провадження № 2/753/3995/25
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2025 року Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Коренюк А.М.

при секретарі Хильченко С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в міста Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м.Києві державної адміністрації, про встановлення спільної опіки батьків над малолітньою дитиною, суд -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 у липні 2024 року звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м.Києві державної адміністрації, про встановлення спільної опіки батьків над малолітньою дитиною.

Позов мотивований тим, що він ( ОСОБА_1 ) з відповідачкою ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 12.03.2016 року, наразі в провадженні суду перебуває його позов до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. Він не має наміру відновлювати шлюбні відносини з відповідачкою і не бажає перебувати з нею у шлюбі.

Від шлюбу мають спільну дочку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З 26.06.2023 року сторони мешкають окремо, дитина мешкає з відповідачкою, ОСОБА_2 систематично перешкоджає йому у побаченні з дитиною, використовує дитину та можливість побачення із нею, як важіль впливу на його поведінку, та отримання матеріальної користі. Він, як батько, бажає утримувати та піклуватись про дочку, намагається підтримувати постійний зв`язок з нею, проводити більше часу, як на прогулянках, так і вдома, забезпеченню комфортного проживання дитини.

Дитина бажає спілкуватись з ним як батьком, проявляє зацікавленість у проведенні вільного часу. Між ним, як батьком, та дитиною існують довірливі відносини, в яких дитини почуває себе комфортно та безпечно.

Посилаючись на принцип рівності прав батьків та обов`язків щодо своїх дітей, висновки Верховного Суду, викладені у постановах: від 26.10.2022 року у справі № 750/9620/20, від 04.10.2023 року у справі № 208/4667/20, від 14.12.2022 року у справі № 742/2571/21, від 10.01.2024 року у справі № 183/3958/20, у яких Верховний Суд при вирішенні спору між розлученими батьками про визначення місця проживання дитини, з урахуванням обставин справи, звернув увагу на можливість застосування судами моделі спільної опіки батьків над дитиною, а тому просить застосувати вказану модель, за якою визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , почергово кожним із батьків: два тижні з батьком, два тижні з матір`ю.

В судовому засідаданні позивач ОСОБА_1 , йогопредставник ОСОБА_3 , діючий на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 03.03.2024 року (а.с.18), позов підтримали з тих же підстав та просили його задовольнити.

Представник відповідачки ОСОБА_4 , діюча на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 13.11.2024 року (а.с.35), позовні вимоги не визнала та просила відмовити у його задоволенні за необґрунтованості та недоведеності позовних вимог.

Вказала, що суд при вирішення спору має враховувати особу позивача ОСОБА_1 , який наразі, починаючи з липні 2024 року, змінивши замки у вхідних дверях, не допускає позивачку та малоліттню дитину до квартири, яка була придбана у період шлюбу, не надає можливості не лише потрапити до житла, а й забради речі, як дитини, так й позивачки, що стало наслідком звернення позивачки до правоохоронних органів, суду. Відтак, з липня 2024 року відповідач, як батко дитини, позбавив таку дитину її житла, місця проживання, у зв`язку із чим вона та дочка вимушено мешкають у м.Луцьку, де вона створила для дитини належні умови для проживання та навчання в ліцеї, позашкільної освіти (гуртки тощо). Вказує, що позивач нехтує батьківськими обов`язками, не приймає у матеріальному забезпеченні дитини. Йому відоме місце проживання дитини в м.Луцьку, оскільки спілкується з дитиною, вона жодних перешкод їх спілкуванню та побаченням не чинить, зважаючи на обізнаність батька про місце прживання дитини в м.Луцьку, він жодного разу не вживав заходів до побачень з дочкою, а у письмових повідомленнях із дитиною вказує про велику відстань між містами, значну вартість, як поїздки до м.Луцька, так й його перебування, витрачання ним вказаних коштів. Відзначає, що вказана позиція вказує на небажання позивача витрачати кошти та час на поїздку до м.Луцька до дитини, надання позивачем до суду неправдивої інформації про перешкоди у спілкування з дитиною. Позивач не надав жодного доказу про те, що відповідачка чинить йому перешкоди у побаченні з дитиною, й це не відповідає дійсності. Вважає, що позивач намагається ввести суд в оману, адже жодна підстава позову не підтверджена належним доказом. Надані фінансові декларації про доходи позивача, як підприємця, вказують на його високі доходи, проте він, як батько дитини, позбавив таку дитину житла, яка вимушена проживати у м.Луцьку.

