Справа № 134/2031/24
У Х В А Л А

08 січня 2025 року с-ще Крижопіль

Крижопільський районний суд Вінницької області

в складі: головуючої судді Кантонистої О.О.

за участю: секретаря судового засідання Томашенко О.М.

представника позивачки адвоката Глушкової Т.І.

представника відповідача адвоката Лукавського І.А.

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Крижопіль цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої непрацездатної дитини,

встановив:

У провадженні Крижопільського районного суду перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої непрацездатної дитини.

В судовому засіданні представник відповідача адвокат Лукавський І.А. заявив клопотання про залишення позову без розгляду, оскільки він поданий неналежною особою. Вважає, що в даному випадку дочка сторін ОСОБА_3 , яка вже є повнолітньою, мала б самостійно звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів на її утримання, оскільки вона набула повної цивільної дієздатності, а її мати ОСОБА_1 втратила статус законного представника та може діяти в якості представника на підставі довіреності. Враховуючи, що в матеріалах справи така довіреність відсутня, ОСОБА_1 не має цивільної процесуальної дієздатності для звернення від імені дочки до суду з позовом про стягнення аліментів на її утримання. Будь-яких підстав для звернення до суду матері в інтересах повнолітньої дитини, крім випадку продовження дочкою, сином навчання в порядку ст. 199 СК України, діюче законодавство України не передбачає.

Представник позивачки адвокат Глушкова Т.І. заперечила проти залишення позову без розгляду за наведених представником відповідача обставин, вказавши, що хоча статтею 198 СК України, на відміну від статті 199 СК України, не визначено, хто має право подати позов про стягнення аліментів на утримання повнолітньої непрацездатної дитини, стала судова практика виходить з положень статті 10 СК України про аналогію закону та вважає, що таке право належить також тому з батьків, на утриманні якого вона перебуває, тому подання позову матір`ю непрацездатної дочки є втіленням застосування знаряддя захисту особою, чиїх прав та інтересів стосується цей спір.

Заслухавши представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 1 ст. 198 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати.

Стягнення аліментів на утримання повнолітніх непрацездатних дочки, сина є способом захисту їх інтересів, забезпечення одержання ними коштів, необхідних для їх життєдіяльності.

Як вбачається із роз`яснень, що викладені в пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а у випадках, передбачених статтями 198, 199 цього Кодексу, і своїх повнолітніх дочку, сина.

Як слідує із змісту позовної заяви, ІНФОРМАЦІЯ_1 у позивачки ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 народилася дочка ОСОБА_3 , яка є особою з інвалідністю підгрупи «А» з дитинства та потребує стороннього догляду. Дочка проживає разом з позивачкою та перебуває на її утриманні. Відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання дочки не надає, з нього стягувалися аліменти в судовому порядку на її утримання до досягнення нею повноліття. В зв`язку з цим позивачка просить суд стягнути з відповідача на свою користь аліменти на утримання дочки ОСОБА_3 в розмірі 1/4 частини усіх видів доходів, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму, встановленого для особи, яка втратила працездатність.

В обґрунтування клопотання про залишення позовної заяви без розгляду представник відповідача посилається на те, що матеріали справи не містять доказів, що позивачка ОСОБА_1 є представником дочки ОСОБА_3 , яка на дату подання цього позову до суду є повнолітньою та дієздатною, у зв`язку із чим позивачка не уповноважена на подання позову від імені ОСОБА_3 .

З такими доводами суд не погоджується.

Згідно п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо: позов подано особою, яка не має цивільної процесуальної дієздатності; позовну заяву від імені заінтересованої особи подано особою, яка не має повноважень на ведення справи.

Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.

Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства (ч. 9 ст. 8 СК України).

За змістом ст. 10 СК України, якщо певні сімейні відносини не врегульовані цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін, до них застосовуються норми цього Кодексу, які регулюють подібні відносини (аналогія закону). Якщо до регулювання сімейних відносин неможливо застосувати аналогію закону, вони регулюються відповідно до загальних засад сімейного законодавства (аналогія права).

Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 через представника адвоката Глушкову Т.І. звернулася до суду із позовом про стягнення з ОСОБА_2 на свою користь аліментів на утримання повнолітньої непрацездатної дочки сторін, яка проживає разом із нею та перебуває на її утриманні.

Оскільки положеннями ст. 198 СК України не визначено коло осіб, хто має право на звернення до суду з позовом про стягнення з батька/матері повнолітньої непрацездатної дитини матеріальної допомоги на утримання повнолітніх непрацездатних дітей, тому до спірних відносин за аналогією закону слід застосувати положення ч. 3 ст. 199 СК України, згідно з якою право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання, адже стаття 198 та стаття 199 СК України містяться в главі 16 СК України, яка регулює обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина та його виконання.

Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Частиною 1 статті 6 та статтею 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального судочинства. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Вирішуючи питання стосовно застосування частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд бере до уваги, що в рішенні Європейського суду з прав людини по справі «Чуйкіна проти України» від 13 січня 2011 року (остаточне 13 квітня 2011 року) за заявою № 28924/04 у параграфі 50 зазначено наступне «… суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює «право на суд», в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів (див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі «Голдер проти Сполученого Королівства» (Golder v. the United Kingdom), пп. 28-36, Series A № 18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє усіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції - гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі - провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені (див. рішення у справах «Мултіплекс проти Хорватії» (Multiplex v. Croatia), заява № 58112/00, п. 45, від 10 липня 2003 року, та «Кутіч проти Хорватії» (Kutic v. Croatia), заява № 48778/99, п. 25, ECHR 2002-II).

Враховуючи вищевикладене, клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 10, 260 ЦПК України, суд -

постановив:

У задоволенні усного клопотання представника відповідача адвоката Лукавського І.А. про залишення без розгляду позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення аліментів на утримання повнолітньої непрацездатної дитини відмовити.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення та оскарженню не підлягає. Заперечення на неї може бути включене до апеляційної скарги на рішення суду.

Повний текст ухвали складено 13 січня 2025 року.

Суддя