Дата документу 15.01.2025 Справа № 335/3839/22
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/3839/22 Головуючий у 1-й інстанції: Алєксєєнко А.Б.
Провадження №22-ц/807/203/25 Суддя-доповідач: Подліянова Г.С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2025 року м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого,судді-доповідача суддів: за участю секретаря Подліянової Г.С., Гончар М.С., Кочеткової І.В., Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Барчунінова Костянтина Олександровича на ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 жовтня 2024 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Проценка Дмитра Юрійовича, стягувач: Концерн «Міські теплові мережі», -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2024 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Проценка Дмитра Юрійовича, стягувач: Концерн «Міські теплові мережі».

В обґрунтування скарги посилається на те, що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя у справі № 335/3839/22 від 01 грудня 2022 року задоволено позовні Концерну «Міські теплові мережі» до ОСОБА_1 та стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання у розмірі 28 951,28 грн, судовий збір у розмірі 2 481,00 грн.

На виконанні приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Проценко Д.Ю. знаходиться виконавче провадження НОМЕР_2 з виконання виконавчого листа №335/3839/22 виданого Орджонікідзевським районним судом міста Запоріжжя від 01.05.2023 щодо стягнення з ОСОБА_1 на користь Концерну "Міські теплові мережі" заборгованості за опалення і судового збору.

В межах виконавчого провадження приватним виконавцем накладено арешт на рахунок боржника НОМЕР_1 в Акціонерному товаристві Комерційний банк «ПриватБанк», на який останній отримує зарплатні виплати.

17 квітня 2024 року приватним виконавцем прийнято постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, яку було направлено на адресу роботодавця.

ОСОБА_1 звернувся до приватного виконавця із заявою про зняття арешту з рахунку на якому знаходяться зарплатні кошти, проте у знятті арешту приватним виконавцем було відмовлено з мотивів того, що заява не містить даних та документів, які підтверджують наявність передбачених законом підстав для зняття арешту.

Вказує, що за викладених обставин, приватний виконавець всупереч наявним в його розпорядженні документам, які беззаперечно свідчать про статус грошових коштів на рахунку НОМЕР_1 , відкритому в Акціонерному товаристві Комерційний банк «ПриватБанк» як заробітної плати, арешт з зазначених коштів не зняв, і своє бездіяльністю грубо порушив чинне законодавство та права боржника.

Посилаючись на вищенаведені обставини, ОСОБА_1 просив суд визнати неправомірною бездіяльність Приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Проценка Дмитра Юрійовича, яка полягає у відмові зняти арешт з грошових коштів на банківському рахунку НОМЕР_1 , відкритому в Акціонерному товаристві Комерційний банк «ПриватБанк», відкритому для отримання заробітної плати, і зобов`язати приватного виконавця зняти арешт з коштів, розміщених на вказаному рахунку. Стягнути судові витрати (правнича допомога) з приватного виконавця. Зобов`язати приватного виконавця надати повідомлення до суду і заявнику про виконання рішення суду в порядку статті 453 ЦПК України.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 жовтня 2024 року скаргу задоволено частково.

Зобов`язано приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Проценка Дмитра Юрійовича зняти арешт з грошових коштів, накладений постановою про арешт коштів боржника у ВП № НОМЕР_3 від 15 квітня 2024 року, які є заробітною платою ОСОБА_1 та розміщені на картковому рахунку № НОМЕР_1 , відкритому в Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_1 . В задоволені решти вимог скарги відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеною ухвалою в частині відмовлених вимог скарги щодо визнання протиправною відмову приватного виконавця зняти арешт із заробітної плати і стягненні судових витрат, представник ОСОБА_1 , адвокат Барчунінов К. О. подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у судовому рішенні, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, просить ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 жовтня 2024 року скасувати в частині відмови в задоволенні скарги про визнання протиправними дій приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Проценка Дмитра Юрійовича про відмову у знятті арешту з грошових коштів на банківському рахунку НОМЕР_1 , відкритому в Акціонерному товаристві Комерційний банк «ПриватБанк» та у відмові стягнення судових витрат на професійну правничу допомогу, та ухвалити в цій частині нове судове рішення про задоволення вимог скарги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не надав належної оцінки доказам у справі, висновки суду є неправильними, оскільки суд фактично здійснив спробу покласти на банк відповідальність за протиправну відмову приватного виконавця зняти арешт, всупереч тому, що така протиправність банку можливо було б, умовно, досліджувати на етапі накладення арешту. Приватний виконавець порушив закон наклавши арешт на грошові кошти на банківському рахунку у вигляді заробітної плати, та двічі необгрунтовано відмовивши зняти накладений арешт з банківського рахунку за заявою боржника. Суд безпідставно і без будь якого обґрунтування відмовив ОСОБА_1 у стягненні понесених ним судових витрат, пов`язаних з розглядом скарги.