Особливу увагу звернула на те, що позивач, пред`явивши позов, не враховував права дитини, яка наразі проживає у м.Луцьку унаслідок його протиправних дій, усталений спосіб життя, навчання дитини у м.Луцьку, порушать права дитини, зважаючи на вимоги позову, застосування спільної опіки батьків над дитиною з почерговим проживанням дитини по два тижні кожним із батьків.

Також при вирішенні спору просила врахувати псилохогічний стан позивача, унаслідок якого 02.11.2023 року він вчинив фізичне насилля по відношенню до тещі (бабусі дитини ОСОБА_5 ), завдавши їй побоїв в обличчі, голову та грудну клітину, яка вимушена була звернутися до лікарів внасліок вчинених позивачем побоїв. Вказане фізичне насилля відбулось у присутності дочки ОСОБА_6 , яка благала батька зупинитись та заспокоїтися, проте позивач закрив дитину в іншій кімнаті, яка плакала. Після чого позивач вигнав всіх із квартири. Вказані вчинки характеризують позивача, як особу, яка діє з позиції сили: позбавив доньку та відповідачку житла, погрожує позбавити відповідачку батьківських прав, схильний до неконтрольованої агресії в присутності малолітньої дитини, дозволяє собі завдавати насилля (бити) жінок, тому вона категорично заперечує проти перебування дитини з позивачем без присутності матері дитини.

Відповідачем подано відзив на позов від 27.11.2024 року, доводи якого, зважаючи на аргументи, зводяться до вказаного висновку (а.с.41-51), а також до відзиву надані докази та підтвердження доводів відзиву (а.с.52-99).

Позивачем подано відповіль на відзив від 09.12.2024 року, у якому вказав, що не погоджується із доводами відзиву на позов, вважає, що відповідачка у самостійний спосіб прийняла рішення переїхати до м.Луцька з м.Києва (а.с.100-101).

Третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м.Києві державної адміністрації, як представник орагну опіки й піклування,в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду), засобами кур`єрської доставки, що підтверджується виписками із книги.

Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м.Києві державної адміністрації, як представник орагну опіки й піклування,звернувся до суду із заявою від 14.01.2025 року про розгляд справи за відсутності представника із проханням розглянути справу у відповідності до чинного законодавства з максимальним урахуванням прав малолітньої дитини.

Третя особа вказала, що зважаючи на предмет позову та підстави позову, вважає, що правової підстави для надання письмового висновку щодо встановлення спільної опіки батьків над малолітьою дитиною, у органу опіки й піклування, у цій справі, немає, з огляду на положення ст.19 Конституції України, ст.19 СК України.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до положення ч.4 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою.

Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (ч.5 ст.19 СК України).

Вказаний перілік є вичерпним, а відтак орган опіки та піклування подає письмові висновки до суду лише у таких категоріях справ, які визначені у ч.4 ст.19 СК України.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин.

Наведені обставини свідчать, що сторони, третя особа завчасно повідомлені про розгляд справи судом.

Виходячи з положень ст.13 ЦПК України кожна сторона розпоряджається своїми правами на власний розсуд, у тому числі, правом визначити свою участь в судовому засіданні.

Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86).

Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»).

Поряд з цим, Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що національні суди мають організовувати судові провадження таким чином, щоб забезпечити їх ефективність та відсутність затримок (див. рішення ЄСПЛ від 02.12.2010 у справі "Шульга проти України", № 16652/04).

Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - загального позовного провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до відповідача, третьої особи, із роз`ясненими правами надання відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечення тощо, й реалізованими вказаними процесуальними правами сторонами, з урахуванням відзиву на позов, відповіді на відзив, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення, за участі сторін, за відсутності третьої особи відповідно до поданої третьою особою заяви, з урахуванням положення ч.ч.4,5 ст. 19 СК України, вважаючи відсутніми підстави для надання органом опіки й піклування висновку щодо розв`язання цього спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, якимзокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції.

Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу.

Розгляд справи відбувся у порядку загального позовного провадження із проведеним 11.12.2024 року підготовчим судовим засіданням.

Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, за відсутності визначеного компетентними органами місця проживання дитини, у разі наявного спору між батьками, та, як встановлено згідно спріних правовідносин, такий спір між сторонами не існує, жодна із сторін із відповідним позовом до суду не звертались, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенні із наступних підстав.

Частиною 3 статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України).

Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України).

Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України).

Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України).

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).

У статті 7 СК України визначено необхідність забезпечення дитині можливості здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини.

