ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 636/1260/24 Головуючий суддя І інстанції Бунін Є. О.
Провадження № 22-ц/818/736/25 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: про стягнення аліментів
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2025 року м. Харків.

Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого Яцини В.Б.

суддів колегії Мальованого Ю.М., Маміної О.В.,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргупредставника ОСОБА_1 адвоката Зінченко Світлани Анатоліївни на рішення Чугуївського міського районного суду Харківської області від 24 вересня 2024 року, по цивільній справі № 636/1260/24, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,

в с т а н о в и в:

У лютому 2024 року ОСОБА_3 через свого представника адвоката Корнєва О.В. звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення на користь позивача аліментів на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі частини від всіх доходів позивача, але не менше 50% від прожиткового мінімуму щомісяця, починаючи з дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття.

Позовна заява мотивована тим, що ОСОБА_5 та ОСОБА_1 перебували у шлюбі, який на даний час рішенням суду розірвано, від шлюбу з відповідачем мають спільну неповнолітню дитину, яка проживає з позивачем та знаходиться на її утриманні, відповідач допомогу на утримання дитини не надає, тому позивач змушена звернутися до суду з даним позовом.

Рішенням Чугуївського міського районного суду Харківської області від 24 вересня 2024 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , аліменти на утримання неповнолітньої дитини сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу), щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 16 лютого 2024 року до досягнення дитиною повноліття.

Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в дохід держави у сумі 1211 гривень 60 копійок.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, представниця відповідача ОСОБА_1 - адвокат Зінченко С.А. в апеляційній скарзі проситьрішення скасувати та постановити нове рішення у справі, яким відмовити у позові ОСОБА_3 .

Вказала, що з ухваленим рішенням він не погоджується, з огляду на те, що він є особою з інвалдіністю третьої групи, не юридично необізнаний, надав до суду заяву про визнання позову. Він не знав, що до суду можливо надати документи, які б заперечували позов та надати свої заперечення.

Зазначила, що починаючи з червня 2024 року їх із позивачкою син ОСОБА_6 проживав з відповідачем, і проживає на даний час. Доказом цієї обставини є Акт обстеження житлових умов, складений 09.10.2024 року Новопокровської об`єднаної територіальної громади Чугуївського району Харківської області. В акті вказано місце проживання дитини.

Вказала, що син ОСОБА_6 навчається в КЗ «Есхарівський ліцей» Новопокровської селищної ради Чугуївського району Харківської області. Також , згідно декларації про вибір лікаря його син ОСОБА_6 зареєстрований в КНП «Центр Первинної Медико Санітарної медичної допомоги» Новопокровської селищної ради Чугуївського району Харківської області, та в Декларації про вибір лікаря адреса дитини вказується АДРЕСА_1 . У наданому до суду відзиві на позовну заяву він вказував на вищезазначені обставини проживання дитини з ним, але в силу юридичної необізнаності , не знав про документи, які необхідно надати до суду для підтвердження своїх слів. Звертає увагу суду на наступну обставину: сину ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_1 наразі виповнилося 14 років. Наразі він сам може вирішувати та обирати де із ким із батьків йому проживати.

Зауважує, що стягнення з нього аліментів на утримання дитини, за умови, що ця дитина проживає з ним та перебуває на його утриманні, суперечить положенням статті 181 СК України, за якою аліменти на утримання дитини присуджуються за рішенням суду до стягнення з одного з батьків дитини на користь того з батьків, разом з яким проживає дитина.

Вважає, що правова позиція суду першої інстанції є упередженою, суперечить завданням та основним засадам цивільного судочинства, визначеним ст. 2 ЦПК України, судом не враховано характер спірних правовідносин та підстав проживання дитини з відповідачем, а не з матір`ю, а рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України.

Відзиву на апеляційну скаргу від учасників справи до суду апеляційної інстанції не надходило.