Відзиву на апеляційну скаргу в порядку ст. 360 ЦПК України, до суду не надходило. Відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судове рішення переглядається в частині відмовлених вимог скарги, в частині задоволених вимог скарги судове рішення не переглядається, оскільки не є предметом апеляційного оскарження.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно з ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Судове рішення зазначеним вимогам в оскаржуваній частині відповідає .

Відмовляючи у задоволенні скарги щодо визнати неправомірною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Проценка Дмитра Юрійовича, яка полягає у відмові зняття арешту з грошових коштів на банківському рахунку НОМЕР_1 , відкритому в Акціонерному товаристві Комерційний банк «ПриватБанк» на ім`я ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. При цьому саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі їх знаходження на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України "Про виконавче провадження". Оскільки банк прийняв постану приватного виконавця про накладення арешту на рахунок боржника до виконання, не повідомив приватного виконавця, що рахунок відкритий в Акціонерному товаристві Комерційний банк «ПриватБанк» має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом, суд першої інстанції вважав, що приватний виконавець діяв у мажах та у спосіб передбачений законом, а тому суд не вбачав підстав для задоволення скарги в частині визнання неправомірною бездіяльності приватного виконавця, яка б полягала у не знятті арешту з коштів боржника на рахунку, відкритому в банківській установі. При цьому, суд також зауважив, що заявник ОСОБА_1 звертаючись до приватного виконавця із заявою про зняття арешту з коштів, що на його думку складають лише заробітну плату, не надав приватному виконавцю документів, які підтверджують статус коштів, та виключно із заробітної плати. Напроти, з наданої заявником приватному виконавцю довідки банку від 28 серпня 2024 року вбачається, що ОСОБА_1 на картку номер НОМЕР_1 , щодо рахунку якої накладено арешт в межах стягнення за виконавчим листом, отримує заробітні виплати та будь-які інші виплати (перекази). Тобто, з наданих боржником документів не вбачається, що на вищезазначеному рахунку знаходяться кошти, що складають лише заробітну плату.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується , виходячи з наступного.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права.

Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи що рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01 грудня 2022 року у справі № 335/3839/22 стягнуто з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання у розмірі 28 951,28 грн, судовий збір у розмірі 2 481,00 грн. Рішення набрало законної сили 10 березня 2023 року (т.1 а.с.91-92).

На виконання вказаного судового рішення Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя 01 травня 2023 року було видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованість за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання у розмірі 28 951,28 грн. Строк пред`явлення до виконання виконавчого листа 11 березня 2026 року. Боржник: ОСОБА_1 , стягувач Концерн «Міські теплові мережі» (т.2 а.с.55-56).

Відповідно до заяви від 10 квітня 2024 року, Концерн «Міські теплові мережі» звернулося із заявою до приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Проценко Д.Ю., в якій просило відкрити виконавче провадження за виконавчим документом №335/3839/22 (т.2 а.с.26).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Проценка Д.Ю. від 15 квітня 2024 року відкрито виконавче провадження НОМЕР_2 з примусового виконання виконавчого листа №335/3839/22 від 01 травня 2023 року виданого Орджонікідзевським районним судом м. Запоріжжя про стягнення з ОСОБА_1 на користь Концерну «Міські теплові мережі» заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та гарячого водопостачання у розмірі 28 951,28 грн (т.2 а.с.25).

