Провадження № 22-ц/4808/114/25
Головуючий у 1 інстанції Пастернак І. А.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів Девляшевського В. А.,

Мальцевої Є. Є.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Івано-Франківського міського суду від 29 жовтня 2024 року в складі судді Пастернак І. А., ухвалене у м. Івано-Франківську, повний текст якого складено 01 листопада 2024 року, у справі за позовом Державного міського підприємства «Івано-Франківськтеплокомуненерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання,

ВСТАНОВИВ:

У серпні 2024 року позивач Державне міське підприємство «Івано-Франківськ-теплокомуненерго» пред`явило до відповідача ОСОБА_1 позов про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання.

Позовні вимоги були обґрунтовані тим, що позивач надає послуги теплопостачання до квартири АДРЕСА_1 , у якій проживає відповідач ОСОБА_1 . У зв`язку із неналежним виконанням зобов`язання щодо оплати послуг з теплопостачання зазначеної квартири у ОСОБА_1 виникла заборгованість, яка станом на 01 червня 2024 року становила 56 030,86 грн. Посилаючись на те, що в добровільному порядку відповідач відмовляється погашати заборгованість за послуги теплопостачання, позивач просив стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за ці послуги у розмірі 56 030,86 грн. та 3 028 грн сплаченого судового збору.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 29 жовтня 2024 року позов ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» задоволено частково. Постановлено стягнути із ОСОБА_1 в користь ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» 37 071,39 грн. заборгованості за послуги з теплопостачання, а також 2 002,11 грн. витрат по оплаті судового збору.

У апеляційній скарзі на дане рішення суду ОСОБА_1 , посилаючись на його незаконність, а також на невірне встановлення обставин, які мають значення для справи, неправильну оцінку доказів та порушення норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго».

Зазначає, що судом першої інстанції не було враховано того, що між сторонами договір на постачання теплової енергії не укладався, а тому у позивача не було правових підстав для нарахування та стягнення заборгованості.

Поза увагою суду було залишено те, що він не користувався та не отримував послуги теплопостачання. Більш того, рішенням Івано-Франківського міського суду від 26 вересня 2013 року встановлено, що 13 листопада 2009 року у квартирі по АДРЕСА_2 було зафіксовано відключення від опалення, після чого позивач припинив здійснювати нарахування плати за опалення на підставі складеного акту.

Також відповідач ОСОБА_1 зауважує, що про факт припинення нарахувань позивач повідомив його офіційним листом від 11 березня 2010 року № Б/23 і йому було припинено нарахування щомісячної плати за обслуговування, що підтверджується доданим позивачем розрахунком боргу.

Відповідач також звертає увагу суду на те, що позивач розпочав нарахування плати за обслуговування, починаючи з грудня 2021 року в щомісячному розмірі 12,62 грн. і загальний розмір плати за обслуговування складає 365,98 грн., який він визнає і готовий оплачувати. Однак, вважає безпідставним нарахування тарифу, оскільки квартира є відключеною від теплопостачання.

У надісланому на адресу суду відзиві представник ДМП «Івано-Франківськ-теплокомуненерго» доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 заперечує, рішення суду вважає законним та обґрунтованим, а тому просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити. Додатково вказує, що між сторонами існують договірні відносини щодо надання відповідних житлово-комунальних послуг, а саме відносини на підставі договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води від 01 листопада 2021 року, який по своїй суті є договором приєднання. Вважає безпідставними доводи скаржника про те, що він не є користувачем послуг позивача, оскільки ним не надано належних і допустимих доказів на підтвердження факту відключення від системи централізованого опалення житлового будинку. Зазначає, що відповідач ОСОБА_1 користувався послугами теплопостачання, однак не сплачував за них, у зв`язку з чим за період часу з 02 квітня 2017 року по 01 червня 2024 року у нього утворилась заборгованість у розмірі 50 555,39 грн. Крім того, представник позивача вважає, що ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» має право на стягнення заборгованості за комунальні послуги з 02 квітня 2017 року, в межах строку позовної давності, оскільки згідно Закону України №540-ІХ від 30 березня 2020 року, який набув чинності 02 квітня 2020 року, строки визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України продовжуються на строк дії карантину, встановленого КМУ з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби.

Згідно з статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній та додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.

Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними в справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.

Враховуючи категорію справи та ціну позову, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення з таких підстав.

Частково задовольняючи позовні вимоги ДМП «Івано-Франківськ-теплокомуненерго», суд першої інстанції виходив з того, що між сторонами виникли договірні відносини на підставі договору про надання житлово-комунальних послуг, а тому у позивача були підстави для нарахування заборгованості за надані послуги за період з 01 червня 2021 року по 01 червня 2024 року у розмірі 37 071,39 грн. При розрахунку заборгованості суд першої інстанції застосував наслідки спливу позовної давності щодо заборгованості у розмірі 18 959,47 грн., яка утворилась до 01 червня 2021 року.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідач ОСОБА_1 зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2 .

Також встановлено, що ДМП «Івано-Франківськтеплокомуненерго» надає послуги до будинку, де знаходиться квартира відповідача.

Із наданого позивачем розрахунку заборгованості за теплоенергію, яка була надана до квартири відповідача вбачається, що сума боргу за період з 01 червня 2021 року по 01 червня 2024 року становить 56 030,86 грн. При цьому, у зазначений розмір заборгованості позивачем був включений борг станом на 01 червня 2021 року у розмірі 18 959,47 грн (а.с. 3).

