Справа № 354/2171/24
Провадження по справі № 2/354/171/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

09 січня 2025 року м. Яремче

Яремчанський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючої судді Ваврійчук Т.Л.

за участю секретаря судового засідання Старунчак Н.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Яремче цивільну справу за позовомОСОБА_1 до держави російська федерація в особі міністерства юстиції російської федерації про встановлення факту, що має юридичне значення, відшкодування матеріальної та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до держави російська федерація в особі міністерства юстиції російської федерації в Україні (далі РФ) про встановлення факту, що має юридичне значення, відшкодування моральної та майнової шкоди. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у зв`язку зі збройною агресією РФ у березні 2022 року позивач був вимушений залишити місце свого постійного проживання у місті Маріуполь, Донецької області, яке опинилося у блокаді і переїхати до м.Яремче, оскільки з першого дня агресії ситуація у місті загострювалась. Позивач разом із дружиною та донькою є власниками квартири АДРЕСА_1 . Через декілька днів після повномасштабного вторгнення у місті не стало води, газу, світла та зв`язку, бракувало їжі, вони вимушені були ночувати у бомбосховищах, у зв`язку з чим виникла небезпека для їхнього життя. 08.03.2022 року почалися прямі влучання у будинок, де проживала сім`я позивача, яка на той час змушена була переховуватись у підвалі, вибило вікна, у будинку почалася пожежа. У цей день сім`я позивача вже не сподівалась на порятунок, однак їм вдалося пережити обстріл і ввечері того ж дня поліцейські евакуювали їх у Донецький академічний обласний драматичний театр у місті Маріуполі. Було дуже важко через постійні ракетні та авіаційні удари, що викликало значну нервову напругу. 13.03.2022 року сім`я позивача виїхала до селища Гурзуф, потім у місто Бердянськ, звідти евакуаційним автобусом до міста Запоріжжя. Гуманітарних коридорів не було, виїздили під обстрілами, оминаючи розставлені міни та проходячи через російські блок-пости, де окупанти під дулами автоматів перевіряли їхні документи, телефони, що викликало страх бути розстріляними. Спершу його сім`ї вдалося знайти прихисток у с. Терновиця Львівської області, а надалі у місті Яремче Івано-Франківської області. У результаті авіаудару будинок, де знаходиться належна його сім`ї квартира був пошкоджений, квартира стала непридатною до експлуатації. Згідно витягу з Єдиного порталу державних послуг Дія зафіксовано пошкодження його майна, що не придатне до експлуатації. Згідно довідки про оціночну вартість об`єктів нерухомості, вартість майна та відповідно матеріального збитку, завданого йому як власнику майна становить 117613,93 грн. Внаслідок саме збройної агресії РФ було порушено низку прав позивача, передбачених Конституцією України, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, IV Женевською конвенцією 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту. Так зазначені дії призвели до втрати позивачем належного йому житла та майна, транспортного засобу, роботи, підтримки та надії та повернення додому. На початку повномасштабного вторгнення він став свідком обстрілів м.Маріуполь, загибелі цивільного населення та його близьких родичів, адже в результаті обстрілу їхнього будинку загинув батько його дружини - ОСОБА_2 , а мати дружини - ОСОБА_3 , яка не витримала страждань внаслідок російської агресії та через погіршення стану здоров`я померла у віці 86 років. Після переїзду йому довелося пристосовуватись до нових життєвих умов, шукати роботу, житло, відновлювати прийнятний рівень життя, що безпосередньо відобразилось на його матеріальному та моральному стані. Отже, враховуючи характер та обсяг завданих позивачу моральних страждань, істотних порушень його конституційних прав, умисного характеру агресивних дій РФ, завданий йому душевний біль, безперервні страждання через війну та руйнування, пошкодження його майна, всього ним пережитого, що в подальшому відобразилося на стані його здоров`я, він частіше став хворіти, почалися перепади тиску, панічні атаки, порушення сну, з`явилися вузли у щитовидній залозі, камінь у жовчному міхурі та необхідно проводити хірургічні втручання. Із урахуванням наведеного, беручи до уваги факт постійного перебування позивача у стані стресу та нервозності внаслідок збройної агресії РФ, що призвело до позбавлення його житла та речей, пошкодження транспортного засобу, втрати рідних, виходячи із вимог розумності та справедливості вважає, що з відповідача слід стягнути на його користь завдану моральну шкоду, розмір якої він оцінює у суму 5000000,00 грн. На підставі викладеного, просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, встановити юридичний факт, що позивач є особою, яка постраждала внаслідок незаконної агресії РФ протии України та стягнути з відповідача на його користь 117613,93 грн на відшкодування завданої матеріальної шкоди та 5000000,00 грн грошового відшкодування завданої моральної шкоди.