Частинами 1, 3 статті 368 ЦПК України передбачено, що справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою. Розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється в судовому засіданні з повідомленням учасників справи, крім випадків, передбачених статтею 369 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 369 ЦПК України передбачено, що апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Згідно пункту 1 частини 4 статті 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах, що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя.

Аналізуючи наведені норми права, судова колегія вважає за необхідне розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.

Колегія суддів, відповідно до ст.ст. 367, 368 ЦПК України вислухала доповідь суддю-доповідача, перевірила законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги і вважає, що скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

У статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає у повній мірі.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив з того, що неповнолітня дитина проживає разом із позивачкою, між сторонами не досягнуто домовленостей щодо розміру матеріальної допомоги, яку має надавати відповідач на утримання дитини, тому у сукупності наведених обставин з урахуванням положень ст. 84 СК України є підстави для стягнення аліментів.

Суд покликався на встановлені обставини справи та враховуючи матеріальне становище платника аліментів, його стан здоров`я, відсутність відомостей про доходи станом на день розгляду справи та про наявність у нього інших осіб, на яких він сплачує аліменти, вважав, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу дитині, суд щвернув увагу на матеріальне становище позивача та дитини, та вважав можливим стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі частини з усіх видів доходів щомісяця до досягнення дитиною повноліття.

Виходячи з принципу рівності участі батьків у вихованні та утриманні дітей, оскільки прожитковий мінімум, згідно з визначенням, наведеним в ст. 1 ЗУ «Про прожитковий мінімум», це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості, тому обмежувати розмір аліментів лише розміром прожиткового мінімуму доходів, суд вважає недоцільним.

При винесені рішення, суд враховує рівний обов`язок батьків щодо утримання дитини, а також виходячи з положень ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991, яка визначає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини, а також, те що батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Судом на підставі наявних у справі доказів, які відповідачем не спростовані, встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 12.01.2010 ОСОБА_7 та ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.12).

Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 19 жовтня 2020 року шлюб сторін розірвано(24-25).

З довідки № 6329-/17995 від 02.11.2022 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи вбачається, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 , законним представником вказана ОСОБА_3 -позивачка у цій справі.

Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_2 від 14.09.2022 ОСОБА_8 уклав шлюб з ОСОБА_7 , після реєстрації шлюбу присвоєні прізвища, чоловіку « ОСОБА_9 », дружині « ОСОБА_9 ».

Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.

Згідно зі ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими.

Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному Кодексі України.

Згідно з ч. 3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.

У відповідності до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Згідно з ч.1 ст.80 Сімейного кодексу України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі.

Нормами ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Факт відсутності у батька можливості надавати дитині відповідного розміру утримання має доводитися сторонами відповідно до правил ст.ст. 12, 81 ЦПК України в контексті обов`язку батьків по утриманню дітей, поєднаного з презумпцією можливості батьків його забезпечувати, що витікає із свідомого рішення батьків народити дітей, яке нерозривно пов`язано з існуючою спроможністю батьків належним чином їх утримувати.

Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.

Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.

Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.

При цьому суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.

Законом України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» встановлено прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років 3196 гривень.

Таким чином, при визначенні розміру аліментів застосовують згадані норми п. 3-2 ч. 1 та ч. 3 ст. 182 СК України.

Матеріали справи свідчать про те, що дитина проживає з матір`ю та знаходиться на її утриманні, сторонами не заперечується факт, що дитина на канікулах проводить час із батьком.

Відповідач є особою з інвалідністю ІІІ-групи, отримує лише пенсію по інвалідності, та має на утриманні матір пенсійного віку, однак матеріали справи не містять обмежень для праці за станом здоров`я, у справі відповідно до наданого відповідачем акту від 09.10.2024 вказано, що він працюєв магазині взуття за адресою АДРЕСА_1 (а.с.154).