Відповідно до постанови приватного виконавця від 15 квітня 2024 року, стягнуто з боржника основної винагороди в сумі 2895,13 грн, стягнення мінімальних витрат виконавчого провадження у сумі 469 грн (т.2 а.с.21, 23).

В рамках вказаного виконавчого провадження постановою приватного виконавця Проценка Д.Ю. від 17 квітня 2024 року у ВП № НОМЕР_3 звернуто стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника (т.2 а.с.16-17).

Постановою приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Проценка Д.Ю. від 15 квітня 2024 року накладено арешт на грошові кошти/електронні гроші, що містяться на відкритих рахунках/електронних гаманцях, а також на кошти/електронні гроші на рахунках/електронних гаманцях, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів, крім коштів/електронних грошей, що містяться на рахунках/електронних гаманцях, що мають спеціальний режим використання, накладання арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом (т.2 а.с.19).

Як вбачається з довідки АТ КБ «ПриватБанк» від 28 серпня 2024 року № 289P0HT0SN30JMGJ вбачається, що ОСОБА_1 має в АТ КБ «ПриватБанк» картку номер НОМЕР_1 , на яку отримує зарплатні виплати. Також на вказану карту (рахунок) може бути зарахована будь-яка виплата (переказ) (т.2 а.с.13-14).

Однією з фундаментальних засад судочинства та конституційних цінностей закріплених в Конституції України визначено обов`язковість судових рішень (пункт 9 статті 129 Конституції України).

Згідно зі статтею 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом; право на судовий захист є гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Європейський суд з прав людини вказує, що "право на суд" було б ілюзорним, якби правова система Договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов`язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, - а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який Договірні держави зобов`язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду" (HORNSBY v. GREECE, № 18357/91, § 40, ЄСПЛ, від 19 березня 1997 року).

Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі (частина перша та друга статті 2 ЦПК України).

Сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи (частина перша статті 447 ЦПК України).

У разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги (стаття 451 ЦПК України).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 грудня 2018 року у справі № 904/7326/17 (провадження № 12-197гс18) зазначено, що "право сторони виконавчого провадження на звернення зі скаргою до суду на підставі статті 339 ГПК України пов`язане з порушенням прав такої сторони під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця".

У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 квітня 2020 року в справі № 641/7824/18 (провадження № 61-10355св19) вказано, що "завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В порядку судового контролю за виконанням судових рішень такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси сторони виконавчого провадження порушені, а скаржник використовує цивільне судочинство для такого захисту. По своїй суті ініціювання справи щодо судового контролю за виконанням судових рішень не для захисту прав та інтересів є недопустимим".

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28 травня 2019 року у справі № 905/2458/16 зазначено, що "принцип обов`язковості судового рішення та визначений процесуальним законодавством обов`язок суду із здійснення судового контролю за виконанням судового рішення зобов`язує суди, здійснюючи оцінку тих чи інших обставин, враховувати чи сприяє вчинення будь-якої процесуальної дії (в тому числі судом) виконанню остаточного судового рішення чи навпаки - перешкоджає такому виконанню. При цьому, слід зауважити на тому, що виконання судового рішення є прямим обов`язком боржника (ч. 2 ст. 15 Закону України "Про виконавче провадження"). Відтак, за наявності будь-яких сумнівів з приводу правомірності чи неправомірності вчинення виконавцем певних дій, останні підлягають оцінці з точки зору їх спрямованості на забезпечення виконання остаточного судового рішення".

Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (стаття 1 Закону України "Про виконавче провадження").

Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Виконавець має право вчиняти виконавчі дії щодо звернення стягнення на доходи боржника, виявлення та звернення стягнення на кошти, що знаходяться на рахунках боржника у банках чи інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг, на електронні гроші, які зберігаються на електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах на території, на яку поширюється юрисдикція України (частина четверта статті 24 Закону України "Про виконавче провадження").