Згідно ст.5 Протоколу N 7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом N 475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.97 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання.

Згідно з ч. 8, 9 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.

Частиною 2 ст.18 СК України передбачено, що суд застосовує ті способи захисту прав або інтересів учасників сімейних відносин, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін.

Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР.

Також, суд враховує положення частини першої статті 3 Конвенції про права дитини в тім, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При цьому суд зазначає, що найбільш змістовий підхід для реалізації принципу «якнайкращих інтересів дитини» було вироблено Комітетом ООН з прав дитини на підставі Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року.

У світлі цих міркувань Комітет вважає, що стосовно ситуації, яка розглядається доречними і такими, що підлягають врахуванню при оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини є такі елементи: погляди дитини; індивідуальність дитини; збереження сімейного оточення і підтримання відносин; піклування, захист і безпеку дитини; вразливе положення; право дитини на здоров`я; право дитини на освіту.

Місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Після досягнення дитиною чотирнадцяти років, відповідно до ч.3 ст.160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини визначається нею самою.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 12.03.2016 року (а.с.56), який рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 16.10.2024 року, набув чинності, розірваний (а.с.58-62).

Від шлюбу сторони мають спільну дочку ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.57).

Позивач (батко дитини ОСОБА_1 ) вказує, що з червня 2023 року сторони мешкають за різними адресами, матір дитини (відповідачка ОСОБА_2 ), читись йому перешкоди у спілуванні з дитиною, внасдідок чого просить застосувати модель спільної опіки батьків над малолітньою дитиною за правилом двотижневого чередування проживання дитини кожним із батьків.

Докази на підтвердження порушеного права позивачем не надано, які у ході розгляду справи не доповнені. Відповідно, матеріали справи не містять жодного належного доказу про порушене права позивача, що вказує, також, й на необгрунтованість позовних вимог.

Відповідачка, як матір дитини, у категоричний спосіб заперечила щодо позову, зважаючи на його необгрунтвоаність та недоведеність вимог. Також вказала на особу позивача, як такого, з яким вона без її присутності, як матері, не надає згоду на проживання дитини, вважає, позивач здатен застосовувати насилля до жінок, що підтверджує фактом побиття її матері (бабусі дитини) у присутності такої дитини, й вимоги позову грунтуються без урахування прав дитини, її віку, статусу як школярки, необхідності навчання дитини, усталеного способу життя у іншому місці (Луцьку), графіку навчанні дитини.

На час розгляду справи дочка сторін ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , має повних 8 років.

З 20.10.2024 року відповідачка та дочка сторін ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до договору оренди квартири проживають у м.Луцьку, й згідно до Акту обстеження умов проживання, проведеного 07.11.2024 року Службою у справах дітей Луцької міської ради (а.с.79), підтверджено задовільні умови проживання дитини ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір"ю у ІІ-кімнадій квартирі, квартира з усіма побутовими зручностями, матір`ю дитини створені всі умови для належного проживання, навчання дитини.

Дитина навчається у ІІ-му класі комунального закладу середньої освіти «Луцький ліцей № 1 Луцької міської ради» з 22.10.2024 року (а.с.80).

Після розірвання шлюбу батьків, за наявності між ними спору, вирішується питання про те, з ким проживатиме дитина. Таке питання може бути вирішено договором між батьками, рішенням органу опіки та піклування або рішенням суду.

Модель спільної фізичної опіки батьків щодо дитини без вирішеного компетентими органами питання про визначене місце проживання дитини, за умови, що такі батьки не ставили питання про визначення місця проживання дитини, не дотриманої процедури статті 19 СК України, зважаючи на предмет цього спору, який заснований лише на вказаній моделі, без її правового врегулювання на законодавчому рівні, правові підстави для задоволення позову відсутні.

Місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає.

Після досягнення дитиною чотирнадцяти років, відповідно до ч.3 ст.160 СК України, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини визначається нею самою, а тому суд при вирішення даного спору враховує дану норму.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1 ст. 141 та ч.2 ст. 141 ЦПК України, й судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покласти на позивача.

Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, ст.29 ЦК України, п.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.06.2006 року керуючись п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - Служба у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в м.Києві державної адміністрації, про встановлення спільної опіки батьків над малолітньою дитиною - відмовити.

Судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покласти на позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП - НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів, а на ухвалу суду протягом п`ятнадцять днів з дня його (її) проголошення.

Якщо в судовому засіданні було проголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Відповідно до ст.355 ЦПК України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СУДДЯ: