведено за наявності яких обставин позивач просить про захист свого права у даному провадженні та у якому саме аспекті вказані позивачкою обставини ототожнюються з цивільною справою №341/1482/22.

Представник скаржниці звертає увагу апеляційного суду на те, що суд першої інстанції, постановляючи оскаржувану ухвалу, зробив висновок, що редакція статуту ТОВ «Стиль», як доказ у справі №341/1482/22, не має визначального значення, а обставини та виключення зі складу учасників третіх осіб не змінює факту наявності такого, що набрало законної сили рішення суду у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Тим самим представник ОСОБА_1 вважає, що суд до розгляду справи по суті надав оцінку доказу, який має бути досліджено у змагальному процесі.

Також представник позивачки вказує, що у даній справі ОСОБА_1 просить встановити саме момент в часі набуття коштів її чоловіком статутного фонду ТОВ «Стиль», визначити чи є ці кошти особистими чи ні, встановити чи кошти не виключені з цивільного обороту та як наслідок стягнути належну їй половину коштів.

Крім того, адвокат Лотоцька Н. В. зауважує, що висновок суду першої інстанції про те, що редакція статуту ТОВ «Стиль» не є доказом внеску особою коштів до статутного фонду спростовується висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 20224 року у справі №760/20948/16-ц.

За наведених обставин, на думку представника ОСОБА_1 , суд першої інстанції прийшов до передчасного висновку про відмову у відкритті провадження у даній справі в частині позовних вимог про стягнення половини вкладу коштів у ТОВ «Стиль». Просить ухвалу суду скасувати, а справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Стиль» доводи апеляційної скарги заперечує, ухвалу суду вважає законною та обґрунтованою, а тому просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а ухвалу суду залишити без змін. Додатково вказує, що не вважається зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права, що підтверджується висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 25 червня 2019 року у справі №924/1473/15.

Також представник відповідача зауважує, що у новому позові позивачка ОСОБА_1 посилалася лише на нові докази, що не може бути підставою для повторного звернення до суду, оскільки за своєю суттю це не змінює предмет або підстави позову.

Представник ТОВ «Стиль» також зазначає, що Івано-Франківським апеляційним судом при перегляді справи №341/1482/22 було встановлено, що статутний фонд ТОВ «Стиль» було сформовано ще у 1995 році, тобто до укладення шлюбу, що виключає будь-які права позивачки стосовно коштів внесених до статутного капіталу. Дану обставину було встановлено на підставі п.15 установчого договору про створення ТОВ «Стиль» від 14 листопада 1995 року, згідно якого до державної реєстрації товариства засновники в місячний строк з моменту підписання цього договору вносять до статутного фонду 100 % свого вкладу, а державна реєстрація товариства проведена 05 грудня 1995 року.

Крім того, представник відповідача звертає увагу суду на те, що представник позивачки - адвокат Лотоцька Н. В. є безпосереднім засновником ТОВ «Стиль», що є конфліктом інтересів та зловживанням представником своїми процесуальними правами.

На думку представника ТОВ «Стиль», звернення позивачки до суду з тотожною позовною вимогою свідчить лише про її незгоду з рішенням суду у справі №341/1482/22, що є порушенням принципу правової визначеності.

Представник ТОВ «Стиль» вважає, що у суду першої інстанції були підстави для закриття провадження у даній справі в частині позовних вимог про стягнення половини вкладу коштів у ТОВ «Стиль», а тому просить стягнути з позивачки понесені судові витрати.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_1 адвоката Лотоцької Н. В., яка просила скаргу задовольнити, пояснення представника ТОВ «Стиль» адвоката Манченко О. В., яка просила залишити ухвалу суду без змін, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам судове рішення в даній справі відповідає.

Відмовляючи у відкритті провадження у даній справі в частині позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги до ТОВ «Стиль» про стягнення половини від розміру 350,0 грн. вкладу коштів чоловіка до статутного фонду ТОВ «Стиль», а саме 175,0 грн. зі статутного фонду ТОВ «Стиль» у даній справі є тотожними вимогам, по яких Галицьким районним судом вже прийнято рішення від 06 лютого 2024 року у справі № 341/1482/22.

З цими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на таке.

Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним, воно може бути обмежене, особливо щодо умов прийнятності скарги. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (mutatismutandis, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мельник проти України» («Melnyk v. Ukraine» заява № 23436/03, § 22, від 28 березня 2006 року).

Виходячи з приписів ст. 55, 129 Конституції України, застосування та користування правами на судовий захист здійснюється у випадках та в порядку, встановлених законом.

Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).

Підстави для відмови у відкритті провадження у справі передбачені статтею 186 ЦПК України.