Частиною першою статті 48 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

За змістом частини другої статті 48 цього Закону стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах. Забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, кошти на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, кошти на електронних рахунках платників акцизного податку, на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 15-1 Закону України "Про електроенергетику", на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих відповідно до статті 19-1 Закону України "Про теплопостачання", на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків за інвестиційними програмами, на поточних рахунках із спеціальним режимом використання для кредитних коштів, відкритих відповідно до статті 26-1 Закону України "Про теплопостачання", статті 18-1 Закону України "Про питну воду, питне водопостачання та водовідведення", на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України "Про впорядкування питань, пов`язаних із забезпеченням ядерної безпеки", на кошти на інших рахунках боржника, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом (частина друга статті 48 Закону України "Про виконавче провадження").

Відповідно до частини третьої статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" не підлягають арешту в порядку, встановленому цим Законом, кошти, що перебувають на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом. Банк, інша фінансова установа, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у разі надходження постанови виконавця про арешт коштів, що знаходяться на таких рахунках, зобов`язані повідомити виконавця про цільове призначення рахунку та повернути постанову виконавця без виконання в частині арешту коштів, що знаходяться на таких рахунках.

Згідно зі статтею 56 Закону України "Про виконавче провадження" арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Статтею 68 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника звертається у разі відсутності в боржника коштів на рахунках у банках чи інших фінансових установах, відсутності чи недостатності майна боржника для покриття в повному обсязі належних до стягнення сум, а також у разі виконання рішень про стягнення періодичних платежів. За іншими виконавчими документами виконавець має право звернути стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника без застосування заходів примусового звернення стягнення на майно боржника - за письмовою заявою стягувача або за виконавчими документами, сума стягнення за якими не перевищує п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника виконавець виносить постанову, яка надсилається для виконання підприємству, установі, організації, фізичній особі, фізичній особі - підприємцю, які виплачують боржнику відповідно заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи.

Зазначене правило визначає ті кошти, що складають заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника як особливий об`єкт, на який може бути звернуто стягнення на виконання виконавчого документа, та обмежує таке стягнення відсутністю інших коштів та/або об`єктів для стягнення, видами боргових зобов`язань (періодичні платежі) та сумою стягнення.

З наведених норм права вбачається, що судове рішення є обов`язковим до виконання. У разі невиконання боржником рішення суду добровільно державним або приватним виконавцем здійснюється його примусове виконання. Під час вчинення виконавчих дій виконавець має право накладати арешт на кошти божника, що містяться на його рахунках у банківських установах. При цьому стаття 48 Закону України "Про виконавче провадження" встановлює невичерпний перелік рахунків, на кошти на яких накладати арешт заборонено, зазначаючи, що законом можуть бути визначені й інші кошти на рахунках боржника, звернення стягнення або накладення арешту на які заборонено.

Зняття арешту з коштів здійснюється виконавцем відповідно до статті 59 Закону України "Про виконавче провадження".

Відповідно до частини другої статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" виконавець зобов`язаний зняти арешт з коштів на рахунку боржника не пізніше наступного робочого дня з дня надходження від банку документів, які підтверджують, що на кошти, які знаходяться на рахунку, заборонено звертати стягнення згідно із цим Законом, а також у випадку, передбаченому пунктами 10, 15 частини першої статті 34 цього Закону.

Згідно з пунктом 1 частини четвертої статті 59 Закону України "Про виконавче провадження" підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом.

Так, у постанові від 19 травня 2020 року у справі № 905/361/19 (провадження № 12-28гс20) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок про те, що "судове рішення є обов`язковим до виконання. У разі невиконання боржником рішення суду добровільно державним або приватним виконавцем здійснюється його примусове виконання. Під час вчинення виконавчих дій виконавець має право накладати арешт на кошти божника, що містяться на його рахунках у банківських установах. Стаття 48 Закону України "Про виконавче провадження" встановлює невичерпний перелік рахунків, на кошти яких накладати арешт заборонено, зазначаючи, що законом можуть бути визначені й інші кошти на рахунках боржника, звернення стягнення або накладення арешту на які заборонено. Отже, виконуючи рішення суду, виконавець може накладати арешт на будь-які кошти на рахунках боржника в банківських установах, крім тих, накладення арешту на які заборонено законом. Саме банк, який виконує відповідну постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" повинен визначити статус коштів і рахунку, на якому вони знаходяться, та в разі їх знаходження на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України "Про виконавче провадження"".