Відповідач всупереч свого процесуального обов`язку, передбаченому ст.ст. 12, 81 ЦПК України у контексті вказаної норми ст. 180 СК України не надав суду доказів того, що на день ухвалення оскарженого рішення суду він не мав можливості сплачувати кошти на утримання дитини, не надав документів, які підтверджують відсутність у нього доходу, або перебування у нього на утриманні інших осіб, існування будь-яких інших обставин, що мають істотне значення при вирішенні спору про стягнення аліментів на утримання дітей та не спростував наявні у справі вищевказані докази, на які покликався суд першої інстанції на обґрунтування висновків про спроможність відповідача сплачувати аліменти у присудженому розмірі.

Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991, частин 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини.

Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказів неможливості сплати аліментів у такому розмірі відповідач до суду не надав. У матеріалах справи відсутні дані щодо доходів відповідача, та до суду апеляційної інстанції їх також не надано. При цьому, відповідач перебуває у працездатному віці, та працює, про що вказано у наданому ним актіобстеження житлових умов, складений 09.10.2024 року Новопокровської об`єднаної територіальної громади Чугуївського району Харківської області (а.с.154). Даних про те, що розмір доходів відповідача не дає йому змоги сплачувати аліменти на утримання неповнолітнього сина, матеріали справи не містять.

Колегія суддів відхиляє доводи скарги ОСОБА_1 про те, що дитина проживає з ним, та на підтвердження наданий ним актобстеження житлових умов, складений 09.10.2024 року Новопокровської об`єднаної територіальної громади Чугуївського району Харківської області (а.с.154), оскільки вони спростовується матеріалами справи, а саме довідкою № 6329-/17995 від 02.11.2022 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.13), законним представником вказана ОСОБА_3 , яка була надана до позовної заявита протилежного відповідачем суду не надано. Крім того, вказаний акт був складений вже після ухвалення рішення по справі, а тому відповідно до ст.367 ЦПК України, колегія судді його не бере до уваги.

Таким чином, оскільки законом не передбачено право на стягнення аліментів тим із батьків, з яким не проживає дитина. При цьому, відповідачем не доведено, що основне місце проживання дитини разом з ним.

Аргументи скарги про те, що сину ОСОБА_6 - ІНФОРМАЦІЯ_1 наразі виповнилося 14 років, наразі він сам може вирішувати та обирати де із ким із батьків йому проживати, колегія суддів не приймає, оскільки відповідачем не спростовано той факт, що саме позивачка опікується дитиною, яка лише тимчасово мешкає у відповідача.

Твердження скарги про те, що в силу юридичної необізнаності, відповідач не знав про документи, які необхідно надати до суду для підтвердження своїх слів, а також не подавав би заяви про визнання позову від 24.09.2024, колегія суддів відхиляє, оскільки з цих підстав ніяких заяв в суді першої інстанціївідповідач не подавав.Крім того, відповідачем було подано до суду першої інстанції відзив на позовну заяву з відповідними доказами.Він не був позбавлений права звернутися за безоплатною вторинною допомогою, що він і зробив на стадії апеляційного розгляду справи.

Посилання ОСОБА_1 у відзиві на позовну заяву разом з наданими додатками, що він є інвалідом третьої групи та несе витрати на лікування, що на його утриманні перебуває його мати ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка є пенсіонером, враховані судом при призначенні аліментів у справі. Колегія суддів зазначає, що мати відповідачаостання отримує пенсію від держави. Будь-яких доказів на підтвердження регулярних витрат на лікування апелянтом не надано, та обставина, що відповідач є інвалідом третьої групи не звільняє його від обов`язку сплачувати аліменти на неповнолітнього сина.

Крім того, відповідно до положень частини 1 статті 192 Сімейного кодексу України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

Указане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 05 лютого 2014 року № 6-143цс13, і неодноразово підтриманою Верховним Судом у постановах: від 30 червня 2020 року, у справі № 343/945/19, провадження № 61-2057св20, від 12 січня 2022 року у справі № 545/3115/19, провадження № 61-18145св20, від 23 травня 2022 року у справі № 752/26176/18, провадження № 61-16697св21, та інших.

