ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2025 року м.Суми

Справа №577/4800/21

Номер провадження 22-ц/816/235/25

Сумський апеляційний суд у складі колегії суддів:

головуючого - Криворотенка В. І. (суддя-доповідач),

суддів - Собини О. І. , Рунова В. Ю.

за участю секретаря судового засідання - Чуприни В.І.,

сторони:

позивач - Акціонерне товариство комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,

відповідач - ОСОБА_1 ,

третя особа - ОСОБА_2 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в приміщенні Сумського апеляційного суду у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК»

на рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 16 квітня 2024 року, в складі судді Буток Т.А., ухвалене у м.Конотоп,

в с т а н о в и в:

23 вересня 2021 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання.

Позовні вимоги мотивовані тим, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 16.03.2007 року уклали кредитний договір № НАН2GК16150022 згідно з яким АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов`язався надати ОСОБА_2 кредит у розмірі 47373,26 доларів США на термін до 15.03.2027 року, а останній зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. В забезпечення виконання зобов`язання за вищезазначеним договором, 16.03.2007 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та поручителем ОСОБА_1 було укладено договір поруки. ОСОБА_2 свої зобов`язання за кредитним договором не виконував, не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки. Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26.12.2013 року стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № HAH2GK16150022 від 16.03.2007 року в розмірі 261586,62 грн. Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ТОВ «Українське Фінансове Агентство «Верус», в особі філії товариства з обмеженою відповідальністю «Українське Фінансове Агентство «Верус» у Комінтернівському районі м. Харкова на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» 200 грн заборгованості за кредитним договором № HAH2GK16150022 від 16.03.2007 року.

Уточнивши позовні вимоги, посилаючись на те, що зазначене рішення залишається невиконаним, прострочена сума заборгованості становить 24089,01 доларів США, банк просив відповідно до положень ч.2 ст. 625 ЦК України стягнути з поручителя ОСОБА_1 3 % річних від простроченої суми за період з 09.10.2013 року по 15.06.2021 року у розмірі 5553,67 доларів США, що за курсом 36,5686 відповідно до службового розпорядження НБУ від 15.02.2023 року складає 203089,94 грн.

Рішенням Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 16 квітня 2024 року в задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про стягнення 3% річних відмовлено.

В апеляційній скарзі АТ КБ «ПРИВАТБАНК», посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати та прийняти нову постанову про задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 3% річних в межах строку позовної давності в сумі 1448,38 дол. США.

Апеляційна скарга мотивована тим, що закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою. Вважає, що місцевим судом не було враховано висновки Верховного Суду, зроблені щодо застосування норм права у спірних правовідносинах.

Відзиву на апеляційну скаргу до апеляційного суду не подано.

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України, справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою I розділу V ЦПК України.

Учасники справи повідомлені про дату, час і місце розгляду справи у встановленому законом порядку, але в судове засідання не з`явились. Від представника ОСОБА_1 - адвоката Рудейчук Я.В. надійшла заява про розгляд апеляційної скарги без участі відповідача та його представника.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вимог та підстав позову, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 16.03.2007 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_2 був укладений кредитний договір № НАН2GК16150022, згідно якого останній отримав кредит у розмірі 47 373,26 доларів США на термін до 15.03.2027 року (а.с. 21 - 29).

Згідно копії договору поруки № НАН2GК16150022/1 від 12.03.2007 року, укладеного між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 , поручитель тобто ОСОБА_1 солідарно відповідає перед кредитором АТ КБ "ПРИВАТБАНК" за виконання ОСОБА_2 зобов`язань за кредитним договором по поверненню кредиту (а.с. 30, 31).

Відповідач скористався коштами за кредитним договором № НАН2GК16150022 від 16.03.2007 року, однак не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановленому договором порядку та строки, чим порушив умови кредитного договору.

Виходячи зі змісту позовних вимог, слід дійти висновку, що позивач звернувся до суду з позовною вимогою щодо стягнення з поручителя ОСОБА_1 на підставі ст. 625 ЦК України 3% річних від простроченої суми заборгованісті за кредитним договором в розмірі 24 089,01 доларів США, що становить 5 553, 67 доларів США.

