Справа № 153/477/24
Провадження № 22-ц/801/59/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Швець Р. В.
Доповідач:Войтко Ю. Б.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2025 рокуСправа № 153/477/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:

головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,

суддів Матківської М. В., Сопруна В. В.,

з участю секретаря судового засідання: Кахно О. А.,

розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 30 вересня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Швеця Р. В А. в залі суду в місті Ямпіль, дата складення повного тексту рішення 08.10.2024,

в цивільній справі № 153/477/24 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за розпискою,

встановив:

Короткий зміст вимог

В березні 2024 року ОСОБА_2 звернулася в суд з вказаним позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за розпискою.

Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач 05.03.2021 передала у власність відповідачеві ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 5000 доларів США, які той зобов`язався повернути. На підтвердження цього відповідачем було надано розписку про одержання грошових коштів в розмірі 5000 доларів США, а також встановлено кінцевий термін їх повернення до 01.11.2021. Однак, у визначений строк відповідач грошових коштів не повернув, та ухиляється від виконання своїх зобов`язань.

Позивач вказує, що відповідач добровільно повернути кошти не бажає, тому він зобов`язаний сплатити їй борг з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Розмір позики 5000 доларів США станом на 22.03.2024 становить 195669,50 грн., тому відповідач зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми 14020,27 грн. (за період з 02.11.2021 до 31.12.2023 - 195669,50 (сума боргу) х 3 % (процентна ставка) : 100 % х 790 (кількість днів за користування коштами) : 365 (кількість днів у році) = 12705,12 грн.; з 01.01.2024 до 22.03.2024 195669,50 (сума боргу) х 3 % (процентна ставка) : 100 % х 82 (кількість днів користування коштами): 366 (кількість днів у році) = 1315,16 грн. Індекс інфляції за весь час прострочення становить 195669,50 грн (розмір позики) х 1,35854422 (процент інфляції за період з 02.11.2021 по 22.03.2024) 195669,50 грн. (сума боргу) = 79156,17 грн.

Посилаючись на викладені обставини, позивач звернувшись в суд із даним позовом, просила стягнути з відповідача на свою користь кошти 5000 доларів США сума боргу; три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 14020,27 гривень; інфляційні втрати у розмірі 70156,17 гривень.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Ямпільського районного суду Вінницької області від 30 вересня 2024 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 за розпискою від 05 березня 2021 року борг у розмірі 1936,27 доларів США та три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 18,14 доларів США. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання щодо судових витрат.

Рішення суду мотивовано тим, що матеріалами справи доведено факт укладення між відповідачем і позивачем договору позики, оформленого розпискою від 05.03.2021 про отримання в борг суми коштів в розмірі 5000 доларів США, в якій встановлений строк повернення, проте відповідачем грошові кошти у повному обсязі не повернуто, у зв`язку із чим в нього утворилася заборгованість перед позивачем в сумі 1936,27 доларів США.

Щодо стягнення нарахованих трьох процентів річних місцевий суд виходив із того, що так як з 24 лютого 2022 року введено воєнний стан в Україні, тому з урахуванням визначених ст.625 ЦК України, можливе стягнення лише за період з 02 січня 2021 по 23 лютого 2022 року в сумі 18,14 доларів США.

Водночас, відмовляючи в частині стягнення з відповідача на користь позивача інфляції за період з 02.11.2021 по 22.03.2024 у сумі 70156,17 грн., суд виходив із того, що у даній справі, норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції не поширюються на спірні правовідносини, оскільки відбулося прострочення грошового зобов`язання визначеного в іноземній валюті, яка не підлягає індексації.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В жовтні 2024 року відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального та процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволені позову.

Рух справи в суді апеляційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 30 жовтня 2024 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Войтко Ю. Б., судді: Матківська М. В., Сопрун В. В.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 04 листопада 2024 року вказану апеляційну скаргу залишено без руху та надано скаржнику строк для надання документу, що підтверджує сплату судового збору або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 19 листопада 2024 року, після усунення недоліків апеляційної скарги, відкрито апеляційне провадження у справі, надано строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 09 грудня 2024 року справу призначено до розгляду в залі судових засідань Вінницького апеляційного суду на 14 січня 2025 року о 11:20 год.

Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 14 січня 2025 року за заявою адвоката Снітко В. А. призначено розгляд усіх судових засідань в режимі відеоконференції в Ямпільському районному суді Вінницької області.

