ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1194/25 Справа № 210/5507/24 Суддя у 1-й інстанції - Вікторович Н. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Остапенко В. О.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2025 року м. Кривий Ріг

справа № 210/5507/24

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді Остапенко В.О.,

суддів Бондар Я.М., Зубакової В.П.

секретар судового засідання Гладиш К.І.

сторони:

позивач ОСОБА_1

відповідач Приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Перекопська Ірина Степанівна

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі Дніпропетровської області, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксації судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, без участі учасників справи, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 жовтня 2024 року, яка постановлена суддею Вікторович Н.Ю. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного судового рішення в матеріалах справи відсутні,

УСТАНОВИВ:

У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до Приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Перекопської І.С. про примусове виконання обов`язку в натурі в якому просила суд зобов`язати нотаріуса надати доступ до інформації договору про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Перекопської І.С. із наданням копії такого договору.

Ухвалою суду від 24 вересня 2024 року відкрито провадження по вказаній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 жовтня 2024 року провадження у справі закрито.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, ставить питання про скасування ухвали суду першої інстанції.

В обґрунтуванні доводів апеляційної скарги зазначено, що у зв`язку з протиправними на незаконними діями приватного нотаріуса Перекопської І.С. позивач має намір подати позов про відшкодування збитків від неотриманої оренди та інші позови.

Зазначає, що позовні вимоги до нотаріуса як до відповідача можуть бути пред`явлені у випадку необхідності відшкодування шкоди, спричиненої його незаконними діями або недбалістю (ст. 27 Закону України «Про нотаріат»), а також у разі оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні (ст. 50 Закону України «Про нотаріат»).

Відповідно до вимог ст. 27 Закону України «Про нотаріат» шкода, заподіяна особі внаслідок незаконних дій чи недбалості приватного нотаріуса, відшкодовується у повному розмірі. Це означає, що суб`єктний склад у таких справах буде наступним: позивач - заінтересована особа, якій завдано шкоди, та відповідач - приватний нотаріус, незаконними чи недбалими діями якого, йому спричинено шкоду.

Законодавець передбачив інструмент відшкодування в подібних випадках.

Страхування нотаріуса - забезпечує страхування цивільно-правової відповідальності приватного нотаріуса.

Відповідач не розмістила в себе в офісі копію договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності приватного нотаріуса на користь третіх осіб, надати позивачу вказану копію договору категорично відмовилась.

Проте, для того, щоб мати можливість звернутися до суду з позовом про відшкодування шкоди позивачу необхідно мати відомості про страховика.

Апелянт також зазначає, що держава гарантує особі захист від протиправних посягань інших осіб. Для цього позивач звернулася за захистом до представників держави, а саме до суду. Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу. Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Апелянт зазначає, що у постанові Верховного Суду України від 21 вересня 2016 року у справі № 6-1512цс16 зазначено, що: «правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні».

При цьому вважає, що посилання суду на висновки Великої Палати Верховного Суду, які були викладені у постановах, зокрема, від 13 червня 2018 року по справі № 454/143/17-ц, від 21 листопада 2018 року по справі № 757/43355/16-ц, від 7 липня 2020 року по справі № 438/610/14-ц, взагалі не можна застосовувати в даному випадку.

Зауважує, що у процесуальному законодавстві діє принцип «jura novit curia» («суд знає закони»), тому, посилаючись на ст.ст. 11,16 ЦК України, вважає, що іі позовна заява має бути розглянута судом.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу - залишити без задоволення.

Учасники справи, будучи завчасно належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, що, у відповідності до ч.2 ст. 372 ЦПК України, не перешкоджає розглядові справи.

Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті.

Така правова позиція викладена Верховний Судом у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.

У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 суд дійшов висновку про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд апеляційної інстанції вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Колегія суддів не вбачає підстав для визнання обов`язкової явки сторін по справі в судове засідання, оскільки наявні у справі матеріали є достатніми для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи.

Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалося.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.

За змістом статті 374 цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) апеляційний суд скасовує ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, якщо визнає, що суд першої інстанції постановив ухвалу з порушенням норм процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи (стаття 379 ЦПК України).

Закриваючи провадження по справі, суд першої інстанції виходив із того, що позовна вимога про зобов`язання нотаріуса надати доступ до інформації договору про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності нотаріуса із наданням копії такого договору, не можна розглядати за правилами будь-якого судочинства.

При цьому зобов`язання нотаріуса надати доступ до інформації договору про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності нотаріуса із наданням копії такого договору не дозволить ефективно захистити та відновити права позивачки, як спадкоємиці майна померлого ОСОБА_2 .