Відповідно до п. 2 частини першої статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо є таке, що набрало законної сили, рішення чи ухвала суду про закриття провадження у справі між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 ««Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також у рішенні від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342/95 «Брумареску проти Румунії» зазначив, що існує усталена судом практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає, серед іншого, і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Верховний Суд у постанові від 21 березня 2024 року в справі № 936/598/23 зробив висновок про те, що позови вважаються тотожними, якщо в них одночасно збігаються сторони, підстави та предмет спору, тобто коли позови повністю збігаються за складом учасників цивільного процесу, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду. Нетотожність хоча б одного із цих чинників не перешкоджає повторному зверненню до суду заінтересованих осіб за вирішенням спору.

У розумінні цивільного процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення, а підстава обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При визначенні підстави позову як елементу його змісту суд повинен перевірити, на підставі чого, тобто яких фактів (обставин) і закону, позивач просить про захист свого права.

Неможливість повторного розгляду справи за наявності рішення суду, що набрало законної сили, постановленого між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, ґрунтується на правових наслідках набрання рішенням суду законної сили.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року в справі № 917/1739/17 вказано, що: «… предмет позову це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу».

У постанові від 25 червня 2019 року в справі № 924/1473/15 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що: «… підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом з тим не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права».

У справі що переглядається позивачка ОСОБА_1 звернулася до відповідача ТОВ «Стиль» із вимогами про визнання коштів спільною сумісною власністю подружжя та стягнення половини від розміру 350 грн. вкладу коштів чоловіка до статутного фонду ТОВ «Стиль», а саме 175 грн. зі статутного фонду ТОВ «Стиль».

Судом першої інстанції при вирішенні питання про відкриття провадження у даній справі встановлено, що вимога про стягнення половини від розміру 350 грн. вкладу коштів чоловіка до статутного фонду ТОВ «Стиль», а саме 175 грн. зі статутного фонду ТОВ «Стиль» вже була предметом розгляду суду.

Зокрема, рішенням Галицького районного суду Івано-франківської області від 06 лютого 2024 року у справі № 341/1482/22 за позовом ОСОБА_1 до ТзОВ «Стиль», треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус ОСОБА_4 , про стягнення коштів у позові відмовлено. Вказаним рішенням розглянуто по суті вимоги ОСОБА_1 до відповідача ТзОВ «Стиль» про стягнення з ТзОВ «Стиль» на користь ОСОБА_1 половини від розміру 350,0 грн. вкладу коштів чоловіка до статутного фонду ТзОВ «Стиль», а саме 175,0 грн. зі статутного фонду ТзОВ «Стиль». Підставами позову було те, що ОСОБА_1 вважає указані кошти, тобто вклад до статутного фонду ТзОВ «Стиль» у розмірі 350,0 грн, спільною сумісною власністю подружжя.

В судовому засіданні апеляційного суду колегія суддів, оглянувши витребувані з Галицького районного суду Івано-Франківської області матеріали цивільної справи № 341/1482/22 за позовом ОСОБА_1 до ТзОВ «Стиль», треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус ОСОБА_4 , про стягнення коштів, приходить до висновку, що сторони, підстави та предмет позову у даній справі в частині стягнення половини від розміру 350 грн. вкладу коштів чоловіка до статутного фонду ТОВ «Стиль», а саме 175 грн. зі статутного фонду ТОВ «Стиль» повністю збігаються (є тотожними) за складом сторін спору, матеріально-правовими вимогами та обставинами, що обґрунтовують звернення до суду у цивільній справі № 341/1482/22 за позовом ОСОБА_1 до ТзОВ «Стиль», треті особи: ОСОБА_3 , приватний нотаріус Данилюк О. О., по якій судом прийнято рішення від 06 лютого 2024 року.

З огляду на викладене колегія суддів вважає правильним рішення суду першої інстанції про відмову у відкритті провадження в даній справі в частині позовних вимог.

Колегія суддів відхиляє доводи представника скаржниці про те, що суд першої інстанції надав оцінку доказу у справі, а саме статуту ТОВ «Стиль», до розгляду справи по суті, чим порушив принцип змагальності, оскільки суд першої інстанції вказав, що цей доказ не мав значення при ухваленні рішення у справі № 341/1482/22. Крім того, апеляційний суд зазначає, що посилання на нові докази у позовній заяві за своєю суттю це не змінює предмет або підстави позову.

Необгрунтованими, на думку апеляційного суду, є також посилання представника позивачки, що у даній справі ОСОБА_1 просить встановити саме момент в часі набуття коштів її чоловіком статутного фонду ТОВ «Стиль», визначити чи є ці кошти особистими чи ні, встановити чи кошти не виключені з цивільного обороту та як наслідок стягнути належну їй половину коштів, оскільки при перегляді справи № 341/1482/22 ця обставина була вже встановлена апеляційним судом.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував.

При перегляді даної справи порушень судом першої інстанції норм процесуального права, які б могли призвести до неправильного вирішення справи, колегією суддів не встановлено.

Згідно з частиною 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Лотоцької Наталії Василівни залишити без задоволення.

Ухвалу Галицького районного суду Івано-Франківської області від 14 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 20 січня 2025 року.

Судді В. М. Барков

В. А. Девляшевський

В. М. Луганська