УХВАЛА

16 січня 2025року

м. Київ

справа № 760/11609/22

провадження № 61-17392ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Пархоменка П. І., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Валенком Андрієм Сергійовичем, на постанову Київського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку,

ВСТАНОВИВ:

У вересні 2022 року ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом про скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Позовна заява мотивована тим, що позивачка працювала на посаді заступника директора департаменту фінансів АТ «Об`єднана гірничо-хімічна компанія». Під час дії воєнного стану наказом т.в.о. голови правління АТ «ОГХК» від 24 лютого 2022 року № 26 було встановлено з 24 лютого 2022 року дистанційний режим роботи для працівників центрального апарату управління АТ «ОГХК» на час дії військового стану у державі. Наказом AT «ОГХК» від 13 квітня 2022 року № 63-к «Про призупинення дії трудових договорів», з 14 квітня 2022 року з ОСОБА_1 призупинено дію трудового договору у межах дії Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану». Позивач вважає наказ про призупинення трудового договору протиправним. В зв`язку із бойовими діями на території Київської області, з метою збереження свого життя та здоров`я, була вимушена виїхати в іншу країну. 05 квітня 2022 року позивач отримала у Португальській республіці тимчасовий захист, що підтверджується відповідним сертифікатом. Перебування за межами України до серпня 2022 року унеможливило вчасне звернення до суду з позовом.

Просила визнати незаконним та скасувати наказ АТ «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» від 13 квітня 2022 року №63-к «Про призупинення дії трудових договорів» в частині призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 , поновити ОСОБА_1 шляхом допуску до роботи на посаді заступника директора департаменту фінансів АТ «Об`єднана гірничо-хімічна компанія», стягнути з АТ «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, починаючи з 14 квітня 2022 року і до моменту винесення судового рішення у цій справі.

Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 30 вересня 2022 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 14 березня 2024 року позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано наказ АТ «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» від 13 квітня 2022 за №63-к «Про призупинення дії трудових договорів» в частині призупинення дії трудового договору з ОСОБА_1 .Стягнено з АТ «Об`єднана гірничо-хімічна компанія» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 14 квітня 2022 року по 29 вересня 2022 року в розмірі 551 008,59 грн (з вирахуванням усіх обов`язкових податків, платежів та зборів). У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 14 березня 2024 року скасовано, ухвалено нове судове про відмову у задоволенні позовних вимог.

Апеляційний суд зазначив, що позивачка 26 березня 2022 року виїхала за межі України, з 05 квітня 2022 року отримала в Португальській Республіці тимчасовий захист. За твердженням позивачки за межами України вона перебувала постійно до кінця серпня 2022 року. Наказом від 26 вересня 2022 року №404-к поновлено дію трудового договору з ОСОБА_1 , наказом від 29 вересня 2022 року ОСОБА_1 звільнено 29 вересня 2022 року за угодою сторін згідно пункту 1 статті 36 КЗпП України.Згідно з оспорюваним наказом від 13 квітня 2022 року дію трудового договору із ОСОБА_1 призупинено з 14 квітня 2022 року та, як установлено, в цей період позивачка перебувала за межами України, наміру про можливість виконувати обов`язки в дистанційному режимі або повернутись до України позивачка не висловлювала.

При цьому, 26 квітня 2022 року Кабінет Міністрів України прийняв постанову №481 «Деякі питання організації роботи працівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки на період воєнного стану», якою регламентовано окремі питання організації роботи працівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки на період воєнного стану. Відповідно до абзацу першого пункту 1 Постанови № 481 на період воєнного стану для працівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки (далі - суб`єкт господарювання) за рішенням виконавчого органу або керівника суб`єкта господарювання може запроваджуватися дистанційна робота за наявності організаційної і технічної можливості для виконання їх обов`язків. Пунктом 2 Постанови №481 робота працівників, членів виконавчого органу та керівників суб`єктів господарювання за межами України допускається лише у разі службового відрядження, оформленого в установленому порядку. Таким чином, згідно із вказаною постановою робота, зокрема, працівників суб`єктів господарювання державного сектору економіки, до якого віднесено відповідача, за межами України допускається лише у разі службового відрядження, оформленого в установленому порядку.

Висновок суду першої інстанції про те, що дії відповідача були спрямовані на усунення позивачки від виконання посадових обов`язків, що, як наслідок, унеможливило виконання позивачкою цих обов`язків, не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки позивачка виїхала за межі України за власним рішенням, хоча і за об`єктивних обставин, проте незалежних від дій відповідача. Відтак у цій справі призупинення трудових відносин із позивачкою зумовлено об`єктивними обставинами.

27 грудня 2024 року через підсистему «Електронний суд» ОСОБА_1 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить постанову апеляційного суду скасувати, а рішення суду першої інстанції залишити в силі.