Також виконавець може самостійно зняти арешт з усіх або частини коштів на рахунку боржника у банківській установі в разі отримання документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом (частина четверта статті 59 Закону України "Про виконавче провадження").

У постанові від 20 квітня 2022 року у справі № 756/8815/20 (провадження № 14?218цс21) Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, що "арешт є початковою та окремою стадією провадження щодо звернення стягнення на майно боржника і є сукупністю заходів, що передбачають як наслідок обмеження в праві розпорядження майном, на яке накладається арешт. Виконавець за відсутності відомостей про майно, повідомлених кредитором, повинен самостійно здійснити заходи для виявлення такого майна, у тому числі грошових коштів, що знаходяться на банківських рахунках, і перед накладенням арешту на майно (кошти) боржника повинен отримати відомості про наявність у боржника відповідного майна та коштів. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що державний та/або приватний виконавець перед накладанням арешту повинен з`ясувати суму та статус грошей, що знаходяться на рахунку боржника, і у постанові про накладання арешту серед інших відомостей зазначити про суму коштів, на яку накладається арешт, або зазначити, що арешт поширюється на кошти на усіх рахунках, у тому числі, що будуть відкриті після накладення арешту. Накладання арешту на суми, що перевищують суми, визначені виконавчим документом, та перевищують суми витрат виконавчого провадження, що підлягають стягненню, є незаконним. Стаття 68 Закону України "Про виконавче провадження" визначає кошти, що складають заробітну плату як особливий об`єкт, на який може бути звернуто стягнення на виконання виконавчого документа, та обмежує таке стягнення відсутністю інших коштів та/або об`єктів для стягнення, видами боргових зобов`язань (періодичні платежі) та сумою стягнення. Накладення арешту на кошти, що складають заробітну плату боржника після здійснення утримань із неї за виконавчими документами та понад встановлений законом розмір для відрахувань із заробітної плати, є надмірним тягарем для боржника та порушенням його прав на одержання винагороди за працю та достойні умови життя. Отже, не може бути накладений арешт на кошти, що складають заробітну плату боржника після фактичного здійснення утримань із неї, за виконавчими документами та на усі кошти заробітної плати боржника поза межами дозволених законом розмірів відрахувань із такої заробітної плати, а якщо такий арешт накладений, то він має бути знятий. Водночас на кошти, що знаходяться на рахунках та які не є коштами, що складають заробітну плату, таке обмеження не поширюється. Зняття арешту з коштів, що складають заробітну плату, здійснюється виконавцем на підставі поданих боржником документів, які підтверджують статус коштів, та виключно із заробітної плати, або на підставі повідомлення банку про заборону накладення арешту на такий рахунок. Отже, у випадку, коли на стадії накладення арешту на грошові кошти боржника, що знаходяться на його рахунку та є заробітною платою боржника, виконавцю не вдалося виявити правову природу (статус) цих грошових коштів як коштів, на які накладення арешту заборонено законом, то арешт на такі грошові кошти підлягає зняттю на підставі відповідного повідомлення банку або заяви боржника з наданням ним відповідних документів на підтвердження цього та/або за результатами перевірки зазначених звітів.".

Зобов`язання виконавця зняти арешт на підставі повідомлення банку не виключає зняття такого арешту на підставі повідомлення боржника та за наслідками здійснення контролю за правильністю стягнення на підставі наданих звітів про стягнення, оскільки відповідно до підпункту 1 частини четвертої статті 59 цього Закону підставами для зняття виконавцем арешту з майна боржника або його частини є отримання ним документального підтвердження, що звернення стягнення на такі кошти боржника заборонено законом.