Ухвалою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 28.10.2024 року відкрито провадження у справі та призначено її до судового розгляду за правилами загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.

Ухвалою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 05.12.2024 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судове засідання позивач ОСОБА_1 не з`явився, направив до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Представник відповідача держави РФ в особі посольства РФ в Україні в судове засідання не з`явився не повідомивши причин неявки, хоча про день та час судового розгляду повідомлявся належним чином шляхом здійснення публікації на сайті судової влади України. Своїм правом на подання відзиву не скористався.

Верховний Суд у постанові від 14 квітня 2022 року у справі № 308/9708/19 вказав, що в разі застосування деліктного винятку (наявність факту заподіяння шкоди) будь-який спір, що виник на території України в громадянина України, навіть з іноземною країною, зокрема РФ, може бути розглянутий і вирішений судом України як належним та повноважним судом. Суд України, розглядаючи справу, де відповідачем визначено РФ, має право ігнорувати імунітет цієї країни та розглядати справи про відшкодування шкоди, завданої фізичній особі в результаті збройної агресії РФ, за позовом, поданим саме до цієї іноземної країни.

Верховний Суд також встановив підстави для висновку про те, що, починаючи з 2014 року, немає необхідності в направленні до посольства РФ в Україні запитів щодо згоди РФ бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням РФ збройної агресії проти України й ігноруванням нею суверенітету та територіальної цілісності Української держави. А з 24 лютого 2022 року таке надсилання неможливе ще й з огляду на розірвання дипломатичних відносин України з РФ у зв`язку з повномасштабною збройною агресією.

З огляду на те, що в Україні введено воєнний стан у зв`язку з триваючою повномасштабною збройною агресією РФ проти України, чим порушено її суверенітет, отримання згоди РФ бути відповідачем у цій справі наразі є недоречним. Зупинення провадження у справі призведе до безпідставного зволікання з розглядом справи, що не сприятиме якнайкращому захисту інтересів позивача.

У зв`язку з викладеним, суд не направляв запиту до відповідача для отримання згоди РФ бути відповідачем у цій справі.

Суд вважає, що відповідач про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив, а тому відповідно до ст.280 ЦПК України справу слід вирішити на підставі наявних доказів та постановити заочне рішення.

Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України суд розглянув справу у відсутності сторін без фіксації судового процесу технічними засобами.

Перевіривши та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 є громадянином України, його місцем народження та зареєстрованим місцем проживання є місто Маріуполь Донецької області, що підтверджується відповідними відмітками у паспорті громадянина України серії НОМЕР_1 , виданому Жовтневим РВ Маріупольського МУ УМВС України в Донецькій області 02.03.2001 року та довідкою про присвоєння ідентифікаційного номера, виданою ДПІ у Іллічівському районі м. Маріуполь 02.06.1998 року.

Відповідно до копії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 31.03.2022 року №1329- ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , перемістився до с.Тарновиця Львівської області та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідно до копії довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 31.03.2022 року №2618- ОСОБА_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , перемістився до м.Яремче та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_4 .

Згідно свідоцтва про право власності на житло № НОМЕР_2 /н від 18.04.2016 року, ОСОБА_1 є власником 1/3 частки квартири АДРЕСА_1 .

Згідно повідомлення про пошкоджене або втрачене нерухоме майно №22-04--01 від 01.04.2022 року з Єдиного порталу державних послуг Дія квартиру, загальною площею 47,2 кв.м., яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , пошкоджено частково (не придатна до експлуатаці), опис пошкоджень - зруйнований будинок.

Згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 18.10.2024 року, виданої ОСОБА_4 оціночна вартість двокімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 47,20 м.кв., житловою площею 27,40 кв.м., рік забудови-1991, становить 117613,93 грн.

Із висновків лікувально-діагностичного центру «Мед-Атлант» від 10.10.2023 року та від 01.10.2024 року вбачається, що ОСОБА_1 10.10.2023 року пройшов обстеження у лікаря кардіолога за результатами якого йому йому встановлено діагноз: ІХС. Кардіосклероз атеросклеротичний. Гіпертонічна хвороба І ст. Цукровий діабет (вперше виявлений). 01.10.2024 року ОСОБА_1 пройшов обстеження у лікарів ендокринолога та гастроентеролога і йому були встановлені діагнози: Вузловий зоб THIRADS IV. Гіперпаратиреоз? Недостатність вітаміну Д3. Інсулінорезистентність. ЖКХ. Калькульозний холецистит. Гастродуоденопатія.

Згідно висновку відеоколоноскопії, проведеної в Лікувально-діагностичному центрі «Мед-Атлант» 04.07.2023 року, у ОСОБА_1 виявлено поліпи товстого кишківника. Поліпекомія. Внутрішній геморой.

Відповідно до висновку хірурга медичного центру «MedGarden» від 10.10.2024 року, ОСОБА_1 встановлено діагноз ЖКХ. Хронічний калькульозний холецистит та рекомендовано операційне лікування.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого Яремчанським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Надвірнянському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 07.03.2023 року, ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 86 років.

Відповідно до свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , виданого Яремчанським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Надвірнянському районі Івано-Франківської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції 21.02.2023 року, ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_3 у віці 87 років.

Отже, суд дійшов до висновку, що до виниклих спірних правовідносин слід застосувати наступні норми матеріального права.

Згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є.

Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.

Статтею першою Закону України «Про оборону України» року визначено, що збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з дій, зазначених в даній статті Закону, серед яких значиться вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України.

Аналіз вказаних вище положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України, у тому числі, але не виключно, може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства.

У частині 1 ст.4, ч.1 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону.

Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 року №509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного проживання.

Згідно з абз.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована РФ територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються.

Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Відповідно до ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ч.1 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина 4 статті 41 Конституції України).

Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованих Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі (пункт 3 частини другої статті 11 ЦК України).

Згідно з ч.1, п.п.8,9 ч.2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

За приписами ч.1 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (ч.2 ст. 22 ЦК України).

Відповідно до ч.3 ст.22 ЦК України збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

При цьому стаття 1166 ЦК України визначає загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, зокрема, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Частиною 3 ст.386 ЦК України визначено, що власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Згідно ч.2 ст.2 ЦК України учасниками цивільних відносин є зокрема і іноземні держави та інші суб`єкти публічного права.

Відповідно до ч.1 ст.49 Закону України «Про міжнародне приватне право» права та обов`язки за зобов`язаннями, що виникають внаслідок завдання шкоди, визначаються правом держави, у якій мала місце дія або інша обставина, що стала підставою для вимоги про відшкодування шкоди.

До зобов`язань, що виникають з дії однієї сторони, з урахуванням положень статей 49-51 цього Закону, застосовується право держави, у якій мала місце така дія (стаття 48 Закону України «Про міжнародне приватне право»).

Відповідно до приписів п.3 ч.1 ст.76 Закону України «Про міжнародне приватне право» суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у таких випадках: у справах про відшкодування шкоди, якщо її було завдано на території України.