Касаційна скарга мотивована тим, що судом апеляційної інстанції проігноровані обставини, які мають істотне значення для правильного вирішення справи.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Однією з основних засад судочинства є забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, встановлених законом (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України, пункт 9 частини третьої статті 2 ЦПК України).

Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Конституційний Суд України 22 листопада 2023 року ухвалив Рішення у справі

№ 10- р(ІІ)/2023 щодо відповідності Конституції України (конституційності) пунктів 1, 5 частини шостої статті 19, пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, зокрема, визнав таким, що відповідає Конституції України (є конституційним), пункт 2 частини третьої статті 389 ЦПК України. У пунктах 7.6. - 7.8. Рішення вказано, що Європейський суд із прав людини послідовно обстоює позицію, що для розуміння змісту обмежень права на доступ до суду, гарантованого статтею 6 Конвенції, є потреба у врахуванні ролі касаційних судів та визнанні того, що умови прийнятності касаційної скарги щодо питань права можуть бути суворіші, ніж для звичайної скарги; застосування визначеного у національному праві критерію ratione valoris для подання скарг до Верховного Суду є правомірною та обґрунтованою процесуальною вимогою з огляду на саму суть повноважень Верховного Суду щодо розгляду лише справ відповідного рівня значущості. Верховний Суд як суд касаційної інстанції у цивільних справах із перегляду в касаційному порядку судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, має виконувати повноваження щодо усунення порушень норм матеріального та/або процесуального права, виправлення судових помилок і недоліків, а не нового розгляду справи та нівелювання ролі судів першої та апеляційної інстанцій у чиненні правосуддя та розв`язанні цивільних спорів. Тому внормування процесуальних відносин у спосіб визначення в Кодексі підстав для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених судами першої та апеляційної інстанцій, можливе як виняток і лише у разі, коли це обумовлено потребами, що є значущими для дієвості та ефективності правосуддя, зокрема потребою розв`язання Верховним Судом як найвищим судом у системі судоустрою України складного юридичного питання, яке має фундаментальне значення для формування судами єдиної правозастосовної практики.

Предметом касаційного оскарження є судове рішення, ухвалене у справі про визнання наказу про призупинення дії трудового договору незаконним, допуску до роботи та стягнення середнього заробітку.

Відповідно до пункту 2 частини шостої статті 19 ЦПК України для цілей цього Кодексу малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Зазначена справа є незначної складності, не є справою з ціною позову, що перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, та не належить до виключень із цієї категорії, передбачених пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України.

Тлумачення статті 19 ЦПК України свідчить, що малозначна справа є такою в силу своїх властивостей, незалежно від того чи визнавав її такою суд першої чи апеляційної інстанції. Оскільки частина шоста статті 19 ЦПК України розміщена в розділі 1 Загальних положень ЦПК України, то вона поширюються й на стадію касаційного провадження.

З урахуванням предмету спору, характеру правовідносин, складності справи, Верховний Суд вважає за можливе визнати цю справу малозначною.

Заявниця посилається на те, що справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу, оскільки вона є потерпілою від Чорнобильської катастрофи та віднесена до 1 категорії осіб, постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, має додаткові пільги та гарантії, гарантовані їй Законом України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи», має ІІІ групу інвалідності, на утриманні перебуває малолітня дитина. Незаконно призупинивши дію трудового договору з позивачкою, відповідач фактично позбавив її будь-яких засобів до існування в умовах, коли позивач вимушено залишав територію України з метою збереження свого життя та здоров`я і своєї дитини. Належна позивачу компенсація у вигляді середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу, яка є предметом спору у цій справі, через широкомасштабну агресію Російської Федерації, надасть їй додаткові засоби до існування та утримання малолітньої дитини.

Разом з тим заявник належним чином не обґрунтовує, в чому проявляється виняткове значення саме цієї справи, а посилання у касаційній скарзі на порушення норм матеріального та процесуального права фактично підтверджує незгоду особи, яка подала касаційну скаргу, з оскарженими судовими рішеннями і, відповідно, не свідчить, що справа має виняткове значення для учасника справи.

Посилання на інші випадки, передбачені пунктом 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, за наявності яких судові рішення у малозначній справі підлягають касаційному оскарженню, касаційна скарга не містять.

Суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судові рішення, що не підлягають касаційному оскарженню (пункт 1 частини другої статті 394 ЦПК України).

Таким чином, оскаржене рішення ухвалено у малозначній справі. Тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 подана на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись статтями 19, 260, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , подану адвокатом Валенком Андрієм Сергійовичем, на постанову Київського апеляційного суду від 24 жовтня 2024 року у справі № 760/11609/22.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: Є. В. Краснощоков

Д. А. Гудима

П. І. Пархоменко