Для боржника надання вказаних підтверджуючих документів є процесуальною можливістю відновити свої права, порушені у зв`язку із накладенням незаконного арешту, а для виконавця зняття такого арешту є здійсненням повноважень для усунення спричинених негативних наслідків. Однак це не виключає зобов`язання банку при виконанні приписів державного та/або приватного виконавця окремо від боржника повідомити виконавця про неможливість накладення арешту на грошові кошти боржника у зв`язку з забороною, встановленою законом.

Чинним законодавством України не передбачено відкриття суб`єктам господарювання рахунків зі спеціальним режимом їх використання для виплати заробітної плати. З установлених судом обставин вбачається, що рахунок боржника № НОМЕР_1 , на кошти на якому виконавцем був накладений арешт, є поточним рахунком боржника, на який він отримує зарплатні виплати. Також на вказану карту (рахунок) може бути зарахована будь-яка виплата (переказ).

Доказів того, що зазначений рахунок відноситься до рахунків зі спеціальним чи обмеженим режимом використання, накладення арешту на кошти на якому заборонено, матеріали справи не містять

Також АТ КБ «ПриватБанк», на яке нормами статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" покладений обов`язок визначати статус рахунка та можливість накладення арешту на кошти на ньому, постанову виконавця про накладення арешту на кошти боржника на рахунку № НОМЕР_1 , виконало. Отже, зазначене свідчить про те, що банк також не визнав цей рахунок та кошти на ньому такими, на які законом заборонено накладати арешт та звертати стягнення.

У справі, що переглядається, приватний виконавець не звертав стягнення за виконавчим документом на заробітну плату ОСОБА_1 , арешт був накладений на кошти, які знаходилися на його картковому рахунку в банку. У постанові державного виконавця про накладення арешту на грошові кошти наявна вказівка - "крім коштів, що містяться на рахунках, накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом".

З боку банку відсутня інформація та судом не встановлено, що грошові кошти є такими, на які накладення арешту заборонено, що також підтверджується матеріалами виконавчого провадження.

На запит приватного виконавця АТ КБ « ПриватБанк» повідомило, що арешт на рахунок № НОМЕР_1 накладено правомірно.

При цьому, звертаючись до приватного виконавця із заявою про зняття арешту з грошових коштів на вищезазначеному рахунку, ОСОБА_1 не надав належних, достатніх та беззаперечних доказів на підтвердження того, що рахунок використовується виключно для зарахування лише заробітної плати.

Суд обґрунтовано вказав, що постанова про арешт коштів боржника у виконавчому провадженні містить застереження стосовно накладення арешту на кошти ОСОБА_1 , крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом.

Суд першої інстанцій надав належну оцінку довідці АТ КБ "ПриватБанк" від 28 серпня 2024 року, відповідно до якої ОСОБА_1 на картку номер НОМЕР_1 , щодо рахунку якої накладено арешт в межах стягнення за виконавчим листом, отримує заробітні виплати та будь-які інші виплати (перекази).

Колегія суддів погоджується з тим, що саме банк, який виконує постанову виконавця про арешт коштів боржника, відповідно до частини третьої статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" повинен визначити статус коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі їх обліковування на рахунку, на кошти на які заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України "Про виконавче провадження".

У разі, якщо банк не повідомив державного ( приватного) виконавця, що рахунок, на якому знаходяться кошти боржника, є рахунком зі спеціальним режимом використання, то дії державного ( приватного) виконавця щодо накладення арешту на кошти на цьому банківському рахунку та їх подальше списання не можна вважати протиправними. Під час винесення постанови про накладення арешту коштів на рахунках боржника приватний виконавець діяв в межах своїх повноважень, оскільки не мав інформації, що відповідний рахунок, відкритий на ім`я ОСОБА_1 , призначений лише для отримання заробітної плати та/або на них зараховується виключно заробітна плата.

Аналогічні висновки викладено в постанові Верховного Суду від 14 серпня 2024 року у справі № 338/1125/23.