24.02.2022 російська федерація здійснила широкомасштабну військову агресію проти України, що стало підставою для введення на території України з 05 год. 30 хв. 24.02.2022 воєнного стану, відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні». Дана обставина не підлягає доказуванню згідно з ч.3 ст.82 ЦПК України.

02.03.2022 року збройну агресію рф проти України у резолюції ES-11/1 «Агресія проти України» визнала Генеральна Асамблея ООН. Вона вимагає від рф негайного припинення застосування сили проти України, утримання від погроз чи застосування сили проти будь-якої держави ООН, повного та безумовного виведення збройних сил з території України у межах її міжнародно-визнаних кордонів, а також забезпечення повного захисту цивільних осіб, включаючи гуманітарний персонал, журналістів та осіб, які перебувають у вразливому становищі, у тому числі жінок і дітей.

27.04.2022 року Парламентська Асамблея Ради Європи ухвалила резолюцію «Наслідки продовження агресії російської федерації проти України: роль і відповідь Ради Європи» № 2433. Визнала, що агресія рф проти України є безпрецедентним актом як сама по собі, так і за її далекосяжними наслідками, бо провокує найважчу гуманітарну кризу в Європі з найбільшою кількістю жертв, наймасштабнішим внутрішнім і зовнішнім переміщенням населення з часів Другої світової війни.

14.04.2022 року Верховна Рада України визнала дії, вчинені збройними силами рф та її політичним і військовим керівництвом під час останньої фази збройної агресії проти України, яка розпочалася 24.02.2022 року, геноцидом Українського народу (пункт 1 Заяви Верховної Ради України «Про вчинення російською федерацією геноциду в Україні», схваленої постановою Верховної Ради України № 2188-IX).

Вчинення актів збройної агресії іноземною державою не є реалізацією її суверенних прав, а свідчить про порушення зобов`язання поважати суверенітет та територіальну цілісність іншої держави - України, що закріплено у Статуті ООН.

Здійснивши збройну агресію відносно України, РФ порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і російською федерацією.

Зокрема, п.1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні їх зобов`язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 року поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України.

Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують їх зобов`язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об`єднаних Націй.

Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 року суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975, які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці.

Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземними судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені злочини проти життя та здоров`я людини, а також нанесення шкоди її майну.

Таким чином, РФ, вчинивши повномасштабний акт збройної агресії проти Української держави, численні акти геноциду Українського народу, не вправі надалі посилатися на свій судовий імунітет, заперечуючи тим самим юрисдикцію судів України на розгляд та вирішення справ про відшкодування шкоди, а звернення позивача до українського суду слід вважати єдиним розумно доступним засобом захисту права, позбавлення якого означало б позбавлення такого права взагалі, тобто заперечувало б саму сутність такого права.

Аналогічну позицію щодо непоширення на РФ судового імунітету при розгляді справ щодо відшкодування шкоди, завданої збройною агресією РФ проти України, викладено в постанові Верховного Суд від 14.04.2022 року у справі №308/9708/19, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2022 року у справі №635/6172/17.

За приписами ч.ч.5,9 ст.5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» Російська Федерація як держава-окупант відповідно до IV Гаазької конвенції про закони і звичаї війни на суходолі та додатка до неї: Положення про закони і звичаї війни на суходолі від 18 жовтня 1907 року, Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року та Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 року, що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I), від 8 червня 1977 року несе відповідальність за порушення захисту прав цивільного населення.

Відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським об`єднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Держава Україна всіма можливими засобами сприятиме відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди Російською Федерацією.

Діями з боку РФ було порушено гарантоване ст.41 Конституції України право власності позивача, тобто безпосереднім суб`єктом, внаслідок дій якого позивачу завдано шкоди, є РФ.

Факт пошкодження майна позивача внаслідок дій відповідача підтверджується долученими свідоцтвом про право власності на житло та повідомленням про пошкоджене або втрачене нерухоме майно.

