Справа № 539/6180/23
Провадження № 2/539/28/2025
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2025 року м.Лубни

Лубенський міськрайонний суд Полтавської області у складі

головуючої судді Просіної Я.В.,

за участю секретаря судового засідання Левченко А.Ю.,

позивача ОСОБА_1 ,

представника позивача ОСОБА_2 ,

відповідача ОСОБА_3 ,

представника відповідача ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Лубни в режимі відеоконференції цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю,

установив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою до ОСОБА_3 , в якій просить встановити факт проживання ОСОБА_1 з ОСОБА_3 однією сім`єю, як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з січня 2018 року по кінець грудня 2020 року.

А також просить визнати спільною сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_3 автомобіль, транспортний засіб марки CHERY моделі В11 EASTAR, легковий седан, випуску 2008 року, колір чорний, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 та земельну ділянку в с.Засулля Лубенського району, площею 0,0974 га, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 228, кадастровий номер :01:003:0794.

В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що він починаючи з 2018 р., проживав з відповідачкою разом однією сім`єю, як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу. Реєструвати шлюб не поспішали, оскільки у цьому не було потреби. Проживали сторони як за місцем реєстрації позивача, так і деякий час за місцем проживання батьків відповідача. З самого початку мешкання однією родиною турбувались один про одного, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, здійснювали покупки, проводили сумісний відпочинок, святкували в колі друзів та знайомих різні свята, підтримували стосунки з родичами, мали права та обов`язки, що притаманні чоловіку та дружині у шлюбі.

За час проживання разом із відповідачем у сторін народився спільний син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , батьком якого відповідно до свідоцтва про народження являється позивач.

Відповідно до рішення Лубенського міськрайонного суду від 07.10.2022 pоку y справі №539/2268/22 - вже встановлено ряд обставин, які не потребують доведення, в т.ч. зазначено перебування у фактичних шлюбних відносинах ОСОБА_3 та ОСОБА_1 з 2018 року по кінець грудня 2020 року та народження в них спільної дитини. Тобто, в розумінні до вимог законодавства, позивач та відповідач створили сім`ю, у них народилася дитина і позивач всіляко забезпечував створену без реєстрації шлюбу сім`ю всім необхідним, в тому числі придбав автомобіль та земельну ділянку.

За час сумісного проживання із відповідачем, за спільні кошти придбано наступне майно: 1) 15.08.2019 року придбано земельну ділянку розташовану по-сусідству із батьками відповідача (в с. Засулля Лубенського району на перехресті вул. Квітневої та вул. Дружби) площею 0.0974 га, реєстраційний номер об`єкта 228, кадастровий номер :01:003:0794, за договором купівлі-продажу №971 від 15.08.2019 р., оформивши дане майно відразу ж на цивільну дружину (відповідача). Всі необхідні документи наявні у відповідача, отримати їх позивач не має можливості. Відповідно до висновку про вартість від 08.12.2023 р.- оціночна вартість земельної ділянки становить 94 800 грн.

2) 30.01.2020 року придбано автомобіль транспортний засіб марки CHERY/ МОДЕЛІ B11 EASTAR, легковий седан, випуску 2008 року, колір чорний, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , днз НОМЕР_2 , який перебував у власності у гр. ОСОБА_6 . Позивач придбав даний автомобіль за довіреністю (сканер код НОК 701022), яка була виписана на позивача. Через 9 місяців 29.09.2020 року вищевказаний автомобіль позивач переоформив на відповідача, оскільки з нею проживав на той час і вони не мали наміру припиняти сімейні. Відповідно до довідки про оціночну вартість автомобіля від 30.11.2023 р. середня ринкова вартість такого автомобіля 119 310 грн.

Дане майно позивач придбавав саме для сім`ї, та для дитини. Проживаючи разом, позивач з відповідачем вели спільні витрати на дитину, на харчування, одяг, купівлю майна для спільного користування, лікування, а вищевказаний автомобіль та земельна ділянка були придбані позивачем для сім`ї і дане майно є фактично їх спільною власністю із відповідачем, оскільки придбано за кошти, отримані під час спільного проживання разом із відповідачем без реєстрації шлюбу.

Право власності на даний автомобіль та на земельну ділянку за усною домовленістю між сторонами (ще під час спільного сумісного проживання) було оформлено та зареєстровано на відповідача по справі, хоча при припиненні стосунків відповідач сама запропонувала зробити відповідний розподіл, а саме: їй залишити придбану земельну ділянку (яка розміщена поряд із місцем проживання її батьків в с.Засулля), а позивачу залишити придбаний автомобіль.

Ініціатором припинення стосунків виступила в кінці грудня 2020 року початку 2021 року відповідач, оскільки мала намір проживати з іншим чоловіком. При цьому, відповідач почала погрожувати позивачу, що дитини він не побачить, якщо матиме претензії до неї майнового характеру. Відповідач, втілюючи свої погрози, позбавила позивача права зустрічі із сином. Від тоді позивач змушений був звернутися до органу опіки та піклування Лубенської міської ради, який і визначив йому для зустрічей із сином відповідний час. Відповідач обурився таким рішенням органу опіки та піклування, та виказав намір відібрати у мене все що можливо, в тому числі і свободу (погрожуючи кримінальними справами) та позбавити його батьківства.

Відповідач ( ОСОБА_3 ), всупереч спільним домовленостям, відмовляється визнавати автомобіль та земельну ділянку спільною сумісною власністю, вважаючи майно її особистим, тобто фактично відмовляється добровільно визнати належну позивачу частку спільного нерухомого майна (придбаного автомобіля та придбаної земельної ділянки).

За таких обставин, дізнавшись про порушення своїх прав та законних інтересів в грудні 2023 року, позивач змушений звернутися до суду саме для здійснення захисту своїх передбачених законодавством України прав та законних інтересів. У зв`язку з можливим подальшим порушення прав, як співвласника спільно нажитого майна, вважає за необхідне поставити питання про визнання майна спільною сумісною власністю.

Ухвалою суду від 26.12.2023 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження.

22.01.2024 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача ОСОБА_3 , відповідно до якого вона заперечує проти задоволення позовної заяви та просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Даний відзив обґрунтовує тим, що на даний час, ОСОБА_1 є обвинуваченим у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.02.2023 року №0000117. В свою чергу, відповідач визнана потерпілою в останньому. У відповідності до обвинувального акту: В ході проведення досудового розслідування встановлено, що на початку травня 2021 року (точного часу та дати в ході досудового розслідування не встановлено) ОСОБА_1 прибув до домогосподарства своєї колишньої співмешканки ОСОБА_3 , що за адресою: АДРЕСА_1 , з метою незаконного заволодіння транспортним засобом марки CHERY EASTER" д.н.з. НОМЕР_3 . чорного кольору, який належить на праві приватної власності ОСОБА_3 .