Крім того, незважаючи на винесення приватним виконавцем постанови про арешт коштів боржника, ОСОБА_1 міг здійснювати видаткові операції з рахунків, на кошти яких накладено арешт відповідно до абзацу 7 пункту 10-2 розділу XIII "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про виконавче провадження"..

Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частина перша та третя статті 13 ЦПК України).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може грунтуватись на припущеннях (частина перша, шоста статті 81 ЦПК України).

У справі, що переглядається суд першої інстанції зробив правильний висновок, що саме на банк, який виконує постанову про арешт коштів боржника, в силу положень частини третьої статті 52 Закону України "Про виконавче провадження" покладено визначення статусу коштів і рахунка, на якому вони знаходяться, та в разі їх обліковування на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, банк зобов`язаний повідомити виконавця про цільове призначення коштів на рахунку та повернути його постанову без виконання, що є підставою для зняття виконавцем арешту із цих коштів згідно із частиною четвертою статті 59 Закону України "Про виконавче провадження"".

Оскільки банк не надсилав повідомлення приватному виконавцю про цільове призначення коштів на рахунку, на кошти на якому заборонено накладення арешту, прийняв постанову про арешт коштів боржника до виконання, боржник не надав приватному виконавцю належних та достатніх доказів, які підтверджують статус коштів, що відповідний рахунок, відкритий на ім`я ОСОБА_1 , призначений лише для отримання заробітної плати та/або на них зараховується виключно заробітна плата, тому суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що приватний виконавець діяв в межах та спосіб передбачений законом відмовивши у задоволенні заяви ОСОБА_1 про знятті арешту з грошових коштів на банківському рахунку № НОМЕР_1 .

Отже, відповідно до вимог чинного законодавства приватний виконавець мав право вчиняти певні виконавчі дії та приймати рішення, в тому й числі накладення арешту на кошти, які знаходяться на рахунках боржника у банківських установах, та за відсутності доказів щодо визначення статусу коштів на рахунку боржника, арешт яких заборонено законом, не мав законних підстав для зняття арешту із цих коштів.

Розглядаючи спір, суд правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку згідно зі статтями 76-78, 81, 89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, внаслідок чого обґрунтовано відмовив у задоволенні скарги ОСОБА_1 про визнання неправомірною бездіяльність приватного виконавця виконавчого округу Запорізької області Проценка Д.Ю. у відмові зняття арешту з грошових коштів на банківському рахунку № НОМЕР_1 , відкритому АТ КБ « ПриватБанк», оскільки останній не допустив порушень, на які вказує заявник.

У зв`язку із цим ухвала суду першої інстанції в оскарженій частині є законною та обгрунтовано, тому підстав для її скасування колегія суддів не вбачає. Доводи апеляційної скарги не дають підстави для висновку, що ухвала суду першої інстанції в оскарженій частині прийнята без додержання норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до положень статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розгляду справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, в тому й числі, на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки скарга ОСОБА_1 хоча судом першої інстанції і задоволена частково, проте не з тих мотивів, які заявляв заявник у скарзі, тому є правильними висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для стягнення з приватного виконавця Проценка Д.Ю. на користь ОСОБА_1 судових витрат, в тому числі й витрат понесених ним на професійну правничу допомогу адвоката, оскільки колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що приватний виконавець діяв у межах та у спосіб передбачений законом.

Враховуючи, що апеляційна скарга ОСОБА_1 залишена апеляційним судом без задоволення, а судове рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині залишено без змін, тому підстав для розподілу судових витрат, понесених ОСОБА_1 у суді апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст. ст. 367,368, 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , представника, адвоката Барчунінова Костянтина Олександровича - залишити без задоволення.

Ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 25 жовтня 2024 року в оскаржуваній частині - залишити без змін.

В іншій частині ухвала не оскаржувалася та не переглядалася.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Повна постанова складена 16 січня 2025 року.

Головуючий, суддя СуддяСуддя
Подліянова Г.С.Гончар М.С.Кочеткова І.В.