За таких обставин, суд вважає, що вимоги позивача в частині відшкодування матеріальної шкоди слід задовольнити та стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду, завдану внаслідок збройної агресії РФ, в розмірі 117613,93 грн.

Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди суд зазначає наступне.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як слідує зі змісту ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: в т.ч. у випадках, встановлених законом.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 року у справі №464/3789/17.

У даній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 15.12.2020 року в справі №752/17832/14-ц вказала, що моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності.

Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. У разі встановлення конкретної особи, яка завдала моральної шкоди, відбувається розподіл тягаря доказування: а) позивач повинен довести наявність моральної шкоди та причинний зв`язок; б) відповідач доводить відсутність протиправності та вини. Завдання моральної шкоди явище завжди негативне. Проте з цього не слідує, що будь-яка завдана моральна шкода породжує зобов`язання з її відшкодування. Покладення обов`язку відшкодувати завдану моральну шкоду може мати місце лише за умови, коли шкода була викликана протиправною поведінкою відповідальної за неї особи (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2022 року в справі № 214/7462/20 (провадження № 61-21130сво21)).

Крім того, Велика Палата Верховного Суду в пункті 49 постанови від 01.09.2020 року у справі №216/3521/16-ц вказала, що виходячи з положень статей 16 і 23 Цивільного кодексу України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права, компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її спричинення, право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства.

Тобто, можливість стягнення компенсації моральної шкоди ставиться в залежність не від того, що це передбачено нормою закону або положеннями договору, а від порушення цивільного права особи (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 22.04.2024 року в справі №279/1834/22).

Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12.07.2007 року).

Також, Європейський суд з прав людини в пункті 37 рішення у справі «Недайборщ проти Російської Федерації» зазначив, що заявнику не може бути пред`явлено вимогу про надання будь-якого підтвердження моральної шкоди, яку він поніс, що означає, що при наявності встановленого факту порушення прав заявника моральна шкода наявна та констатується судом.

При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25.05.2022 року в справі №487/6970/20, постанова Об`єднаної палати Верховного суду від 05.12.2022 року в справі №214/7462/20).

При визначенні грошової компенсації моральної шкоди, завданої внаслідок військової агресії російської федерації проти України, слід враховувати те, що:

- дійсно внаслідок військової агресії російської федерації проти України особа може зазнавати (зазнала) моральної шкоди;

- законодавець в статті 23 ЦК передбачив відкритий перелік обставин, які враховуються судом при визначенні розміру грошової компенсації (характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування; інші обставини, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості);

- розмір грошової компенсації моральної шкоди завданій особі внаслідок військової агресії російської федерації проти України може відрізнятися, залежно від того, на які обставини завдання моральної шкоди посилається позивач та які обставини враховані судом при визначенні розміру грошової компенсації моральної шкоди;

- такими обставинами може бути, зокрема: смерть близьких осіб, каліцтво особи чи близьких осіб; місце проживання особи (різняться відчуття осіб, що проживають на території проведення бойових дій чи осіб далеко від цієї території); пошкодження або знищення рухомого майна; права які порушені внаслідок військової агресії російської федерації проти України тощо.

До таких висновків дійшов Верховний Суд в постанові від 20.06.2024 року у справі №216/5657/22.

При вирішенні вимог позивача про відшкодування моральної шкоди суд також враховує рішення Європейського суду з прав людини у справі Луізідоу проти Турецької Республіки (CASE OF LOIZIDOU v.TURKEY (Article50), (40/1993/435/514) 28 July 1998), згідно якого вирішено зобов`язати сплатити компенсацію позивачу, зокрема й за моральні страждання через незаконну окупацію частини Кіпру турецькими Збройними Силами.

Відповідно до вимог «Правила суду компенсація шкоди», які використовуються Європейським судом з прав людини при розгляді справ із компенсації шкоди, зокрема, п.п. 15 п. 3 цих Правил, встановлено, що заявники, які бажають отримати компенсацію за нематеріальну шкоду, мають право вказати суму, яка на їхню думку, була б справедливою. Заявник, який вважає себе жертвою більш одного порушення Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, може вимагати або одну одноразову суму, яка покриває всі передбачувані порушення, або окрему суму щодо кожного передбаченого Європейською конвенцією порушення.

