Справа №490/9552/24
Провадження № 22-ц/812/106/25
Доповідач в апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
П О С Т А Н О В А

Іменем України

14 січня 2025 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ

головуючого - Яворської Ж.М.,

суддів: Базовкіної Т.М., Царюк Л.М.,

із секретарем судового засідання - Колосовою О.М.,

за участі позивача - ОСОБА_1 та його представника Якименка М.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження в режимі відеоконференції

апеляційну скаргу

ОСОБА_1 ,

подану адвокатом Якименком Миколою Миколайовичем

на ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2024 року, постановлену у приміщенні цього ж суду головуючим суддею Чаричанським П.О., дата складання повного тексту невідома, за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту відсутності участі матері у виховані дитини та встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення факту відсутності участі матері у виховані дитини та встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком.

Обґрунтовуючи позовні вимоги вказував, що 21 жовтня 2011 року Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції було зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .

За час шлюбних відносин у них народилась дитина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Центрального районного суду м. Миколаєва від 16 грудня 2021 року у справі №490/8858/20 шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано.

З 23 січня 2021 року і до цього часу ОСОБА_4 , за його власним бажанням, на постійній основі проживає з батьком ОСОБА_1 .

Звертає увагу, що мати дитини не бере участі у його вихованні та утриманні, аліментів не сплачує, життям сина не цікавиться і застосовувала домашнє насильство щодо малолітнього сина ОСОБА_3 , обов`язок виховання дитини повністю, постійно та односторонньо здійснює виключно батько дитини.

Тому, враховуючи вищевикладене, позивач просив визнати відсутньою участь матері ОСОБА_2 у вихованні дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та встановити факт, що ОСОБА_1 самостійно виховує та утримує дитину - свого малолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2024 року відмовлено у відкритті провадження у справі за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту відсутності участі матері у виховані дитини та встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком.

Постановляючи ухвалу, суд першої інстанції виходив з того, що розгляд заяви ОСОБА_1 щодо встановлення факту самостійного виховання дитини свідчить про можливий спір щодо наявності чи відсутності підстав для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, вплине на обсяг прав та обов`язків територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Отже, за предметом та можливими правовими наслідками цей спір може існувати у сфері публічно-правових відносин, а тому підлягає вирішенню у порядку адміністративного судочинства.

З урахуванням викладеного, заява ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, не підлягає судовому розгляду в порядку цивільного судочинства, вирішення цього питання належить до юрисдикції адміністративного суду.

Не погоджуючись із такою ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_1 , діючи через адвоката Якименка М.М., подав на неї апеляційну скаргу.

Вказує, що оскаржувана ухвала постановлена з невідповідністю висновків суду обставинам справи, порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, а тому просив про її скасування та направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Зазначає що постановляючи ухвалу суд першої інстанції вирішив, що ОСОБА_1 звертається із заявою про встановлення факту в порядку окремого провадження.

Разом з тим, зі змісту поданої заяви вбачається, що ОСОБА_1 звернувся із позовною заявою в позовному провадженні і сплатив судовий збір за дві немайнові вимоги.

Суд першої інстанції прийшов до висновку, що розгляд заяви ОСОБА_5 щодо встановлення факту самостійного виховання дитини свідчить про можливий спір щодо наявності чи відсутності підстав для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, вплине на обсяг прав та обов`язків територіального центру комплектування та соціальної підтримки.

Разом з тим, станом на момент подання позову ОСОБА_1 не набув статусу особи, яка подає заяву про отримання відстрочки, а отже у нього відсутній спір з територіальним центром комплектування та соціальної підтримки

Також, станом на момент подання позову до суду відсутнє рішення органу владних повноважень, яке б оскаржував ОСОБА_1 , а тому відсутні підстави вважати, що йому слід звертатись із позовом в порядку адміністративного судочинства.

У справі, яка є предметом перегляду, позивач просить визнати відсутньою участь матері у вихованні дитини та встановити факт самостійного виховання та утримання дитини батьком з метою захисту найкращих інтересів дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Предметом спору с правовідносини, що включають особисті немайнові та майнові відносини, які виникають між особами на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, опіки та піклування, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, а отже сімейні правовідносини

Також зазначав, що суд першої інстанції не застосував висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 11 вересня 2024 року у справі №201/5972/22.

Крім того суд першої інстанції безпідставно та незаконно обмежив право позивача на доступ до суду у такій мірі, що була порушена сама його сутність та порушив норму статті 55 Конституції України та статті 4 ЦПК України.

Правом на подачу відзиву відповідач не скористалася.

Про розгляд справи апеляційним судом відповідач повідомлялася належним чином, що в силу приписів частини 2 статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи за її відсутності.

Позивач та його представник апеляційну скаргу підтримали та просили про її задоволення.

Заслухавши доповідь судді - доповідача, осіб, які з`явилися у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до положень статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із вимогами частини 1 статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржувана ухвала суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.

Статтею 124 Конституції України передбачено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до частини 1 статті 4, частини 1 статті 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Згідно положень частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що у жовтні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про встановлення факту відсутності участі матері у виховані дитини та встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, мотивуючи позовні вимоги тим, що їх спільний син ОСОБА_3 , 2014 року народження, з 23 січня 2021 року і до цього часу на постійній основі проживає з ним, що є власним бажанням дитини.

Також зазначав, що мати дитини не бере участі у його вихованні та утриманні сина, аліментів не сплачує, життям сина не цікавиться і застосовувала домашнє насильство щодо малолітнього сина ОСОБА_3 , обов`язок виховання дитини повністю, постійно та односторонньо здійснює виключно батько дитини.

Відмовляючи у відкритті провадження у вказаній справі, суд першої інстанції виходив з того, що заява ОСОБА_1 про встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком, подана в порядку окремого провадження, не підлягає судовому розгляду в порядку цивільного судочинства, вирішення цього питання належить до юрисдикції адміністративного суду.

Колегія суддів не погоджується з цим висновком суду першої інстанції, враховуючи наступне.

Пунктом 1 частини 1 статті 186 ЦПК України встановлено, що суддя відмовляє у відкриття провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, яка набула чинності для України з 11 вересня 1997 року, Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

У справі «Bellet у. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що „стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права".

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Стаття 55 Конституції України встановлює, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 11 вересня 2024 року у справі № 201/5972/22, вирішуючи питання про відкриття провадження у справі про встановлення факту, що має юридичне значення, суддя, окрім перевірки відповідності поданої заяви вимогам закону щодо форми та змісту, зобов`язаний з`ясувати питання про підсудність та юрисдикційність. Оскільки чинним законодавством передбачено позасудове встановлення певних фактів, що мають юридичне значення, то суддя, приймаючи заяву, повинен перевірити, чи може взагалі ця заява розглядатися в судовому порядку і чи не віднесено її розгляд до повноважень іншого органу. Якщо за законом заява не підлягає судовому розгляду, суддя мотивованою ухвалою відмовляє у відкритті провадження, а коли справу вже відкрито - закриває провадження у ній.

З урахуванням наведеного можна констатувати, що існує два порядки (способи) встановлення фактів, що мають юридичне значення, - позасудовий і судовий, які за своїм змістом є взаємовиключними.

У разі оскарження до суду відмови відповідного органу в установленні юридичного факту, який підлягає встановленню у позасудовому порядку, такий спір слід розглядати в порядку адміністративного судочинства і суди насамперед перевіряють, чи відповідає оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень критеріям, визначеним частиною другою статті 2 КАС України, а відповідач в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень відповідно до частини другої статті 77 КАС України повинен довести правомірність свого рішення, дії чи бездіяльності.

У справі, яка є предметом перегляду, позивач просить встановити факт самостійного виховання дитини у порядку позовного провадження. Заявлені вимоги, пов`язані з доведенням існування підстав для визнання (підтвердження) за ним певного соціально-правового статусу - батька, який самостійно виховує дитину, тому підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.

За таких обставин, суд першої інстанції прийшов до помилкового висновку про відмову у відкритті провадженні у справі за заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення факту відсутності участі матері у виховані дитини та встановлення факту самостійного виховання та утримання дитини батьком з підстав неможливості її розгляду в порядку цивільного судочинства.

Відповідно до статті 379 ЦПК України підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: 1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права чи неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що ухвала суду постановлена з порушенням норм процесуального права, а тому апеляційну скаргу слід задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381, 382 ЦПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Якименком Миколою Миколайовичем задовольнити.

Ухвалу Центрального районного суду м. Миколаєва від 29 жовтня 2024 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених статтею 389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складення її повного тексту.

Головуючий Ж.М. Яворська

Судді Т.М. Базовкіна

Л.М. Царюк

Повний текст постанови складено 17 січня 2025 року.