За умовами договору поруки № НАН2GК16150022/2 п. 16 визначено, що поручитель відповідає перед банком за борговими зобов`язаннями ОСОБА_2 , які виникають з умов Кредитного договору № НАН2GК16150021, а саме зобов`язаний повернути кредит в повному розмірі, сплатити проценти за його користування, комісійну винагороду, неустойку (пеню, штрафи), в розмірі, строки та у випадках, передбачених кредитним договором, а також відшкодувати можливі збитки та виконати інші умови кредитного договору в повному обсязі.

Умовами п. 2. договору поруки визначено, що у випадку невиконання боржником взятих на себе зобов`язань по кредитному договору, поручитель і боржник несуть солідарну відповідальність перед банком у повному обсязі боргових зобов`язань боржника по кредитному договору, включаючи повернення суми кредиту, сплату нарахованих процентів за користування кредитом, комісійної винагороди, неустойки (пені, штрафу) та відшкодування збитків.

Оскільки ОСОБА_2 у встановлені договором кредиту строки не здійснював погашення кредиту, не сплачував відсотки та комісію за користування ним, чим порушив умови кредитного договору, банк скористався своїм правом на звернення до суду із вимогами про дострокове повернення кредиту, відсотків та інших платежів по договору. Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26.12.2013 року були задоволені позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК», стягнуто з ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_1 заборгованість в розмірі 32764,28 доларів США, що еквівалентно 261586,62 грн., нараховану станом на 03.09.2013 року. Дане рішення суду набрало законної сили, але не виконане, стягувачем пропущений строк пред`явлення його до виконання, що встановлено ухвалою суду по справі 641/12454/13-ц.

Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову мотивоване тим, що за своєю правовою природою договір поруки є додатковим, акцесорним зобов`язанням, яке забезпечує належне виконання основного зобов`язання та виникає за умови його існування, а відтак у поручителя не виникає власних зобов`язань перед кредитором і він несе виключно солідарну відповідальність за неналежне виконання боржником своїх зобов`язань. Саме тому, навіть за наявності судового рішення про стягнення боргу по сплаті тіла кредиту з поручителя, невиконання такого зобов`язання не породжує виникнення у поручителя власного грошового зобов`язання перед кредитором та відповідно можливості застосування до нього окремої відповідальності за прострочення такого грошового зобов`язання немає.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд зазначив, що визначаючи обсяги відповідальності відповідача (поручителя) перед банком (кредитором) сторонами в умовах договору поруки не встановлено, що поручитель несе відповідальність перед кредитором за невиконання божником, який прострочив виконання основного грошового зобов`язання по поверненню тіла кредиту та сплаті відсотків за користування ним за кредитним договором, зобов`язання по сплаті 3% річних від простроченої суми, право вимоги по сплаті яких боржником гарантоване кредитору положеннями ст. 625 ЦК України. З огляду на наведене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача за договором поруки 3% річних, нарахованих за період існуючого прострочення виконання грошового зобов`язання за кредитним договором, встановленого судовим рішенням.

Проте, з такими висновками місцевого суду колегія суддів апеляційного суду погодитись не може, виходячи з наступного.

За змістом положень ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України).

Відповідно до ч.1 та 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і сплатити проценти.

За ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (ч.1 ст. 546 ЦК України).

Відповідно до ч.1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.

Частиною 4 ст. 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Отже, аналіз змісту ч. 4 ст. 559 ЦК України свідчить, що закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою.

Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями ст. 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Зокрема, ст. 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Формулювання ст. 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень ст. 549 цього Кодексу.

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу 3 % річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

При цьому в ст. 625 ЦК України визначено загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Норми цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Зазначений висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18).

Відповідно до висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14 10цс18), від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18), якщо банк використав право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України, то такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом. Кредитодавець втрачає право нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку у разі пред`явлення вимоги до позичальника про дострокове погашення боргу на підставі ст. 1050 ЦК України. Разом з тим права та інтереси кредитодавця в таких правовідносинах забезпечуються ч.2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 належним чином не виконував своїх зобов`язань за кредитним договором, яким йому надано кредит строком до 15.03.2027 року. У зв`язку із цим, банк звернувся до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості за кредитом, процентів за користування коштами з позичальника та ОСОБА_3 , ОСОБА_1 та ТОВ «Українське Фінансове Агентство «Верус», які поручилися за виконання ОСОБА_2 цього договору на підставі укладених із банком договорів поруки. Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26.12.2013 року про стягнення заборгованості за кредитним договором підтверджено наявність грошового зобов`язання позичальника перед банком та його порушення. Зазначене рішення суду набрало законної сили, але не виконане, стягувачем пропущений строк пред`явлення його до виконання, що встановлено ухвалою суду по справі 641/12454/13-ц.

Правовий аналіз положень ст.ст. 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Так, згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду які викладено у постанові від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц (провадження 14-67цс20) закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою. У постанові від 26.01.2021 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого в постанові від 31.10.2018 у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), згідно з яким наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору; на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки та зазначила, що "наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника або поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення.

Враховуючи, що відповідачем порушено виконання грошового зобов`язання визначеного судом, висновок суду про те, що в силу вимог статей 11, 553, 554 ЦК України та умов договору поруки у позивача не виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення 3% річних відповідно до ст. 625 ЦК України є помилковим.

Висновки суду першої інстанції у спірних правовідносинах не відповідають наведеним вище висновкам Великої Палати Верховного Суду та висновкам Верховного Суду викладеним у зазначених позивачем постановах.

Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2013 році зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання, тому позивач, як кредитор має право на отримання сум, передбачених ст. 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до повного та фактичного виконання грошового зобов`язання.

Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність.

Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (ст. 257 цього Кодексу).

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України).

При цьому, колегія суддів враховує правову позицію Великої Палати Верховного Суду викладену у постанові від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц в якій викладено висновки про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Позивач просив стягнути з поручителя ОСОБА_1 3 % річних від простроченої суми за період з 09.10.2013 року по 15.06.2021 року у розмірі 5553,67 доларів США, що за курсом 36,5686 відповідно до службового розпорядження НБУ від 15.02.2023 року складає 203089,94 грн.

Разом з відзивом на позовну заяву, відповідач ОСОБА_1 подав заяву про застосування строку позовної давності.

Заочним рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26.12.2013 року встановлено, що заборгованість за кредитом становить 24089,01 дол. США. Відповідачем не спростовано, що ця сума залишається не сплаченою.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» підлягають частковому задоволенню, з відповідача ОСОБА_1 підлягає стягненню 3% річних від простроченої суми у розмірі 1448,38 дол. США, нарахованих за останні три роки, які передували подачі позову за період з 06.10.2018 р. по 06.10.2021 р. виходячи з розрахунку:

Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості 24089,01 дол. США, Д -кількість днів прострочення - 732.

З огляду на наведене вище, доводи скаржника з приводу неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального права, що є підставою для скасування судового рішення, а також з приводу неврахування висновків Верховного Суду, зроблених щодо застосування норм права у спірних правовідносинах, знайшли своє підтвердження під час апеляційного перегляду.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до п. п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

За вказаних обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню на підставі п.п. 1, 2, 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позову та стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» 3% річних від простроченої суми у розмірі 1448,38 дол. США, що за курсом 36,5686 відповідно до службового розпорядження НБУ від 15.02.2023 року складає 52965 грн 23 коп. При цьому, колегія суддів враховує курс долара відповідно до змісту збільшених позовних вимог і зміст апеляційної скарги банку.

Окрім того, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що позовну заяву задоволено на 26%, а апеляційну скаргу задоволено повністю, з відповідача на користь позивача підлягає компенсації судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 2535 гривень 63 копійки та 4569 гривень 53 копійки за апеляційний перегляд справи.

Відповідно до приписів п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України, постанова не підлягає касаційному оскарженню.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 369, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» задовольнити.

Скасувати рішення Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 16 квітня 2024 року та прийняти постанову.

Позов Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_2 про стягнення 3% річних задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» 3% річних від простроченої суми у розмірі 1448,38 дол. США, що за курсом 36,5686 відповідно до службового розпорядження НБУ від 15.02.2023 року складає 52965 гривень 23 копійки.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» компенсацію судового збору в розмірі 2535 гривень 63 копійки за розгляд справи судом першої інстанції та 4569 гривень 53 копійки за апеляційний перегляд справи.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий - В. І. Криворотенко

Судді: О. І. Собина

В. Ю. Рунов