Наказом Міністерства з питань реінтеграції тимчасово окупованих територій №309 від 22.12.2022 року затверджено Перелік територій, на яких ведуться (велися) бойові дії або тимчасово окупованих РФ. Згідно з цим п.1.3 даного наказу вся територія Донецької області входить до переліку територій, де ведуться бойові дії.

Указані обставини в сукупності свідчать про те, що вимушене переміщення ОСОБА_1 в березні 2022 року з м.Маріуполь, Донецької області на підконтрольну Україні територію відбулося внаслідок збройної агресії РФ проти України та ведення активних бойових дій на території Донецької області до складу якої входить м.Маріуполь.

Обґрунтовуючи завдану відповідачем моральну шкоду позивач зазначив, що саме внаслідок збройної агресії РФ проти України, він зазнав значної моральної шкоди, яка полягає в душевних стражданнях, зумовлених перебуванням у межах населеного пункту, який на початку повномасштабного вторгнення опинився під постійними ворожими обстрілами, що становило безпосередню загрозу для життя та здоров`я позивача, членів його сім`ї та близьких родичів, протиправним позбавленням права володіння, користування та вільного розпорядження квартирою в м. Маріуполь, подальшою загибеллю та смертю батьків його дружини. Також у значних та триваючих душевних стражданнях, що викликані позбавленням звичного ритму життя та налагодженого побуту, неможливістю володіти і користуватися належним йому на праві власності майном та вести повноцінне життя, втратою нормальних життєвих зв`язків, що вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, вимушеним пристосуванням до нових життєвих умов та відновленням прийнятного для себе рівня життя, пошуком роботи та фінансів, перебуванням у пригніченому стані, зниженням життєвого тонусу і погіршення загального самопочуття та стану здоров`я.

Суд встановив, що внаслідок збройної агресії РФ проти України ОСОБА_1 побоюючись за власне життя, а також життя і здоров`я членів своєї сім`ї був змушений залишити постійне місце проживання та роботи у м.Маріуполь та вживати заходів щодо переміщення на підконрольну Україні територію, внаслідок чого змінився усталений для нього спосіб життя, він позбавлений можливості користуватись своїм житлом та майном, втратив роботу, близьких осіб, налагоджений побут та стабільні соціальні зв`язки, що безумовно є причиною моральних та душевних страждань. На даний час позивач проживає та зареєстрований як внутрішньо переміщена особа у м. Яремче Івано-Франківської області та вимушений докладати додаткових зусиль для нормалізації свого життя та побуту у нових умовах та реаліях, налагодження нових соціальних зв`язків, не маючи можливості у зв`язку із триваючими бйовими діями повернутись на постійне місце проживання.

Нанесена позивачу РФ моральна шкода виявилась у погіршенні його емоційного, психологічного та фізичного стану та продовжує йому завдавати моральних страждань, в тому числі у зв`язку із загальним погіршенням стану здоров`я.

Отже, враховуючи характер та обсяг завданих позивачу моральних страждань, істотність порушення її конституційних прав, вимушених змін у його житті, спричинених наслідків та їх невідворотність, приймаючи до уваги умисний характер дій РФ, суд приходить до переконання про стягнення з відповідача на користь позивача завданої моральної шкоди у розмірі 5000000,00 грн, що є достатнім та справедливим розміром компенсації за заподіяну ОСОБА_1 шкоду.

Згідно з частиною другою статті 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Отже, встановлення юридичного факту за рішенням суду безпосередньо породжує певні юридичні наслідки, тобто від встановлення факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих прав громадян.

Позивачем також заявлено вимогу про встановлення факту, що він є особою, яка постраждала внаслідок незаконної збройної агресії РФ проти України.