Так, ОСОБА_1 реалізуючи свій злочинний, направлений на незаконне заволодіння транспортним засобом марки "CHERY EASTER д.н.з. НОМЕР_4 ... усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, керуючись корисливими мотивами зловживаючи довірою потерпілої ОСОБА_3 отримав доступ до транспортного засобу..., для власного користування на короткий строк. ...В подальшому ОСОБА_1 транспортний засіб не повернув власниці, а продав ОСОБА_7 ". З огляду на вищевикладене, ОСОБА_1 обвинувачується у вчиненні злочину відповідальність за який передбачено ч.2 ст. 289 Кримінального кодексу України, тобто незаконне заволодіння транспортним засобом. На даний час, відповідне кримінальне провадження перебуває на розгляді у судді Лубенському міськрайонному суді Полтавської області Даценка В.М. справа №539/91/24. Звертає увагу, що про підозру в межах вказаного кримінального провадження позивачу повідомлено 10.11.2023 року. З позовною заявою, на підставі якої відкрита дана справа ОСОБА_1 звернувся 22.12.2023 року. Тобто, ймовірно, даний спір ініційованим позивачем з метою формування позиції захисту в межах кримінального провадження. Про безпідставність його вимог свідчить і постійна зміна показів під час досудового розслідування.

Також відповідач зазначає, що в першому півріччі 2018 року вона познайомилась із позивачем. Вони мали близькі відносини. Через деякий час відповідачка завагітніла. Для того, щоб майбутня дитина відчувала піклування обох батьків з кінця 2018 року відповідач почала проживати разом з позивачем. Місцем їхнього проживання став будинок батьків відповідача за адресою: АДРЕСА_2 . Батьки також проживали і продовжують проживати за вказаною адресою. Будь-які ілюзії з приводу можливого проживання однією сім`єю із позивачем зникли через декілька місяців після початку проживання за однією адресою. Фактично будь-які характерні для подружжя права та обов`язки між ними не виникли. Складені між ними відносини відповідачка може назвати лише ночівлею за однією адресою. За весь час, позивач так і не взяв на себе жодних обов`язків по веденню спільного господарства (таке фактично було відсутнє), забезпеченні відповідача і сина та інше. Всі витрати по утриманню дитини та себе несла відповідачка самостійно. Значну допомогу в такому надавали батьки. Зароблені кошти, позивач спрямовував виключно на задоволення власних потреб та потреби доньки ОСОБА_8 . За весь час проживання за однією адресою позивач жодного разу не надавав кошти для потреб нібито сім`ї, не здійснював будь-яких покупок для сина не говорячи вже про відповідачку та сім`ї загалом. Жодного разу вони не перебували на спільному відпочинку Організацією оздоровлення дітей та фінансуванням такого займалась виключно відповідачка. Будь-яке спільне господарство у них також було відсутнє. Всі побутові обов`язки виконувались відповідачкою та її батьками. Навіть після того, як вони почали проживати за різними адресами, позивач не бажав самостійно надавати допомогу на утримання сина, тому вона була вимушена звернутись до суду із позовною заявою про стягнення аліментів.

Звертає увагу, що незважаючи на голослівні заяви позивача про проживання начебто однією сім`єю в обґрунтування таких надано лише: акт (довідку) від 24.11.2023 року посвідчену сусідами (зазначено про спільне проживання за адресою: АДРЕСА_3 . начебто ведення спільного господарства та інше); акт обстеження житлово-побутових умов від 01.12.2023 року посвідчений сусідами та старостою с. Засулля (зазначено про спільне проживання за адресою: АДРЕСА_2 , начебто ведення спільного господарства та інше); декілька фотографій з дня народження сина та відвідування конюшні. Будь- які інші докази (банківські квитанції, фотографії спільного відпочинку та інше) позивачем до суду не надано. Разом з тим, звертає увагу, що надані до суду акти можуть слугувати підтвердженням виключно проживання за певною адресою. Самі ж обставини проживання, такі як наявність спільного бюджету, здійснення витрат, не можуть бути відомі сусідам.

Більше того, акт від 24.11.2023 року містить недостовірну інформацію про період проживання у квартирі позивача. Так, дійсно, таке проживання мало місце, але лише один місяць з огляду на проведення моїми батьками ремонтних робіт у будинку. Незважаючи на те, що обов`язок по доведенню обґрунтованості позовних вимог покладеного саме на позивача, відповідачка вважає за необхідне надати до суду ряд фотографій з відпочинку з дітьми та інші докази, які як самостійно так і в сукупності спростовують доводи ОСОБА_1 ..

В даному контексті звертає також увагу на висновки Верховного суду викладені в постанові від 30.06.2022 року по справі №694/1540/20, а саме: народження дитини не може свідчити про існування між сторонами спору відносин, притаманних подружжю, ведення ними спільного господарства, наявності спільного бюджету та придбання іншого майна в інтересах сім`ї, тобто не свідчить про утворення родини та спільність побуту. А свідчить лише про те, що сторони мали відносини як чоловіка та жінки. За таких умов, з огляду на все вищевикладене, вважає, що вони з позивачем не були сім`єю в розумінні вимог діючого законодавства України та позицій про застосування норм права викладених в постановах Верховного суду. Доказами наданими до позовної заяви, крім факту проживання за однією адресою не підтверджено будь-яких інших обставин (спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів, які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю), на підставі яких можливо встановити запитуваний позивачем факт. З огляду вказане, як наслідок, безпідставними є вимоги і про визнання автомобіля та земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя.

Окрім того, стосовно питання придбання автомобіля відповідач звертає увагу на наступне. Як вже зазначалось вище, питання визнання автомобіля спільною сумісною власністю і стало передумовою для звернення до суду з даною позовною заявою. При цьому, надаючі в ході досудового розслідування слідчому перші пояснення позивач взагалі зазначив, що йому нічого не відомо про спірний автомобіль. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач навіть не зазначає вартість автомобіля за яку він був придбаний. Це і не дивно, оскільки спірний автомобіль куплений повністю за належні мені зароблені кошти, ще до того, як я почала проживати за однією адресою з позивачем.

Відповідачка з метою забезпечення належного рівня для життя та формування стійкої незалежності від батьків, починаючи із 18 років постійно офіційно працювала в різних місцях (Управління соціального захисту населення Лубенська районна державна адміністрація; Акціонерне товариство "Укрсиббанк". Акціонерний комерційний "Правекс-Банк", Акціонерне товариство "Правекс-Банк" Приватне підприємство "Галактика", Товариство з обмеженою відповідальністю "Надежда Ритейл" та інше) та отримувала заробітну плату. Із 2017 році мала не офіційні місця роботи. Поряд з цим, вона є інвалідом з дитинства по зору та отримує відповідну державну соціальну допомогу. Тобто, все своє зріле життя завжди мала два джерела для існування. Від першого шлюбу, у 2007 році народився син - ОСОБА_9 . Орієнтовно із 2010 року у відповідачки з`явилась усвідомлена та стійка мета придбати автомобіль. Вважала, що він був і є для неї необхідністю. За таких умов, вона кожен місяць, систематично почала збирати кошти, обмінювати на долари США та накопичувати. Як вже зазначалось вище, починаючи із 2018 року вона познайомилась із позивачем. Будучи вагітною вони почали проживати із ОСОБА_1 за однією адресою. До цього моменту вона вже накопичила близько 5000,00 доларів США. Водночас, у зв`язку з вагітністю покупку автомобіля вирішила відкласти. Після того, як їх синові виповнився рік, усвідомивши, що накопичені кошти не потрібні для будь-яких інших потреб, у вересні 2020 року відповідачка вирішила зайнятись підбором автомобіля. Так як вона не захоплювалась авто та має обмежені знання в їх технічному стані і характеристиках вибір підходящого варіанту здійснювався за участю ОСОБА_1 . Як наслідок, її вибір зупинився на автомобілі CHERY EASTAR" чорного кольору, 2008 року випуску. Більше того, боючись бути обдуреною відповідачка довірила йому кошти для здійснення покупки у розмірі 5000 доларів США. В подальшому, питання здійснення державної реєстрації автомобіля на неї, з огляду на те, що кошти на його придбання були надані саме нею, навіть не обговорювалось. Діючи на підставі нотаріально посвідченої власником автомобіля довіреності ОСОБА_1 здійснив їй продаж автомобіля, що ще раз підтверджує його згоду про належність такого їй на підставі особистої приватної власності. Жодних коштів на придбання автомобіля позивач не надавав. Більше того, ще раз звертає увагу, що коштів він не надавав їй взагалі. В кінці 2020 року вона припинила проживати з ОСОБА_1 за однією адресою. Разом з тим, з огляду на наявність спільної дитини вони були вимушені спілкуватись та підтримувати батьківські стосунки. На початку 2021 року ОСОБА_10 звернувся до неї з проханням надати йому на невеликий проміжок часу в користування вказаний автомобіль. Маючі нормальні стосунки вона погодилась. Водночас, випадково побачила, що автомобілем користується ОСОБА_11 . Це викликало у неї занепокоєння, тому 28.12.2022 року здійснила перевірку реєстрації автомобіля за допомогою сервісу «Дія». Як виявилось новим власником автомобіля став ОСОБА_11 . З огляду на те, що вона не вчиняла будь-яких дій по передачі права власності на автомобіль третім особами, мною було прийнято рішення звернутись до поліції.

Звертає увагу, що нею надаються документи, які підтверджують факт її постійного працевлаштування та наявності стабільного доходу достатнього для накопичення коштів. В свою чергу, позивачем надається довідка про доходи видана КП "Чисте місто" за період 3 вересня 2017 року по вересень 2019 року. У відповідності до останньої позивач отримав дохід у формі заробітної плати на загальну суму 79056,38 грн.. З урахуванням прожиткового мінімуму на особу діючого на той час, вказаних коштів очевидно не достатньо для купівлі автомобіля. Більше того, починаючи із вересня 2019 року позивач фактично не працював. За таких умов, твердження позивача про здійснення ним купівлі автомобіля є безпідставними та необґрунтованими. В свою чергу, належними та допустимими доказами по справі підтверджується факт купівлі автомобіля за власні кошти набуті до моменту початку проживання за однією адресою з позивачем.

По питанню придбання земельної ділянки звертає увагу на наступне. ОСОБА_12 , був власником спірної земельної ділянки на підставі Державного акту на право приватної власності на землю III-ПЛ No041520 виданого Засульською сільською радою народних депутатів Лубенського району Полтавської області від 19.01.1999 року та зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №191. Останній давно знайомий з батьками відповідачки. Дана земельна ділянка знаходиться поруч із домоволодінням її батьків. За таких умов, у 2013 році вони домовились із ОСОБА_12 про купівлю-продаж земельної ділянки. На виконання домовленості батьками відразу були передані кошти. З огляду на відсутність технічної документації на земельну ділянку її оформлення у власність не здійснювалось досить тривалий час. Разом з тим, у 2019 році батьками прийнято рішення про завершення оформлення права власності на земельну ділянку. При цьому, вони наполягли на посвідчення такого саме за нею. З метою виконання їхньої волі відповідачка зайнялась виготовлення технічної документації і як наслідок 15.08.2019 року між нею та ОСОБА_12 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки. На окрему увагу заслуговує і те, що починаючи із 2013 року догляд за земельною ділянкою здійснював батько відповідачки. Більше того, за його кошт здійснено будівництво паркану та інше. Позивач жодного відношенню до спірної земельної ділянки не мав та не має. 3 викладеного вбачається, що у даному випадку, спірна земельна ділянка придбана за кошти батьків відповідачки, які набуті ще до проживання із позивачем за однією адресою. За таких умов, позовні вимоги про визнання такої об`єктом права спільної сумісної власності є безпідставними та необґрунтованими.

29.01.2024 року до суду надійшла відповідь на відзив вів позивача ОСОБА_1 , в якому зазначає, що у відзиві на позов відповідач зазначає про передумови звернення позивача до суду наявність кримінального провадження щодо позивача. Дійсно таке є, але те провадження не стосується позову та вимог позивача.

Звертає увагу суду, що відповідачем додано копію пам`ятки про роз`яснення їй процесуальних прав та обов`язків потерпілої, хоча показання потерпілої ОСОБА_3 у кримінальному провадженні, на думку позивача, свідомо відповідачем не були долучені до відзиву. Так, у протоколі допиту потерпілої ОСОБА_3 від 03.02.2023 р. нею ж зазначено про фактичні обставини спільного сумісного проживання з позивачем, наявність спільних прав та обов`язків притаманних подружжю. Разом з цим, у відзиві відповідач вказує на те, що вони з нею лише ночували під однією кришою, хоча такі її твердження не є правдивими, в них були спільні інтереси, спільні витрати, вони фактично створили сім`ю без реєстрації шлюбу, в них були взаємні права та обов`язки притаманні подружжю, від спільного проживання в них народився син ОСОБА_13 . При вагітності відповідача, вони постійно їздили у пренатальний центр в м. Полтаву, клопоталися за її здоров`я та здоров`я майбутньої дитини. За весь час спільного проживання з відповідачем придбавали продукти, майно, відвідували друзів, знайомих, спільно проводили відпочинок, мали з відповідачем постійні інтимні стосунки притаманні подружжю, при народженні спільної дитини - сина, вирішували спільно всі питання його забезпечення (коляска, кроватка, речі побуту та інше), дбали спільно про його здоров`я, при цьому у нас із відповідачем виникали деякі суперечки з приводу купівлі речей для сина, а тому вважає, що цілком були всі притаманні ознаки сім`ї. Позивач виділяв відповідачу кошти для її жіночої краси, вона ходила до досить дорогих VIP майстрів, позивач їй в цьому не відмовляв, а тільки сприяв та забезпечував коштами. Позивач постійно працював в гаражі-малярці та мав подяку від друзів, знайомих у вигляді коштів.