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_1 29 жовтня 2024 року подав заяву про застосування строку позовної давності до позовних вимог (а.с. 52).

Відповідно до п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 24 січня 2006 року № 45, власник та наймач (орендар) квартири зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Згідно з п. 25 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється у порядку, що затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства. Самовільне відключення від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води забороняється.

Правилами передбачено, що в разі відмови споживача від користування послугами з теплопостачання він має право розірвати договір та вимагати відключення відповідних мереж за умови технічної можливості, оскільки при цьому не повинні порушуватися санітарно-гігієнічні, теплотехнічні вимоги та експлуатаційні показники інших квартир багатоквартирного житлового будинку.

Крім того, Державний Комітет з питань житлово-комунального господарства своїм листом від 23 квітня 2003 року щодо влаштування індивідуального опалення в квартирах багатоквартирних житлових будинків Раді міністрів Автономної Республіки Крим, обласним, Київській та Севастопольській міській державній адміністрації роз`яснив, що відключення споживачів від мереж центрального опалення та гарячого водопостачання може здійснюватися за умови встановлення в усіх квартирах та нежилих приміщеннях будинку індивідуальних опалювальних приладів або встановлення в усіх квартирах окремих секцій чи під`їздів будинку індивідуальних опалювальних приладів за наявності технічної можливості повного відключення від центрального опалення цих секцій або під`їздів.

Дозвіл на відключення споживача від користування послугами із централізованого опалення та гарячого водопостачання надається органами місцевого самоврядування.

Відключення приміщень від внутрішньо будинкових мереж центрального опалення й гарячого водопостачання виконується монтажною організацією, яка реалізує проект, за участю представника власника будинку або уповноваженого ним особою, представника виконавця послуг та власника, наймача квартири або уповноваженої ними особи. Після закінчення робіт складається акт про відключення квартири від мереж централізованого опалення і гарячого водопостачання та в десятиденний термін подається заявником до відповідної комісії на затвердження і є єдиною підставою для зняття з обліку та припинення відповідних нарахувань.

Рішення про відключення будинку від системи централізованого опалення з улаштуванням індивідуального опалення повинно бути підтримане всіма власниками (уповноваженими особами власників) приміщень у житловому будинку (п. 2.1 наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06 листопада 2007 року № 169 «Про затвердження Змін до наказу Мінбуду України від 22.11.2005 року № 4»).

При цьому обов`язково враховуються технічні можливості існуючих мереж газопостачання, водопостачання та електропостачання даного населеного пункту або окремого мікрорайону щодо забезпечення живлення запропонованої власником (власниками) системи теплопостачання (п. 2.2 наказу Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 06.11.2007 року № 169 «Про затвердження Змін до наказу Мінбуду України від 22.11.2005 року № 4»).

Відключення споживачів від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води здійснюється за умови забезпечення безперебійної роботи інженерного обладнання будинку та вжиття заходів щодо дотримання в суміжних приміщеннях вимог будівельних норм і правил з питань проектування житлових будинків, опалення, вентиляції, кондиціонування будівельної теплотехніки; державних будівельних норм з питань складу, порядку розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва, а також норм проектування реконструкції та капітального ремонту в частині опалення.

Порядком відключення окремих приміщень житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання, затвердженим наказом Міністерство будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 22 листопада 2005 року № 4, установлено, що таке відключення відбувається на підставі рішення постійно діючої міжвідомчої комісії, створеної органом місцевого самоврядування або місцевим органом виконавчої влади.

Колегія суддів зауважує, що матеріали справи не містять доказів того, що процедура відключення від системи централізованого опалення та гарячого водопостачання будинку відповідачем була дотримана. Не надано таких доказів і відповідачем ОСОБА_1 .

Таким чином суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що у позивача були наявні підстави для нарахування заборгованості за надані послуги теплопостачання до квартири відповідача ОСОБА_1 .

Необгрунтованими також є доводи скаржника про те, що між сторонами договір на постачання теплової енергії не укладався, а тому у позивача не було правових підстав для нарахування та стягнення заборгованості з огляду на таке.

Відповідно до пункту другого частини першої статті 5 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» до житлово-комунальних послуг належать комунальні послуги послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами.

Згідно з пунктом 5 частини другої статті 7 Закону індивідуальний споживач зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

Відповідно до абзацу першого частини четвертої, частини п`ятої статті 13 Закону з пропозицією про укладання договору про надання комунальних послуг або внесення змін до нього може звернутися будь-яка сторона, надавши письмово другій стороні проект відповідного договору (змін до нього), складений згідно з типовим договором. Відмова споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача) від укладання договору з виконавцем комунальної послуги не звільняє його від обов`язку оплати фактично спожитої комунальної послуги, наданої таким виконавцем.

Водночас споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі.

Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 712/8916/17, провадження № 14-448цс19, постановах Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі № 750/12850/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі № 642/2858/16, від 04 вересня 2022 року у справі № 201/1807/21, провадження № 61-2572св22.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував.

Згідно з частиною 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

З інших підстав рішення суду не оскаржується.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 29 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 38 9 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 16 січня 2025 року.

Судді В. М. Барков

В. А. Девляшевський

Є. Є. Мальцева