Разом з тим, вказана вимога до задоволення не підлягає, оскільки не забезпечить ефективний захист порушених прав позивача, а є підставою для вирішення справи. Внутрішнє переміщення особи, засвідчене довідкою, вже свідчить про те, що особа є постраждалою внаслідок незаконної збройної агресії РФ проти України, і окремого встановлення цього факту в судовому порядку не потребує, а належним способом захисту прав та інтересів позивача за обставин, якими він обґрунтовує вимоги, є відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Відповідно до положень ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частиною першою ст.76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. (ч.ч. 1- 2 ст. 77 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст.78 ЦПК України).

У частині першій ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

За таких обставин, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання що в рамках розгляду даної цивільної справи позивачем доведено факт завдання йому моральної та матеріальної шкоди винними (умисними) незаконними діями російської федерації, пов`язаними з її збройною агресією щодо України, причинний зв`язок між такими діями та завданою шкодою, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 до держави російська федерація в особі міністерства юстиції російської федерації про відшкодування матеріальної та моральної шкоди слід задовольнити, стягнувши з відповідача на користь позивача 117613,93 грн майнової шкоди, завданої внаслідок пошкодження майна та 5000000,00 грн на відшкодування завадної моральної шкоди. У задоволенні решти позовних вимог слід відмовити у зв`язку із обранням неефективного способу захисту.

Відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 22 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі - у справах за позовами до держави-агресора російської федерації про відшкодування завданої майнової та/або моральної шкоди у зв`язку з тимчасовою окупацією території України, збройною агресією, збройним конфліктом, що призвели до вимушеного переселення з тимчасово окупованих територій України, загибелі, поранення, перебування в полоні, незаконного позбавлення волі або викрадення, а також порушення права власності на рухоме та/або нерухоме майно.

Враховуючи те, що позивач відповідно до п.22 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, з відповідача слід стягнути на користь держави Україна судовий збір у розмірі 15140,00 грн.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 4, 12, 13, 81, 89, 158, 259, 263-265, 268, 273, 280-283, 352, 354 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

Позов ОСОБА_1 до держави російська федерація в особі міністерства юстиції російської федерації про встановлення факту, що має юридичне значення, відшкодування матеріальної та моральної шкоди-задовольнити частково.

Стягнути з держави російська федерація на користь ОСОБА_1 матеріальну шкоду у сумі 117613(сто сімнадцять тисяч шістсот тринадцять) гривень 93 коп. та моральну шкоду у сумі 5000000 (п`ять мільйонів) гривень 00 коп.

У задоволенні решти позовних вимог-відмовити.

Стягнути з держави російська федерація на користь держави Україна судовий збір у сумі 16351(шістнадцять тисяч триста п`ятдесят одна) гривня 20 коп.

Копію рішення направити учасникам справи.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Учасник справи, якому повне заочне рішення суду не було вручене у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на подання заяви про його перегляд, якщо така заява подана протягом двадцяти днів з дня вручення йому повного заочного рішення суду. Строк на подання заяви про перегляд заочного рішення може бути також поновлений в разі пропуску з інших поважних причин.

Позивач має право оскаржити заочне рішення в загальному порядку.

Заочне рішення набирає законної сили, якщо протягом встановлених строків не подані заява про перегляд заочного рішення або апеляційна скарга, або якщо рішення залишено в силі за результатами апеляційного розгляду справи.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Івано-Франківського апеляційного суду.

Якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження на рішення суду, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Позивач:ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , місце реєстрації: АДРЕСА_5 , місце реєстрації ВПО: АДРЕСА_6 , РНОКПП: НОМЕР_5 .

Відповідач: держава російська федерація в особі міністерства юстиції російської федерації, місце знаходження:119991, вул. Житня, 14 м. Москва, російська федерація, код ЄДРПОУ відсутній.

Повне судове рішення складено 20 січня 2025 року.

Головуючий суддя: Тетяна ВАВРІЙЧУК