Аргументи учасників справи

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції вирішуючи спір не взяв до уваги, що відповідач в борг взяв кошти в 2019 році, а розписку позивачу написав в 2021 році. Між відповідачем та чоловіком позивача були усні домовленості щодо викупу в останнього транспортного засобу, який був переоформлений на дружину відповідача в 2018 році, тому після 2018 року ніяких фінансових зобов`язань між сторонами не було та доказів зворотного позивачем суду не надано. Сплачував кошти на карткові рахунки позивача через банківські операційні системи, зокрема, «ПриватБанк», в гривнях, але на той час вказана сума була сплачена відповідно до курсу НБУ, станом на день сплати вказаних коштів.

Також, суд не вірно зазначив в рішенні, що відповідач в судовому засіданні не міг пояснити чому не у всіх квитанціях він вказував призначення платежу погашення позики. Вказав, що суд не звернув увагу, що позивач не надала ніяких доказів, що між нею та відповідачем відбулись якісь договори позики чи інші зобов`язання.

Зазначає, що матеріалами справи підтверджується, що відповідач повертав кошти позивачу відповідно до спірної розписки, лише при умові не вірного зазначення призначення платежу, є більш вірогідним, ніж надані відповідачем докази про зворотне.

Доводи особи, яка подала відзив апеляційну скаргу

Сторони не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направили, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду ухвали суду першої інстанції.

Позиція учасників справи у судовому засіданні

Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Представник відповідача ОСОБА_1 адвокат Снітко В. А. підтримав доводи апеляційної скарги, просить її задовольнити.

Позивач ОСОБА_2 заперечує проти задоволення апеляційної скарги, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Оскільки, учасники справи про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, суд вирішив розглядати справу без участі осіб, що не з`явились, що відповідає положенням ст. 372 ЦПК України.

Фактичні обставини справи, встановлені судом

Судом встановлено, що 05.03.2021 відповідач ОСОБА_1 отримав від позивача в борг валютні кошти в сумі 5000 (п`ять тисяч) доларів США, які зобов`язався повернути до 01.11.2021, що підтверджується борговою розпискою (а.с.27).

Відповідно до виписки про рух коштів на банківському рахунку ОСОБА_2 в період часу з 01.01.2018 по 06.06.2024 на банківську картку позивача ОСОБА_2 відповідач ОСОБА_1 неодноразово здійснював перекази грошових коштів (а.с.107-110).

Із дублікатів чеків платіжних інструкцій від: 05.03.2021; 12.03.2021; 15.03.2021; 19.03.2021; 27.03.2021; 01.04.2021; 05.04.2021; 10.04.2021; 14.04.2021; 20.04.2021; 30.04.2021; 13.05.2021; 17.05.2021; 19.05.2021; 21.05.2021; 25.05.2021; 26.05.2021; 07.06.2021; 12.06.2021; 19.06.2021; 23.06.2021; 25.06.2021; 28.06.2021; 13.07.2021; 17.07.2021; 23.07.2021; 26.07.2021; 13.08.2021; 17.08.2021; 21.08.2021; 29.08.2021; 02.09.2021; 04.09.2021; 06.09.2021; 20.09.2021; 20.09.2021; 24.09.2021; 25.09.2021; 06.10.2021; 11.10.2021; 09.11.2021; 04.04.2022; 24.04.2022; 06.05.2022; 23.05.2022; 04.06.2022; 08.06.2022; 18.06.2022; 22.06.2022; 28.06.2022; 12.07.2022; 15.07.2022; 10.08.2022; 12.08.2022; 18.08.2022; 23.08.2022; 28.08.2022; 01.09.2022; 27.09.2022; 04.10.2022; 08.10.2022; 09.11.2022; 29.11.2022; 09.12.2022; 21.12.2022 16.01.2023; 02.02.2023; 07.02.2023; 12.02.2023 встановлено, що ОСОБА_1 перераховував кошти ОСОБА_2 в період з 05.03.2021 по 12.02.2023, призначення платежу: "переказ власних коштів. погашення позики" (а.с.49-78).

Із дублікатів чеків платіжних інструкцій від: 08.05.2021; 21.07.2021; 10.09.2021; 05.10.2021; 23.10.2021; 01.11.2021; 03.11.2021; 05.11.2021; 22.11.2021; 26.11.2021; 10.12.2021; 14.12.2021; 23.12.2021; 25.12.2021; 10.01.2022; 22.01.2022; 03.02.2022; 12.02.2022; 17.02.2022; 13.03.2022; 18.03.2022; 29.03.2022; 02.04.2022; 10.04.2022; 12.04.2022; 03.05.2022; 10.05.2022; 17.05.2022; 29.05.2022; 14.06.2022; 01.07.2022; 25.07.2022; 30.07.2022; 25.07.2022; 30.07.2022; 06.08.2022; 10.09.2022; 19.09.2022; 21.09.2022; 01.10.2022; 14.10.2022; 21.10.2022; 02.11.2022; 12.11.2022; 18.11.2022; 02.12.2022; 03.01.2023; 10.01.2023; 25.01.2023; 16.02.2023 встановлено, що відповідач ОСОБА_1 перераховував кошти, призначення платежу: поповнення карти/рахунку та переказ власних коштів (а.с.49-78).