Тобто, ОСОБА_1 не позбавлений права в подальшому звернутися до суду з позовом про зменшення розміру стягуваних з нього аліментів на утримання сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за наявності для того відповідних підстав.

Враховуючи зазначене, - суд першої інстанції вирішив цей спір на підставі належним чином досліджених доказів і встановлених обставин справи та, урахувавши інтереси дитини для благополуччя та повноцінного розвитку яких необхідним є забезпечення його коштами одним із батьків у незалежності від наявності між ними спору щодо особи-платника аліментів, дійшов правильного висновку про стягнення з батька на користь матері аліментів на утримання дитини.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 15 квітня 2020 року в справі № 583/5413/18 (провадження № 61-13942св19).

За своєю суттю аліменти це кошти покликані забезпечити дитину усім необхідним для повноцінного розвитку, тому вони можуть бути стягнуті лише на користь того з батьків хто проживає із дитиною та бере більш активну участь у її вихованні.

Зміна фактичних обставин після ухвалення судом рішення про стягнення аліментів, а саме: встановлення судом факту проживання дитини з іншим з батьків, а не з тим, на чию користь стягуються аліменти, є тією істотною обставиною, яка в розумінні частини другої статті 197 СК України може бути підставою наступного звільнення від сплати заборгованості за аліментами платника аліментів. З цього приводу відповідач не позбавлений права звернення до суду з відповідним позовом. Докази про те, що ці обставини існували в межах даного спору у справі відсутні.

Відповідні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 520/21069/18, провадження № 61-1347св20; від 29 червня 2022 року у справі № 596/826/21-ц, провадження № 61-3738св22.

Наведене свідчить, що відповідачем не спростовано висновки суду першої інстанції, він не позбавлений права в подальшому звернутися до суду з позовом до ОСОБА_3 про припинення стягнення аліментів з нього, звільнення від сплати заборгованості та стягнення аліментів на утримання дитини з нього на свою користь або про зменшення розміру стягуваних з нього аліментів на утримання дитини за наявності для того відповідних підстав.

Таким чином, відповідно до матеріалів справи, колегія суддів вважає доведеним той факт, що неповнолітня дитина проживає разом із позивачкою, між сторонами не досягнуто домовленостей щодо розміру матеріальної допомоги, яку має надавати відповідач на утримання дитини, тому у сукупності наведених обставин з урахуванням положень ст. 84 СК України є підстави для стягнення аліментів.

Також, виходячи з встановлених дійсних обставин справи та враховуючи матеріальне становище платника аліментів, його стан здоров`я, відсутність відомостей про доходи станом на день розгляду справи та про наявність у нього інших осіб, на яких він сплачує аліменти, що свідчить про можливість відповідача надавати матеріальну допомогу на утримання неповнолітнього сина, матеріальне становище позивача та дитини, - суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі частини з усіх видів доходів щомісяця до досягнення дитиною повноліття.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції і при їх дослідженні та встановленні судом обставин справи були дотримані норми матеріального і процесуального права.

Колегія суддів приходить до висновку про те, що суд першої інстанції відповідно до ст. 89 ЦПК України дав правильну правову оцінку наявним доказам у справі.

Суд першої інстанції ухвалив судове рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги не спростовують висновки районного суду, тому колегія суддів на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржене рішення без змін.

Передбачених ст. 141 ЦПК України підстав для перерозподілу судових витрат не встановлено.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, суд апеляційної інстанції

постановив :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Зінченко Світлани Анатоліївни залишити без задоволення.

Рішення Чугуївського міського районного суду Харківської області від 24 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складено 21 січня 2025 року.

Головуючий В.Б. Яцина.

Судді Ю.М.Мальований.

О.В.Маміна.