Проте такий висновок зроблено передчасно, без врахування норм матеріального та процесуального права.

Згідно з пунктом 1 частин першої статті 255 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

Якщо провадження у справі закривається з підстави, визначеної пунктом 1 частини першої статті 256 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи (частина перша статті 256 цього Кодексу).

Це правило (установлене частиною першою статті 256 ЦПК України) узгоджується із приписами статті 124 Конституції України, якою закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

За статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом.

За вимогами частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.

З метою якісної та чіткої роботи судової системи міжнародним і національним законодавством передбачено принцип спеціалізації судів.

У рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» (заяви № 29458/04 та № 29465/04, пункт 24) Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) закріпив поняття «суд, встановлений законом», яке стосується не лише правової основи існування суду, але й дотримання ним норм, які регулюють його діяльність.

Фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність.

Система судів загальної юрисдикції є розгалуженою. Судовий захист є основною формою захисту прав, інтересів та свобод фізичних і юридичних осіб, державних та суспільних інтересів.

Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Предметна юрисдикція - це розмежування компетенції цивільних, кримінальних, господарських та адміністративних судів. Кожен суд має право розглядати і вирішувати тільки ті справи (спори), які віднесені до їх відання законодавчими актами, тобто діяти в межах встановленої компетенції.

Приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення насамперед майнового приватного права чи інтересу.

У частині першій статті 19 ЦПК України визначено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами.

Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких хоча б одна зі сторін зазвичай є фізичною особою, якщо їх вирішення не віднесено до інших видів судочинства.

Тому загальними критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути і пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.

Способи захисту цивільних прав установлені у частині другій статті 16 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), зокрема, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Підставою позову у цивільному процесі називають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Суд першої інстанції не оцінив предмет позову у цій справі на відповідність вимогам частини першої статті 2 ЦПК України щодо завдання цивільного судочинства і прийшов до передчасного висновку про те, що справа не підлягає розгляду за правилами будь-якого судочинства.

При цьому пославшись у своїй ухвалі на праві висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13 червня 2018 року по справі № 454/143/17-ц та від 21 листопада 2018 року по справі № 757/43355/16-ц, суд першої інстанції не дав оцінки предмету і підставам позову у справі, яка переглядається, на відповідність із предметом і підставами позовів у цих справах.

Конституцією України юрисдикцію судів поширено на будь-який юридичний спір (стаття 124).

Саме цим обумовлено і правило про обов`язок суду при закритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, роз`яснювати заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи, установлене у частині першій статті 256 ЦПК України.

Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набула чинності для України з 11 вересня 1997 року, Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод».

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

У справі «Bellet у. France» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права».

Як свідчить позиція Європейського суду з прав людини у багатьох справах, основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Наслідком закриття провадження у справі є неможливість повторного звернення до суду з приводу спору між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав (частина друга статті 256 ЦПК України).

У даній справі виник спір щодо зобов`язання нотаріуса надати доступ до інформації договору про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Перекопської І.С. із наданням копії такого договору - він має розглядатися у порядку цивільного судочинства.

При цьому посилання суду першої інстанції на те, що зобов`язання нотаріуса надати доступ до інформації договору про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності нотаріуса із наданням копії такого договору не дозволить ефективно захистити та відновити права позивачки, як спадкоємиці майна померлого ОСОБА_2 , фактично свідчить про надання судом оцінки заявленим позовним вимогам позивача, тому не є підставою для закриття провадження у справі.

Матеріали справи не містять будь-яких даних, що даний спір не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства. Суд таких обставин не встановив та не вказав, у порядку якого саме судочинства має цей спір розглядатися.

У статті 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

У разі якщо суд першої інстанції дійде до обґрунтованого належним чином висновку, що позивачем по справі обрано невірний спосіб захисту порушеного права - суд відмовляє у задоволенні позову, а не закриває провадження з передбачених п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України.

Наведене свідчить про те, що доводи скарги знайшли своє підтвердження у матеріалах справи та спростовують висновки суду. У даному випадку у суду не було передбачених п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України підстав для закриття провадження у справі.

Оскільки суд припустився порушення норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали, то відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 379 ЦПК України - суд апеляційної інстанції скасовує ухвалу суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направляє справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 379, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 07 жовтня 2024 року скасувати.

Цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Приватного нотаріуса Криворізького міського нотаріального округу Перекопської Ірини Степанівни про примусове виконання обов`язку в натурі направити до Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Повний текст постанови складено 14 січня 2025 року.

Головуючий:

Судді: