Справа № 308/6113/24
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 січня 2025 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючого судді Шепетко І.О.,

за участі секретаря судових засідань Петришина Н.А.,

представника відповідача 2 ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду об`єднану цивільну справу в порядку загального позовного провадження за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання грошових коштів спільною сумісною власністю подружжя, виділення у власність та стягнення грошових коштів та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики,-

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду із вищевказаною позовною заявою, в якій просив:

- визнати грошові кошти у розмірі 100 000,00 доларів США, що є предметом договору позики, укладеного 19.08.2020 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дроботя А.В., спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 ;

- виділити у власність ОСОБА_2 4/5 частини грошових коштів, що є предметом договору позики, укладеного 19.08.2020 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дроботя А.В., у сумі 80000,00 доларів США, стягнувши їх з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 .

Позовні вимоги мотивував тим, що 06.09.2007 між позивачем та ОСОБА_3 був укладений шлюб, який був зареєстрований 06.09.2007 відділом реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міського управління юстиції у Закарпатській області за актовим записом №530. У шлюбі народився син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 03.10.2023 шлюб між подружжям розірвано.

Зазначив, що в серпні 2020 мати позивача надала у користування останньому, без документального оформлення, кошти в сумі 100 000,00 доларів США, які в подальшому позивач надав своїй дружині ОСОБА_3 для передачі їх у позику гр. ОСОБА_4 .

19.08.2020 дружина позивача ОСОБА_3 надала в позику ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 100 000,00 дол. США строком до 19.08.2020, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дроботя А.В. та зареєстровано в реєстрі за №223.

При цьому зазначає, що для укладення вказаного договору позики позивачем була надана письмова згода на його підписання ОСОБА_3 , в якій вказано, що грошові кошти, які є предметом вищевказаного договору позики, належать позивачу та ОСОБА_3 на праві спільної власності та набуті ними під час знаходження в зареєстрованому шлюбі. така згода оформлена заявою, яка 19.08.2020 також посвідчена приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дроботя А.В. та зареєстровано в реєстрі за №222.

Згідно з умовами зазначеного договору позики від 19.08.2020 ОСОБА_4 зобов`язався повернути позивачеві кошти до 19.08.2021. однак за спільною згодою в усному порядку, строк повернення коштів неодноразово продовжувався. Наразі кошти не повернуті.

Зазначає, що на початку листопада позивач звернувся до ОСОБА_4 з вимогою про повернення коштів на виконання вищевказаного договору позики, однак відповідачем 2 було відмовлено в поверненні коштів, оскільки позивач не є стороною такого договору позики, а шлюб між позивачем та позикодавцем розірвано.

Вважає, що оскільки договір позики укладений ОСОБА_3 під час перебування у шлюбі, то грошові кошти в сумі 100 000,00 дол. США за таким договором позики є об`єктом права спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 .

Проте зазначає, що відповідачка 1 таке право спільної сумісної власності на вказані грошові кошти за позивачем не визнає.

Також вважає за необхідне відступити від засади рівності часток подружжя, оскільки зазначає, що фактично матеріальним забезпеченням та утриманням сім`ї повністю займався виключно позивач. Також звернув увагу, що кошти, які були передані в позику, отримані були саме позивачем від його матері ОСОБА_6 , яка позичила їх ІНФОРМАЦІЯ_2 у гр. ОСОБА_7 , про що між ними був укладений нотаріально посвідчений договір позики від 03.10.2006. Матір грошові кошти надала позивачу у користування без документального оформлення, зважаючи на близькі родинні стосунки.

З урахуванням зазначених обставин вважає, що в рамках поділу грошових коштів, що є предметом вищенаведеного договору позики та об`єктом спільної з відповідачкою сумісної власності, слід виділити 4/5 їх частини, що складає 80 000,00 дол. США, а ОСОБА_3 1/5 частини, що складає 20 000,00 дол.США. та стягнути кошти в сумі 80 000,00 дол. США з відповідача 2 ОСОБА_4 на користь позивача.

Ухвалою суду від 16.04.2024 відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання та надано відповідачам строк для подання відзиву.

18.04.2024 на адресу суду від відповідачки 1 ОСОБА_3 , надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідачка 1 просила у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. В обґрунтування відзиву зазначила, що 12.05.2019 батько відповідачки 1 ОСОБА_8 , який мав власні заощадження, передав відповідачці 1 в дар грошові кошти в розмірі 2 634 000,00 грн., що на момент підписання договору становило 100 000,00 дол. США для ведення підприємницької діяльності.

В подальшому зазначені кошти відповідачкою 1 були передані в позику відповідачу 2 ОСОБА_4 згідно з укладеним договором позики від 19.08.2020. Оскільки вказані кошти ОСОБА_4 не були повернуті ОСОБА_9 у визначений договором строк, 27.05.2024 відповідачкою 2 подано до Ужгородського міськрайонного суду позовну заяву до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

Заперечила щодо факту передачі позивачу його матір`ю ОСОБА_6 у серпні 2020 грошових коштів у сумі 100 000,00 дол. США для подальшого оформлення договору позики від 19.08.2020 з ОСОБА_4 , оскільки вважає, що надані позивачем документи не є належними та достатніми доказами того, що між ОСОБА_2 та його матір`ю, через 14 років після отримання останньою позики, було укладено усний договір на суму 100 000,00 дол. США, а також не надано доказів передачі саме цих коштів відповідачці 1 ОСОБА_3 для укладення договору позики від 19.08.2020.

Також зазначила, що є необґрунтованими, нічим не підтвердженими та такими, що не відповідають дійсності доводи ОСОБА_2 про необхідність відступлення від засади рівності часток подружжя з підстав того, що відповідачка не дбала про матеріальне забезпечення їх сім`ї.

Зокрема вказала, що з 2012 по 2016 рік працювала адвокатом (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю зупинене на підставі заяви від 20.07.2016). Адвокатська діяльність була зупинена у зв`язку з необхідністю ведення домашнього господарства і догляду за дітьми у період, коли чоловік ОСОБА_2 працював, а відповідно і проживав, у м. Полтава.

В подальшому у період з 11.06.2019 по 12.09.2022 відповідачка здійснювала діяльність у сфері права та була платником податку Єдиного соціального внеску.

Підсумовуючи, вказала, що не заперечує той факт, що під час укладення спірного договору позики між нею та ОСОБА_4 , перебувала у шлюбі із ОСОБА_2 , проте вважає, що кошти за спірним договором не можуть бути визнані спільною сумісною власністю подружжя, а тим більше немає підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя на користь ОСОБА_2 , а відтак просила у задоволені позову відмовити у повному обсязі.

24.06.2024 через канцелярію суду надійшло клопотання від відповідача 2 ОСОБА_4 про об`єднання в одне провадження цивільну справу №308/6113/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання коштів за договором позики спільною сумісною власністю, виділення коштів у власність та стягнення коштів та цивільну справу № 308/12942/18 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики.

В обґрунтування заявленого посилається на те, що в провадженні Ужгородського міськрайонного суду (головуючий суддя Іванов А.П.) перебуває цивільна справа №308/9097/24 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення з нього на користь ОСОБА_3 грошових коштів за тим самим договором позики від 19.08.2020, що укладений між ним та ОСОБА_3 , та є предметом позову у даній справі, яка перебуває в провадженні судді Шепетко І.О.

17.07.2024 судом об`єднано в одне провадження справу № 308/6113/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання грошових коштів спільною сумісною власністю подружжя, виділення у власність та стягнення грошових коштів зі справою № 308/9097/24 за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, та визначено єдиний номер справи № 308/6113/24.

Позивачка (відповідачка за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання грошових коштів спільною сумісною власністю подружжя, виділення у власність та стягнення грошових коштів) ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_4 , в якому просила стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошові кошти за договором позики від 19.08.2020 у сумі 100 000,00 доларів США та три процента річних від простроченої суми за період 20.08.2021 по 27.05.2024 у розмірі 8 314,48 доларів США. Також просила вжити заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно відповідача.

В обґрунтування позову зазначила, що отримані від батька ОСОБА_8 кошти в сумі 2 634 000,00 грн. за договором дарування від 12.05.2019, що на день підписання договору становило 100 000,00 дол. США, передала ОСОБА_4 відповідно до договору позики від 19.08.2020.

Згідно з умовами договору позики від 19.08.2020 ОСОБА_4 зобов`язався повернути зазначену суму до 19.08.2021 без нарахування відсотків. Повернення боргу мало бути здійснено на території України.

Зазначила, що 23.11.2023 позивачкою (відповідачкою за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання грошових коштів спільною сумісною власністю подружжя, виділення у власність та стягнення грошових коштів) була надіслана письмова вимога до ОСОБА_4 про повернення суми позики за договором з урахуванням 3% річних від простроченої суми. Також у вказаній вимозі було попереджено останнього про необхідність сплати суми боргу протягом 30 днів із моменту отримання даної вимоги. Вказана вимога була отримана ОСОБА_4 17.12.2023 та залишена ним без виконання.

Крім цього, 27.11.2024 було складено нотаріально засвідчену заяву (вимогу про повернення коштів) до ОСОБА_4 , засвідчену приватним нотаріусом Деяк К.К. Однак вжиті заходи досудового врегулювання спору результатів не дали.

Враховуючи невиконання ОСОБА_4 взятих на себе зобов`язань за договором позики від 19.08.2020, а також те, що кошти в сумі 100 000,00 дол. США, які є предметом спірного договору позики, є виключно її приватною власністю, просила стягнути з відповідача ОСОБА_4 кошти в сумі 100 000,00 дол. США та 3% річних від простроченої суми за період 20.08.2021 по 27.05.2024 у розмірі 8 314,48 доларів США.

18.06.2024 ухвалою Ужгородського міськрайонного суду у справі № 308/9097/24 було вжито заходи забезпечення позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 , шляхом накладення арешту на належне йому нерухоме майно.

26.08.2024 ухвалою суду змінено заходи забезпечення позову в об`єднаній цивільній справі № 308/6113/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання грошових коштів спільною сумісною власністю подружжя, виділення у власність та стягнення грошових коштів та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, вжиті ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 18.06.2024 в справі №308/9097/24.

30.09.2024 відповідачкою ОСОБА_3 (позивачем за позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики) подано заяву про відвід головуючого судді Шепетко І.О.

Ухвалою суду від 02.10.2024 у задоволенні заяви ОСОБА_3 про відвід головуючого судді Шепетко Ірини Михайлівни від розгляду об`єднаної цивільної справи за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання грошових коштів спільною сумісною власністю подружжя, виділення у власність та стягнення грошових коштів та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики відмовлено.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 27.11.2024 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті.

У судове засідання після оголошення перерви позивач ОСОБА_2 та його представник не з`явилися, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без їх участі, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання грошових коштів спільною сумісною власністю подружжя, виділення у власність та стягнення грошових коштів підтримала в повному обсязі, просила його задовольнити, у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики просила відмовити. У судовому засіданні 26.12.2024 представник позивача підтрамав позовні вимоги з підстав викладених у позові.

Відповідачка 1 ОСОБА_3 (позивачка за позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики) та представник відповідача в судове засідання після оголошення перерви не з`явилися, представник відповідача подала заяву про розгляд справи без їх участі, у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання грошових коштів спільною сумісною власністю подружжя, виділення у власність та стягнення грошових коштів просила відмовити. Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики просила задовольнити. У судовому звсіданні 26.12.2024 представник відповідачки ОСОБА_3 (позивачка за позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики) заперечувала проти позовних вимог ОСОБА_2 з підстав зазначених у відзові, а позовні вимоги ОСОБА_3 підтримала з підстав зазначених в позові.

Відповідач 2 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання грошових коштів спільною сумісною власністю подружжя, виділення у власність та стягнення грошових коштів (відповідач за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики) ОСОБА_4 в судове засідання не з`явився, про дату часу та місце судового засідання повідомлений своєчасно та належним чином.

Представник відповідача ОСОБА_4 адвокат Рутковський С.В. в судовому засіданні просив розглянути об`єднану справу та винести рішення за наявними у матеріалах справи документами.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 03.10.2023 у справі № 308/12663/23 розірвано шлюб, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 , зареєстрований 06.09.2007 відділом реєстрації актів цивільного стану Ужгородського міського управління юстиції у Закарпатській області, про що було зроблено відповідний актовий запис № 530.

19.08.2020 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 укладено договір позики (надалі Договір позики), посвідчений приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дроботя А.В., який зареєстрований в реєстрі за №223.

Згідно вказаного договору позики, ОСОБА_4 позичив у ОСОБА_3 гроші в сумі 100 000,00 дол. США, що станом на 19.08.2020 за курсом НБУ є еквівалентом суми 2 715 000,00 грн. Зазначену вище суму ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 до підписання цього договору.

Відповідно до п. 3 Договору позики отриману суму ОСОБА_4 зобов`язувався повернути до 19.08.2021 без нарахування відсотків. Повернення боргу мало бути здійснено на території України.

Пунктом 6 Договору позики передбачено, що якщо борг не буде повернутий позичальником до визначеного цією угодою строку, позикодавець має право пред`явити договір до стягнення в порядку і строки, передбачені чинним законодавством України.

Також в матеріалах справи міститься заява ОСОБА_2 від 19.08.2020, посвідчена приватним нотаріусом Дроботя А.В. та зареєстрована в реєстрі за №222, за якою ОСОБА_2 надав свою згоду на підписання договору позики його дружиною, ОСОБА_3 , на умовах, їй відомих.

В абзаці 2 означеної заяви вказується, що грошові кошти належать подружжю на праві спільної власності та набуті ними під час знаходження в зареєстрованому шлюбі.

Абзацом 3 заяви засвідчено, що ОСОБА_2 претензій щодо цієї заяви не має та в подальшому не матиме.

Відповідно до ст.ст. 317, 319, 321 ЦК України право власності є непорушним, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно з ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з ч.2 цієї статті, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч.1 ст.61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

Згідно з ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Частиною першою статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є:

1) майно, набуте нею, ним до шлюбу;

2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування;

3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто;

4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду";

5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України.

За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.

Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18).

Відповідно до ч.3 та ч.4 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

За положеннями ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ст. 71 СК України).

Отже, поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Тлумачення вказаних норм свідчить, що поділ майна подружжя здійснюється таким чином: по-перше, визначається розмір часток дружини та чоловіка в праві спільної власності на майно (стаття 70 СК України); по-друге, здійснюється поділ майна в натурі відповідно до визначених часток (стаття 71 СК України). При цьому не виключається звернення одного із подружжя, при наявності спору, з позовом про визнання права на частку в праві спільної власності без вимог щодо поділу майна в натурі. Такий висновок зроблено, зокрема, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 червня 2021 року в справі № 640/19644/15.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 грудня 2018 року у справі № 456/828/17 (провадження № 61-252св17) зроблено наступні висновки: статтею 70 СК України передбачено два випадки, коли суд має право відступити від начал рівності часток подружжя у праві спільної власності. По-перше, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя у спільній сумісній власності подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. По-друге, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Обов`язок, передбачений статтями 10, 60 ЦПК України 2004 року, щодо доведення обставин, які б вказували на наявність підстав, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, у такому випадку покладається на особу, яка ініціює питання про збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша, третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Сторонами не оспорюється той факт, що кошти у розмірі 100 000,00 дол. США, які були передані ОСОБА_3 у позику ОСОБА_4 згідно договору позики від 19.08.2020, були передані під час перебування ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 .

Також судом досліджувалась нотаріально посвідчена заява ОСОБА_2 від 19.08.2020, згідно з якою останній надав свою згоду на підписання договору позики його дружиною, ОСОБА_3 , та вказується, що грошові кошти належать подружжю на праві спільної власності та набуті ними під час знаходження в зареєстрованому шлюбі.

Позивач ОСОБА_2 , посилаючись на наявність підстав для відступу від рівності часток колишнього подружжя у спільній сумісній власності покликається на те, що кошти у сумі 100 000,00 дол. США, які були предметом Договору позики від 19.08.2020, є його особистою власністю і були отримані ним від матері, ОСОБА_6 , у серпні 2020. Проте на підтвердження вказаного надав суду лише копію договору позики від 03.10.2006, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 , за яким ОСОБА_7 передав у власність ОСОБА_6 грошові кошти у сумі 502 000,00 грн., що на день передачі грошей відповідала еквіваленту 100 000,00 дол. США. Щодо факту передачі особисто йому коштів матір`ю зазначив, що кошти передавались у користування без документального оформлення, зважаючи на близькі родинні стосунки між матір`ю та сином.

Відповідно до статті 1047 Цивільного кодексу України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст. 1047 ЦК України).

Суд констатує, що ОСОБА_2 не надано належних і допустимих доказів, які б підтверджували отримання коштів від матері та передачі саме цих коштів ОСОБА_3 для укладення нею Договору позики від 19.08.2020.

Відповідачка ОСОБА_3 (позивачка за позовом до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики) заперечувала щодо належності грошових коштів, які були предметом Договору позики від 19.08.2020, на праві спільної сумісної власності подружжю. Зазначала, що спірні кошти є її особистою приватною власністю і були подаровані їй її батьком, ОСОБА_8 на підставі договору дарування від 12.05.2019.

На підтвердження вказаного ОСОБА_3 надала до суду копію договору дарування грошових коштів від 12.05.2019, укладеного у простій письмовій формі, між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 .

Відповідно до п. 1 договору дарування ОСОБА_8 подарував доньці ОСОБА_3 грошові кошти для ведення підприємницької діяльності, укладення депозитних та інших договорів у розмірі 2 634 000,00 грн., що станом на 12.05.2019 становить 100 000,00 дол. США.

Також додано копію нотаріально посвідченої заяви ОСОБА_8 від 20.05.2024, в якій останній підтверджує передачу 12.05.2019 своїй доньці у дар грошових коштів у розмірі 2 634 000,00 грн., що станом на 12.05.2019 становило 100 000,00 дол. США.

Відповідно до ч. 5 ст. 719 Цивільного кодексу України договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже суд констатує, що надані ОСОБА_3 документи на підтвердження приналежності спірних грошових коштів їй на праві особистої приватної власності, не є належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 77-78 ЦПК України, оскільки форма укладеного договору дарування не відповідає вимогам ст. 719 Цивільного кодексу України, а також ОСОБА_3 не надано інших належних доказів на підтвердження того, що грошові кошти, які були предметом Договору позики від 19.08.2020, є її особистою приватною власністю.

Згідно з ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

На підставі досліджених доказів суд прийшов до переконання, що спірні грошові кошти набуті сторонами в період шлюбу, та про відсутність правових підстав для відступу від рівності часток подружжя, тому, в порядку поділу спільного майна, слід визнати за кожною стороною по 1/2 частці грошових коштів.

Інші доводи та докази, що надані сторонами по справі, не приймаються судом до уваги, оскільки є необґрунтованими, недоведеними, такими, що не стосуються предмету спору та не мають доказового значення по справі.

Набуваючи вказаного висновку, суд виходить з того, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у судовому засіданні не наведено належних та достатніх доказів для спростування презумпції спільної сумісної власності майна у вигляді грошових коштів, а тому, позовні вимоги ОСОБА_2 в частині визнання грошових коштів у розмірі 100 000,00 доларів США, що є предметом договору позики, укладеного 19.08.2020 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та виділення йому у власність частини цих коштів визнаються судом доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Разом з тим, вимогу ОСОБА_2 про виділення йому у власність 4/5 частини грошових коштів слід задовольнити частково і визнати у порядку поділу спільної сумісної власності подружжя за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини грошових коштів, що є предметом договору позики, укладеного 19.08.2020 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дроботя А.В. та зареєстрованим в реєстрі за №223, у розмірі 50 000,00 доларів США.

Щодо вимоги ОСОБА_2 про стягнення з ОСОБА_4 грошових коштів, які є предметом Договору позики від 19.08.2020, у розмірі 80 000,00 дол. США, а також позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення з ОСОБА_4 грошових коштів за тим же Договором позики від 19.08.2020 у розмірі 100 000,00 дол. США та три процента річних від простроченої суми за період 20.08.2021 по 27.05.2024 у розмірі 8 314,48 доларів США суд зазначає наступне.

Як встановлено судом і сторонами в об`єднаній цивільній справі не оспорюється, грошові кошти, які були предметом Договору позики від 19.08.2020, позичальником на момент розгляду справи у суді не повернуті.

У судовому засіданні, яке відбулось 26.12.2024, представник відповідача ОСОБА_4 адвокат Руткоський С.В. зазначив, що його довіритель не заперечує щодо повернення боргу, проте йому необхідна правова визначеність, кому саме повертати кошти, оскільки наразі існує спір про поділ спільного майна між колишнім подружжям, який безпосередньо впливає на виконання зобов`язання. Також зазначив, що після прийняття рішення його довіритель в повній мірі виконає покладені на нього зобов`язання щодо повернення боргу.

На підставі ст.ст. 525,526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 2 вищевказаної статті передбачено, що позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_3 24.11.2023 надсилалась ОСОБА_4 вимога про повернення позики та 3% річних від простроченої суми заборгованості протягом 30 днів з моменту отримання такої вимоги. Згідно з відміткою про отримання, ОСОБА_4 отримав таку вимогу 24.11.2023.

Також в матеріалах справи міститься копія заяви (вимоги про повернення коштів) ОСОБА_3 , яка посвідчена приватним нотаріусом Деяк К.К., від 27.11.2023 та зареєстрована в реєстрі за №1767, згідно з якою ОСОБА_3 просила ОСОБА_4 повернути суму боргу, яка складається із суми боргу за Договором позики від 19.08.2020 у розмірі 100 000,00 дол.США та 3% річних від простроченої суми заборгованості за період із 20.08.2021 по 23.02.2022 у розмірі 1 545,21 дол.США протягом 30 днів з моменту отримання даної вимоги.

Беручи до уваги факт, що відповідачем ОСОБА_4 в об`єднаній цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання грошових коштів спільною сумісною власністю подружжя, виділення у власність та стягнення грошових коштів та за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики, позовні вимоги в частині стягнення з нього боргу не заперечуються, а також враховуючи, що судом визнані спірні грошові кошти спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та визнано в порядку поділу майна за кожною стороною по 1/2 частці грошових коштів, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовної вимоги ОСОБА_2 щодо стягнення на його користь з ОСОБА_4 суми боргу за Договором позики від 19.08.2020 в розмірі 50 000,00 дол.США, а також про часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3 щодо стягнення на її користь з ОСОБА_4 суми боргу за Договором позики від 19.08.2020 в розмірі 50 000,00 дол.США.

Щодо вимоги ОСОБА_9 про стягнення з ОСОБА_4 трьох процентів річних від простроченої суми за період 20.08.2021 по 27.05.2024 у розмірі 8 314,48 доларів США суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до п. 3 Договору позики отриману суму ОСОБА_4 зобов`язувався повернути до 19.08.2021 без нарахування відсотків. Проте у визначений строк кошти повернуті не були.

ОСОБА_9 нараховані штрафні санкції на суму заборгованості у 100 000,00 дол.США за період з 20.08.2021 по 31.12.2023 (кількість днів 864 дні) у розмірі 7 101,37 дол.США та за період з 01.01.2024 по 27.05.2024 (кількість днів 148 днів) у розмірі 1 213,11 дол.США, загальна сума штрафних санкцій 8 314,48 дол.США.

Розрахунок 3% річних проводився за формулою:

Сума 3 % річних = сума боргу*3*кількість днів прострочення/365/100.

Оскільки ОСОБА_4 взятих на себе зобов`язань за Договором позики від 19.08.2020 належними чином не виконував, грошові кошти у встановлений строк не повернув, та враховуючи часткове задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про стягнення боргу у розмірі 50 000,00 дол.США, суд, самостійно здійснивши перерахунок, доходить висновку, що сума, яка підлягає стягненню з відповідача ОСОБА_4 трьох процентів річних на користь ОСОБА_9 становить 4 157,24 доларів США, а відтак позов у цій частині підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були заявлені в розмірі 80 000,00 дол.США., задоволено вимоги в розмірі 50 000,00 дол.США, що складає 62,5 %, а тому з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню витрати за сплачений судовий збір в розмірі по 4 778,59 грн. з кожного.

Враховуючи, що позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 були заявлені в розмірі 108 314,48 дол.США., задоволено вимоги в розмірі 54 157,24 дол.США, що складає 50%, а тому з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 підлягає стягненню витрати за сплачений судовий збір в розмірі 7 645,74 грн.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.10-13, 19, 76-82, 141, 259, 264, 265, 354 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання грошових коштів спільною сумісною власністю подружжя, виділення у власність та стягнення грошових коштів задовольнити частково.

Визнати грошові кошти у розмірі 100 000,00 доларів США, що є предметом договору позики, укладеного 19.08.2020 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дроботя А.В. та зареєстрованим в реєстрі за №223, спільною сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .

У порядку поділу спільної сумісної власності подружжя визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частини грошових коштів, що є предметом договору позики, укладеного 19.08.2020 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дроботя А.В. та зареєстрованим в реєстрі за №223 у розмірі 50 000,00 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) кошти за договором позики від 19.08.2020, укладеним 19.08.2020 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та посвідчено приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дроботя А.В. та зареєстрованим в реєстрі за №223, у розмірі 50 000,00 доларів США.

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення боргу за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 (місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_3 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , місце проживання: АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 ) грошові кошти за договором позики від 19.08.2020, укладеним 19.08.2020 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та посвідченим приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу Дроботя А.В. та зареєстрованим в реєстрі за №223, у розмірі 50 000,00 доларів США та 3% річних від простроченої суми, що за період із 20.08.2021 по 27.05.2024 становить 4 157,24 доларів США.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі по 4 778,59 грн. (чотири тисячі сімсот сімдесят вісім гривень 59 копійок) з кожного.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір в розмірі 7 645,74 грн. (сім тисяч шістсот сорок п`ять гривень 74 копійки).

Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26.08.2024, продовжують діяти протягом дев`яносто днів з дня набранням рішенням суду законної сили, або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Закарпатського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Повний текст рішення складено 13.01.2025.

Суддя І.О. Шепетко