У відзиві відповідач вказує, що позивач не забезпечував її та сина, але такі доводи спростовуються наявними обставинами спільного проживання. Навіть після того як вони перестали проживати разом із відповідачем, бо у останньої появився новий «бойфренд», він надавав допомогу сину, перераховував кошти на картку відповідача, цікавився постійно його станом здоров`я та вихованням, брав сина на вихідні до себе додому. При цьому, відповідач в 2022 році почала говорити, щоб позивач відмовився від сина, а коли він з цим не погодився, то відкрито почала погрожувати забрати спільного сина іншими шляхами.

Оскільки, відповідач забороняла позивачу бачитися із сином, не брала телефону, тому він був змушений звернутися до Органу опіки та піклування для вирішення такого питання. Орган опіки та піклування розглянув заяву та погодив часи коли він може брати сина до себе додому з ночівлею, син завжди цьому радується, але все одно відповідач у будь-який спосіб намагається не дати йому можливості спілкуватися із сином, видумує безпідставні відмовки. Позивач був змушений звертатися до поліції із відповідними заявами про заборону ОСОБА_3 спілкуватися із сином у визначений час, поліція виїжджала на місце, відбирала відповідні пояснення і це було систематично.

Коли їх спільне проживання припинилося, вони вирішили добровільно розподілити майно. За спільною домовленістю земля- відповідачу, а авто- позивачу. В подальшому, відповідач такої домовленості не дотрималася та переоформила авто в грудні 2022 р. на третю особу, а після цього через два місяці в лютому 2023 р. ще й написала заяву до поліції, що нібито позивач вчинив шахрайство.

На аліменти відповідач подала заяву в жовтні 2022 року, хоча позивач й так добровільно підтримував та забезпечував сина та її всім необхідним. За садочок сина проплачував кошти позивач, відвідував його у садочку, цікавився його життям. Допомагав постійно сім`ї та сину матеріально, кошти добровільно перераховував на картку ОСОБА_3 , вже навіть після того як вони перестали разом проживати .

Тобто, в розумінні до вимог законодавства, позивач та відповідач створили сім`ю без реєстрації шлюбу, у сторін були відносини притаманні подружжю, вони спільно проживали з 2018 року по початок 2021 року.

07.03.2024 року ухвалою суду було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті.

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 просить суд позов задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому засіданні зазначив, що в даному випадку позивач звернувся до суду за захистом своїх невизнаних/оспорюваних прав із позовом до відповідача та обрав саме такий спосіб захисту, що відповідає вимогам закону та йому не суперечить. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2024 року у справі № 760/20948/16-ц (провадження № 14-70 цс 22) зроблено висновок, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Разом з тим у справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами.

Вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити такі факти: спільне проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (постанова Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц (провадження №14-22 цс 20)).

Вважає, що позивачем належними та допустимими доказами підтверджено факт проживання однією сім`єю з відповідачем без реєстрації шлюбу у зазначений (у позові) період, оскільки у сторін існували спільний бюджет, сімейні відносини, народився спільний син (свідоцтво про народження, в яких позивач у добровільному порядку записаний як батько), вони проживали як за адресою позивача, так і у батьків відповідача, вели спільне господарство і проживали однією сім`єю. Такі обставини узгоджуються як наданими доказами, так узгоджуються і з показаннями допитаних в суді свідків.

Нерухоме майно (автомобіль та земельна ділянка зазначені у позові) набуті сторонами за час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період їх спільного проживання, тому є їх спільною сумісною власністю. Хоча, відповідач, вже після припинення сумісного проживання із позивачем (без згоди позивача) продала автомобіль, що на думку позивача є об`єктом спільної сумісної власності - іншій особі.

У абзаці 2 пункту 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2017 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі.

Зазначає, що питання поділу майна у даному конкретному випадку, позивачем у позовів не ставилося, бо позивач обрав саме такий спосіб захисту своїх прав та інтересів і такий спосіб відповідає вимогам законодавства.

Хоча в договорі купівлі-продажу спірного майна (земельної ділянки) чітко зазначено, що відповідачка, як покупець у шлюбі не перебуває, а майно купує за власні кошти, увагу не заслуговують, оскільки спростовуються встановленими в суді обставинами у справі, показаннями свідків та підлягають оцінці судом доказами у їх сукупності та взаємозв`язку, що дає підстави для висновку про проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу у вказаний період.

Позивач не перетягує на себе навіть формальності щодо можливості набуття особисто ним права власності на зазначене у позові майно (автомобіль та земельну ділянку), а зазначає, що хоча воно було придбано і за кошти, які він надавав для їх придбання ( зароблені ним під час смільного проживання із відповідачем), але вважає це майно спільною сумісною власністю, бо воно набувалося для потреб та забезпечення сім`ї, а не для когось індивідуально. Тому, придбавши автомобіль та маючи довіреність, позивач під час спільного проживання із відповідачем спокійно оформив автомобіль на відповідача.

До позову долучено позов відповідача ОСОБА_3 та рішення суду про стягнення із ОСОБА_1 аліментів на дитину, де зазначено самою ж ОСОБА_3 , що вона спільно проживала із ОСОБА_1 та мали взаємні права та обов`язки; долучені квитанції про добровільне перерахування ОСОБА_1 коштів відповідачу на утримання дитини добровільно після припинення спільного проживання та відносин. Всі ці обставини щодо спільного проживання позивача та відповідача - узгоджуються між собою, і тільки не узгоджуються із показаннями самої ОСОБА_3 , яка все заперечує, спотворюючи реальні обставини.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14-283цс18) вказано, що згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Таким чином, обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки.

В даному конкретному випадку наявні ознаки реальних сімейних відносин: спільне проживання (з спільною дитиною та дитиною відповідача від попереднього шлюбу так і матері відповідача) як у позивача так і у батьків відповідача, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, для дитини, надання взаємної допомоги, які засвідчують реальність сімейних відносин. Такі обставини підтверджуються показаннями допитаних в суді свідків. Враховуючи викладене, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

У судовому засіданні 06.06.2024 року відповідач ОСОБА_3 пояснила, що в 2018 році познайомилася з позивачем. Вони мали близькі відносини та через деякий час вона завагітніла. Надалі, щоб майбутня дитина відчувала піклування обох батьків вони почали проживати разом у її батьків за адресою: АДРЕСА_2 . На даний час вона там і проживає. Будь-яких ілюзій проживання з позивачем у них не було, у них не було спільного господарства, не було спільного бюджету, по домогосподарству позивач не допомагав, комунальні платежі не платив. Вона йому навіть їсти не готувала, так як він приїзжав о 2-3 годині ночі, а виїжджав о 8 ранку. Вихідний у нього був один день- неділя. Вихідний проводив за адресою батьків. Їжу в основному готували її батьки. У 2019 році у жовтні вона вийшла на роботу, працювала не офіційно. З 2017 року працювала офіційно, та мала стабільний дохід. Також вона являється інвалідом 2 групи, тому мала 2 джерела доходу. Вона кожного року їздила на відпочинок зі своєю дитиною - старшим сином. З позивачем вони жодного разу не їздили закордон. Позивач взагалі не цікавився сім`єю, чи можливо потрібно батькам допомогти, йому це було не цікаво. Коли дитині виповнився один рік, це було 15.03.2020 року, їх стосунки з позивачем взагалі припинилися. Деякий час вони спілкувалися, тому що він допомагав дитині. Коли вона просила якісь речі або харчування, це було приблизно до червня 2020 рок. Потім деякий час він взагалі відмовився допомагати дитині, тому вона була вимушена подати на аліменти. Він забрав її автомобіль і на чергові прохання повернути - не повернув. Так, дитину бувало не давала йому, тому що він категорично відмовлявся допомагати в забезпеченні дитини. До 2022 року він допомагав, забезпечував дитину. Позивач з нею ночував в кімнаті, приймала його як батька дитини, але відносин у них не було. Вже стосунки дійшли до того, що вона не бачила сенсу щоб він навіть залишався ночувати.

У вихідний день позивача вона допомагала батькам по господарству, намагалась приділяти увагу більше дитині, так як також був один вихідний. Весь час її батьки виховували дитину, можливо інколи їздили до мами позивача буквально на годину. Відпочивала тільки з дитиною, оскільки вона не могла йому залишити дитину, бо він не знає як правильно з нею поводитися. З позивачем разом нікуди не їздили на відпочинок, до народження дитини були один раз на пляжу. Хотілося щоб у дитини був батько, щоб дитину не травмувати, щоб була батьківська опіка з його сторони, тому і проживали разом. Потім коли дитині виполонилось один рік не бачила сенсу, щоб він навіть приїжджав і залишався ночувати. Точно не пам`ятаю коли вони переїхали на 2-2,5 тижня у квартиру позивача , так як її батьки робили косметичний ремонт в будинку. Після у позивача більше не проживали, спільного бюджету не було, позивач кошти не їй, ні її батькам не давав, позивач взагалі не брав ніякої участі по домогосподарству. Позивач не утримував, не забезпечував, речі їй не купляв, шуби були придбані до їхнього знайомства. Вона працювала з 2006 по 2017 рік офіційно, закордоном відпочивала. З старшим сином відпочивала протягом 5 років і 1 рік сама з подругами. Молодший син залишався з її батьками. Земельну ділянку придбали її батьки раніше, років за 10 до початку всіх обставин. Батьки вирішити оформити земельну ділянку на неї так як у мене є 2 сина. Всіма документами для оформлення займалася вона, участі позивач не брав. Не планували з позивачем разом будівництво, в основному займалися вона з батьком , за цей час був збудований паркан, позивач участі в якому не приймав. Відносини у них були, як відносини батька і матері дитини. Разом святкували дні народження їхнього спільного сина. Спільної компанії друзів у них не було. Земельну ділянку придбали у 1998 році, розписки у придбанні не було, але сусіди можуть підтвердити. На цю земельну ділянку не було взагалі ніяких документів, не було навіть адреси. Продавав ділянку добрий знайомий батьків, та тоді коли постало питання на оформлення земельної ділянки, батьки звернулися до неї про те, щоб домовитися із власником для оформлення документів. Водійські права отримала років 3 тому. Накопичувала на машину з 2010 року, так як позивач був більш обізнаний в автівках я до нього звернулася по допомогу з вибором та оформленням автомобіля. На відпочинок вона їздила за свої кошти, позивач не давав коштів на відпочинок. Путівку на старшого сина повністю оплачував колишній чоловік, так як він сплачував на це аліменти. Позивач купляв дитині речі, продукти харчування. Кроватку купляли її батьки, встановлював її старший син, коляску купляв позивач за свої кошти. Позивачу коли разом проживали довіряла, довірила 5000$, так як він допоміг купити авто. Зараз би не довірила. Гроші на дитину не надавав, сам купляв. Позивач на карту кошти не перераховував. Почав коли дитині виповнився рік, бо у них була домовленість, що вона не буде подавати на аліменти, а він буде щомісяця перераховувати кошти. Позивач протягом року взагалі не цікавився дитиною, не перераховував кошти поки вона не подала на аліменти.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 зазначив, що першочерговим предметом розгляду даної справи є встановлення обставин (фактів) які обумовили можливість безумовно стверджувати, що позивач та відповідач проживали спільно, саме однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Похідним предметом розгляду є майнові спору з проводу начебто нажитого за період спільного проживання однією сім`єю майна. За таких умов, вважає за необхідне в першу чергу чітко визначити об`єм доказування у спірних правовідносинах. Вважає, що у даному аспекті варто брати до уваги висновки Верховного суду України зроблені у постанові від 08 червня 2016 року по справі № 6-2253цс15 та висновки Верховного суду зроблені у постановах від 18 липня 2018 року у справі № 544/1274/16-ц (провадження № 61-22277св18); від 17 квітня 2019 року у справі № 490/6060/15-ц (провадження № 61-28343св18); від 04 вересня 2019 року у справі № 751/3021/17 (провадження № 61-10778св18); від 04.12.2023 року по справі №543/563/22. Особливу увагу потрібно приділяти: постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц (провадження № 14- 283цс18); постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19).

В останніх чітко визначено, що обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважних причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки. Верховний суд у своїх висновках окрему увагу звертає на те, що в даній категорії справ потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню, оскільки факт спільного проживання сам по собі без доведення факту ведення спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних господарства, наявності спільного бюджету та подружжю, не може свідчити про те, що між сторонами склалися та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні подружжю. При цьому факт місця реєстрації (проживання) жінки та чоловіка за однією адресою не є ні головною, ні обов`язковою ознакою наявності фактичного шлюбу. Так само факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу не може бути встановлений лише показаннями свідків та наявністю спільних фотографій за відсутності інших доказів.

З огляду на все вищевикладене, вважає за необхідне надати власну оцінку обставинам встановлених в ході судового розгляду справи. У даному випадку, в обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивач та його клієнтка з 2018 року проживали однією сім`єю, як чоловік і жінка без реєстрації шлюбу. Проживали як за місцем реєстрації позивача так і у її батьків в с. Засулля, Лубенського району. За час спільного проживання у них ІНФОРМАЦІЯ_2 народився син ОСОБА_13 . Зі слів позивача він проживав з відповідачем до кінця грудня 2020 року початку 2021 року. В свою чергу, на думку позивача його позовні вимоги підтверджуються показами свідків допитаних в ході судового розгляду справи, фактом народження сина, актами обстеження житлово-побутових умов.

Фактично чи не єдиними доказами на які посилається позивач у справі є покази свідків. З показів свідків зі сторони позивача достеменно можливо встановити лише те, що у спірний період ОСОБА_3 дійсно проживала із позивачем за однією адресою та мають спільного сина. Разом з тим, варто нагадати, що дані обставини не заперечуються і ОСОБА_3 .

При цьому, в ході судового розгляду справи допитано також ряд свідків з боку ОСОБА_14 . Частина з них досить часто бували у гостях у відповідача, відвідували сімейні свята. При цьому, з її показів можливо однозначно встановити, що позивач та відповідач спільне господарство не вели, спільно не відпочивали, спільного побуту не мали, взаємних прав та обов`язків також.

Тобто, у даному випадку, показами свідків позивача не доведено достатніх підстав, які б давали можливість стверджувати проживання ОСОБА_15 та ОСОБА_14 саме однією сім`єю. Більше того, показами свідків з нашого боку підтверджено протилежне.

Разом з тим, звертає увагу, що в ході судового розгляду справи також встановлено, що наданий до суду у якості доказу акт обстеження житлово-побутових умов №388 містить недостовірну інформацію, яку підписанти такого фактично не посвідчували. Очевидно, що такий акт не може бути використано у якості доказу по справі.

Більше того, звертає увагу, що як вказаний акт такі і акт (довідка) від 24.11.2023 року можуть підтверджувати лише обставини проживання певних осіб за певною адресою. Самі ж обставини проживання, такі як наявність спільного бюджету, здійснення витрат, не можуть бути відомі сусідам. У відповідності до ст.ст. 90-94 ЦПК України інформація, яка має значення для справи та відома фізичній особі може бути використана в судовому засіданні виключно після отримання такої безпосередньо від особи у якості наданих в судовому засіданні показів як свідка. В необхідності такого допиту ми переконались в ході судового розгляду, оскільки два з допитаних свідків повідомили, що їм не могло бути відомо про ведення спільного господарства та інше, лише про факт проживання.

Крім того, акт від 24.11.2023 року містить недостовірну інформацію про період проживання у квартирі позивача. Так, дійсно, таке проживання мало місце, але лише один місяць з огляду на проведення батьками відповідача ремонтних робіт у будинку.

У зв`язку з вищевикладеним просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні 06.06.2024 року пояснив, що він неодноразово відвозив додому позивача та забирав на роботу. ОСОБА_17 йому своє авто для користуванні, привозив інструменти позивачу, робили паркан. Відповідачка приїжджала на роботу до позивача. Стосунки у них були теплі, на його погляд у них були сімейні відносини. Скандалів він не бачив. Він лише забирав позивача з с.Засулля, а додому відвозив по різному в 7 - 9 вечора. З відповідачкою він знайомий, але у будинку у них не був. Ніколи не бачив, щоб разом відпочивали позивач з відповідачем.

Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні 06.06.2024 року пояснив, що сторони проживали як звичайна сім`я, стосунки у них були притаманні подружжю. Позивач все скупляв привозив додому де проживала відповідачка. Коли вона лежала в лікарні після пологів в м.Полтава то позивач до неї їздив через день, а може і кожен день. Він був у гостях позивача з відповідачем не один раз на свята. Під час святкування вдома були сторони, їх батьки, друзі та куми. Речі позивача в будинку точно були, що свідчило про те, що він там проживав. Стосовно окремої кімнати позивача не знає. Вважає, що відносини притаманні подружжю у сторін були. Матеріально позивач допомагав, знає з його слів. Йому відомо, що коли почалася війна, то відвіз для дитини 800$. Також йому відомо, що позивач купив земельну ділянку біля двору батьків відповідачки. Автомобіль позивач купив сам за свої кошти коли сторони ще проживали разом, але оформив на ОСОБА_3 . Відповідачка після народження другої дитини їздила на відпочинок без позивача, бо він був на роботі. Також йому відомо, що позивач купив відповідачці декілька шуб.

Свідок ОСОБА_19 в судовому засіданні 04.07.2024 року пояснив, що позивач та відповідачка проживали у цивільному шлюбі, у них були звичайні сімейні відносини. Він познайомив їх, у них все було добре. Знає, що її рідні проживали на квартирі у позивача. Позивач допомагав на будівництві, фінансово допомагав. Позивач на себе не хотів оформляти авто. У будинку у відповідача він не був, тільки в дворі. Працювали на одній роботі з відповідачкою, тому їх познайомив. Через 2 місяці після знайомства почали проживати разом, це зі слів позивача. Відпочинок відповідачки за кордоном фінансував позивач. З появою дитини сторони почали більше віддаляться один від одного. Вважає, що сторони вели спільний побут. Позивач матеріально допомагав відповідачці після того як вони розійшлися. Йому позивач не казав, що вони проживали заради дитини. Потреба в автомобілі була у позивача, тому позивач придбав авто за свої кошти. За земельну ділянку знає, що позивач виділяв кошти на її придбання. Він знайомий з відповідачкою з 2017 року, в них були дружні відносини. Йому не відомо про її колишнє місце роботи. Після того як народилася дитина позивач в основному проживав у відповідачки. Як позивач будує паркан не бачив, але бачив як купляє продукти харчування. Чи позивач давав кошти відповідачці особисто не бачив. Знає, що зустрічали разом новий рік.

Свідок ОСОБА_20 в судовому засіданні 21.08.2024 року пояснив, що він возив позивача до с. Засулля, де вони разом проживали з відповідачкою, а також забирав звідти, так як у нього не було авто. Коли відповідачка була вагітна, то возив до Миргороду. Знає, що відповідачка приїжджала на роботу до позивача. Також знає, що на квартирі проживали у позивача, так як вони поряд проживають. На його думку вони проживали разом. Позивач при ньому давав кошти відповідачці, купляв продукти, одяг. Сторони проживали разом на квартирі позивача у період коли відповідачка була вагітна та коли вже була дитина також якийсь період. На його думку проживали як сім`я. В будинку в с.Засуллі він особисто не був та не брав участі у сімейних святах. Проте бачив, що позивач займався господарством, а саме будував паркан. Не знає чи був у них спільний бюджет. Але відомо, що відпочивали разом, це зі слів позивача.

Свідок ОСОБА_21 в судовому засіданні 21.08.2024 року пояснила, що коли позивач з відповідачкою зійшлися, то позивач привіз відповідачку познайомитися. Вона дуже зраділа, що в сина з`явилася сім`я. Коли відповідачка завагітніла, то вона стала в м.Полтаві на облік, тому позивач весь час її возив в м.Полтаву на огляди. А коли дитина народилася, то все було добре у них в сім`ї, кожного тижня вони привозили внука до неї. Коли отримали кошти за народження дитини, то затіяли ремонт вдома у відповідачки в с.Засулля. Поки був ремонт, то вони жили у м.Лубни на квартирі у ОСОБА_1 . ОСОБА_10 зранку відвозив старшого сина відповідачки в школу в с.Засулля, а потім повертався в місто. А ввечері після школи, то забирав назад. Коли їх спільному сину виповнився рік, то вони всі разом відмічали його день народження в кафе. Купили землю поруч з будинком батьків відповідачки, позивач платив за купівлю землі, бо де відповідачка могла взяти кошти, якщо вона була в декреті. Купили машину, бо дитяча коляска не вміщалася в стару машину, тому ОСОБА_22 казала ОСОБА_10 , що треба нову машину. У них все було спільне, ніколи воно не ділилося. ОСОБА_10 давав гроші, ОСОБА_22 сама поїхала в ОСОБА_23 . Після того, як дитині виповнився рік у них почався розлад в сім`ї. Коли вони розійшлися, то він перераховував гроші на карту, та просила на руки давати гроші, щоб з нею не забрали субсидію.

Свідок ОСОБА_24 в судовому засіданні 22.10.2024 року пояснила, що вона знає відповідачку з першого класу школи. З відповідачкою має дружні відносини. За весь час їхнього з відповідачкою спілкування позивача бачила тільки декілька разів. Речей позивача в будинку відповідачки не бачила, та їй не відомо щоб у них був спільний бюджет. Щоб позивач доглядав за домогосподарством вона не бачила. Стосовно земельної ділянки знає, що батьки відповідача купили земельну ділянку. В той час коли вони її купляли, то відповідачка ще не зустрічалася з позивачем. Коли у сторін з`явилась дитина, то відповідачка переоформила документи на земельну ділянку. Позивач не допомагав в обгородженні земельної ділянки. Стосовно авто, то відповідачка говорила, що батьки допомогли придбати машину. Їй відомо, що відповідачка з позивачем проживали якийсь час на квартирі у позивача.

Свідок ОСОБА_25 в судовому засіданні 22.10.2024 року пояснив, що сторони зустрічалися, інколи, можливо, проживали разом. Він бачив як інколи приїжджала машина позивача. Не може стверджувати, що вони постійно проживали разом, так як не знає і не бачив. З відповідачкою знайомий більше 10 років, мають дружні стосунки. Часто її бачить, так як повз його двір відповідачка з батьками часто проходять. Не бачив, щоб позивач щось робив по господарству біля будинку. Стосовно земельної ділянки не знає чия вона, але була пропозиція від батька відповідачки придбати цю ділянку, коштувала не дорого. Знає, що батьки відповідачки придбали цю ділянку. До нього звертався батько відповідачки за допомогою в облаштуванні цієї ділянки, тому він допоміг побудувати паркан. Позивач їм не допомагав в цьому. З приводу авто, то йому відомо, що придбали на спільні кошти з позивачем, це йому повідомила відповідачка. Він бував на подвір`ї відповідачки, але не бачив речей позивача. Позивач та відповідачка відпочивали окремо. Йому відомо, що відповідачка сама себе забезпечувала. Він не бачив щоб позивач проводи час з дитиною. Стверджує, що земельна ділянка була куплена за кошти батьків відповідача.

Свідок ОСОБА_26 в судовому засіданні 27.11.2024 року пояснив, що він ОСОБА_10 бачив декілька разів, коли він приїздив до садиби Купені. Потім ОСОБА_10 прийшов до нього на роботу з проханням підписати акт про те, що ОСОБА_10 там проживав та конфліктів з сусідами не мав. Він цей акт підписав, але через пару тижнів він побачив цей акт і зрозумів, що він був дописаний, а саме що вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Коли ОСОБА_27 приходив до нього, щоб підписати акт, то він йому повідомив, що вони з ОСОБА_28 розійшлися і ведуть якісь справи. Він не знає чи весь час там проживав ОСОБА_10 , бо він його бачив зранку, як він сідав в машину їхати на роботу. Перед підписанням акту перевірки домогосподарства не проводилося. Стосовно ведення спільного бюджету позивача та відповідача він відомостей не має. З приводу земельної ділянки він знає, що в 1991-1992 рр роздавали земельні ділянки, таким чином Купені отримали свою ділянку, він отримав свою ділянку, а ділянку поруч отримав ОСОБА_29 . І доки ОСОБА_29 був живий, то він займався ділянкою, але коли помер, то його син не захотів нею займатися, бо вона була в поганому стані, тому він її продав Купені. Це було приблизно в 2015 році. Він бачив як ОСОБА_30 приводив до ладу земельну ділянку і на запитання чи він купив її, то ОСОБА_30 відповів, що так купив, проте не всі документи оформив. Він не бачив, щоб ОСОБА_31 допомагав по господарству, будував паркан чи щось інше.

Свідок ОСОБА_32 в судовому засіданні 27.11.2024 року пояснив, що він купив землю в 2015-2016 році, майже рік приводив її до ладу. Обробили земельну ділянку, обгородили. Донька ОСОБА_22 за дорученням ОСОБА_33 їздила оформлювати земельну ділянку, оскільки документів не було. Гроші він віддавав за ділянку особисто ОСОБА_34 в 2015-2016 році, 500 доларів. Земля була оформлена на доньку ОСОБА_22 та на онука. ОСОБА_35 навколо земельної ділянки допомагали ставити син, донька, дружина, сусіди. ОСОБА_10 не допомагав ставити паркан, лише привіз ключик щоб прикручувати листи. Коштів ОСОБА_10 на облаштування ділянки не давав. Стосовно сімейних відносин він вважає, що у позивача з відповідачем не було їх. По домогосподарству ОСОБА_10 не допомагав, комунальні не платив.

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні 12.12.2024 року повідомив, що у нього була земельна ділянка по сусідству з батьками відповідачки. В 2019 році він оформив договір купівлі-продажу земельної ділянки в нотаріуса. Це його була земельна ділянка з 1990-1991 року. Років 15 обробляв її, а потім лише ходив косити бур`ян. Більше з його сторони були пропозиції про продаж земельної ділянки ОСОБА_36 . Про купівлю ділянки домовлявся з ОСОБА_32 , але оформлював документи на ділянку разом з ОСОБА_22 . Кошти за земельну ділянку йому платила ОСОБА_22 у нотаріуса, близько 10 тис гривень. . Кошти за земельну ділянку йому передала при оформлені відповідачка в 2019 році.

Свідок ОСОБА_37 в судовому засіданні 20.12.2024 року пояснив, що до нього звернувся позивач ОСОБА_1 з проханням підписати акт, що він проживав в с.Засулля. Він підписав, але потім в акті було дописано те, що сторони мали спільний бюджет та ін. Він поняття не має стосовно їхнього особистого сімейного життя, вони з відповідачем та позивачем ніколи не дружили сім`ями. Він бував там крайнє рідко, в гостях у них він не був і поняття не має як вони жили. Знає лише, що він там проживав, бо зранку від`їжджав машиною.

В силу вимог частини 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Положеннями частини 1 ст. 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Згідно з частинами 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до частин 1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини 5, 6 ст. 81 ЦПК України).

За змістом ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого, визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 у справі № 569/17272/15-ц.

Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, свідчення свідків, дослідивши усі докази, що містяться у матеріалах справи, вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню, з наступних підстав: судом об`єктивно встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю, з посиланням на норми статті 74 СК України.

У своїй позовній заяві ОСОБА_1 вказав, що він бажає встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу та визнати майно спільною сумісною власністю, оскільки відповідач відмовляється визнавати належну йому частку спільного нерухомого майна.

Також ОСОБА_1 вказує про існування спору між сторонами, проте позовні вимоги сформульовано як встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю, та відповідно не містять формулювання вимоги про визнання порушеного, оспорюваного права чи інтересу позивача.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 від 25.03.2019, у позивача ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_3 народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.18).

Рішенням Лубенського міськрайонного суду від 07.10.2022 року у справі №539/2268/22 позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання дитини задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_6 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_3 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_7 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 , аліменти на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) платника аліментів щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 22 серпня 2022 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.15-16).

Відповідно до копії договору купівлі транспортного засобу 29.09.2020 року ОСОБА_6 (продавець) в особі ОСОБА_1 , який діє на підставі доручення продавця, зобов`язався передати у власність ОСОБА_3 (покупець) транспортний засіб марки CHERY, моделі EASTAR, 2008 року випуску, колір чорний, свідоцтво про реєстрацію НОМЕР_8 , номерний знак НОМЕР_9 (а.с.13-14).

Відповідно до копії Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 15.08.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Лубенського районного нотаріального округу Полтавської області Афанасієвським Д.В., громадянин ОСОБА_12 продав ОСОБА_3 земельну ділянку площею 0,0974 га, що розташована за адресою АДРЕСА_4 , кадастровий номер :01:003:0794 (а.с.20-23).

Згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 31.01.2023 року, ОСОБА_3 на праві власності належить земельна ділянка з кадастровим номером :01:003:0794 площею 0,0974 га (а.с.19).

Інші докази, зокрема, копія акту обстеження житлово-побутових умов №388 від 01.12.2023 року, копія акту (довідка) від 24.11.2023 року, фотокартки, показання свідків, стосуються обставин проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 . Суд не надає деталізовану оцінку допустимості та належності доказів, що представлені суду, з огляду на наведений нижче висновок суду.

Статтею 74 СК України передбачено - якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Відповідно до Постанови Великої Палати верховного Суду у справі №523/14489/15-ц від 23.01.2024 року - Велика Палата Верховного Суду погоджується з тим, що особа, яка вважає себе власником майна (або його частини), може здійснити захист свого цивільного права, обґрунтувавши в позові підставу позовних вимог про поділ майна тим, що воно набуте за час спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю. Позовні вимоги про поділ майна, що належить сторонам на праві спільної сумісної власності є ефективним способом захисту прав, здатним справедливо та без занадто обтяжливих для сторін судових процедур вирішити цивільну справу. Заявлення у таких справах позовного провадження окремої вимоги про встановлення факту спільного проживання жінки та чоловіка однією сім`єю без реєстрації шлюбу не здатне забезпечити захист прав власника.

У справах позовного провадження факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, як і інші юридичні факти, належить до предмета доказування і підлягає встановленню при ухваленні судового рішення, якщо цей факт пов`язаний з будь-якими заявленими позовними вимогами. Суд зобов`язаний встановити наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК).

Велика Палата Верховного Суду також зазначає, що вимога про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу може бути вирішена в порядку окремого судового непозовного цивільного судочинства, що передбачено розділом IV ЦПК України, у випадку, якщо між сторонами не існує спору. Якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду вважає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про задоволення позовної вимоги про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справі позовного провадження про поділ майна подружжя є помилковими, у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Обґрунтування позиції суду щодо підтвердження чи спростування факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у справах позовного провадження має бути наведено у мотивувальній частині рішення. У ній, зокрема, мають бути зазначені фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини.

В резолютивній частині рішення у справах позовного провадження суд має зробити висновок про задоволення позову чи про відмову в позові повністю або частково щодо кожної з заявлених вимог. Вимоги про встановлення юридичного факту не є вимогами, які забезпечують ефективний захист прав у справах про поділ майна подружжя, а лише підставою для вирішення такої справи.

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України - при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу слід відмовити у зв`язку з тим, що позивач пред`явив в цій частині позов, обравши неефективний спосіб захисту своїх прав, оскільки заявлена позовна вимога не призведе до відновлення прав позивача, а потребуватиме нового звернення до суду з реальним відновленням порушених прав.

Щодо позовних вимог про визнання майна спільною сумісною власністю, то суд враховує правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі №523/14489/15-ц (провадження № 14-22цс20), зокрема у п.70:

«70. Велика Палата Верховного Суду вважає, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя (жінки та чоловіка, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі) встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи неспростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна».

Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що у задоволенні позовних вимог про визнання майна спільною сумісною власністю слід відмовити, оскільки такі позовні вимоги не являються ефективним способом захисту.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 2 ст.141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача.

Враховуючи викладене, те, що у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі, суд вважає, що витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.12, 13, 78-80, 206, 247, 259, 263-265, 354 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та визнання майна спільною сумісною власністю відмовити.

Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Полтавського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення суду складено 17 січня 2025 року.

Суддя Я.В.Просіна