Позиція суду апеляційної інстанції

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з огляду на таке.

Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права

Згідно з частинами першою, третьою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.

Зобов`язання виникають з підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, зокрема з договорів.

Позовні вимоги стосуються стягнення боргу за договором позики.

Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст.1047 ЦК).

Отже, законодавець визначив, що розписка позичальника може бути доказом укладення договору позики та його умов.

За своєю суттю договір чи розписка про отримання у позику грошових коштів є документами, якими підтверджується як умови домовленості сторін та зміст зобов`язань, так і засвідчується отримання позичальником від позикодавця погодженої сторонами грошової суми.

Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки.

Схожі за змістом правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц.

У разі пред`явлення позову про стягнення боргу за позикою кредитор повинен підтвердити своє право вимагати від боржника виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умови.

Подібні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 569/1646/14-ц, від 14 квітня 2020 року у справі № 628/3909/15 та від 21 липня 2021 року у справі № 758/2418/17.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Суд першої інстанції установив, що 05.03.2021 між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики на суму 5 000 доларів США відповідно, про що відповідач написав розписку, копія якої наявна в матеріалах справи (а. с. 27).

За змістом зазначеної розписки відповідач взяв в борг у позивача вказану суму грошових коштів в іноземній валюті та зобов`язався повернути їх у строк до 01.11.2021.

В судовому засіданні суду першої інстанції та у відзиві на позовну заяву ОСОБА_1 підтвердив факт отримання коштів на суму 5 000 доларів США від позивача за розпискою, яку він власноручно написав та визнав, що за умовами наданої позики він повинен був повернути борг.

Дослідженням зазначеної розписки установлено, що вона містить необхідні умови договору позики, зокрема, дату її складання, сторін правочину, отримання грошових коштів в борг у конкретно визначеному розмірі та зобов`язання щодо їх повернення, строк повернення, при цьому написана власноручно відповідачем із зазначенням його паспортних даних.

З огляду на викладене, наявна в матеріалах справи розписка на підтвердження укладення договору позики у сукупності із встановленими місцевим судом обставинами щодо передачі відповідачу від позивача грошових коштів містить умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення, що становить основний зміст та істотні обставини позичкового зобов`язання, передбаченого частиною першою статті 1046 ЦК України і є належними доказами укладення між сторонами позики вищевказаних грошових сум.

За таких обставин під час укладення договору позики були дотримані вимоги частини першої статті 1047 ЦК України щодо письмової форми договору позики і що складання позичальником розписки, яка засвідчила передання йому позикодавцем визначеної грошової суми є правом, а не обов`язком сторін договору позики.

Ураховуючи наведене вище, суд першої інстанції надав належну правову оцінку борговій розписці, встановив її правову природу та дійшов правомірного висновку про наявність між сторонами відносин, що виникли з договору позики, оскільки матеріалами справи підтверджується і не заперечувалося сторонами як сам факт отримання відповідачем грошових коштів за договором позики, так і зобов`язання їх повернути у встановлений строк.

Відповідно до статті 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні.

Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.

Згідно із частинами першою, другою статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях.

Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України.

Правові висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Так, з наданих відповідачем дублікатів чеків платіжних інструкцій із призначенням платежів «переказ власних коштів. погашення позики» вбачається, що відповідач в період з 05.03.2021 по 12.02.2023 частково погасив наявну перед позивачем заборгованість в сумі 3063,73 доларів США.

Встановивши, що ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в борг у розмірі 5000 доларів США, хоча частково погасив наявну перед позивачем заборгованість в сумі 3063,73 доларів США, проте повністю не виконав обов`язку з повернення грошових коштів, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача на користь позивача боргу саме в сумі 1936,27 доларів США.

Суд встановив справжню природу наданої відповідачем розписки позивачу, що відповідає правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду, зокрема, викладеним у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18).

Щодо стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 3-х процентів річних та інфляційних витрат за період з 02.11.2021 по 22.03.2024, слід зазначити наступне.

В силу вимог ч. 2 ст. 625 УК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом із з цим, відповідно до п. 18. Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану та у тридцятиденний строк після його припинення або скасування у разі прострочення позичальником виконання грошового зобов`язання за договором, відповідно до якого позичальнику було надано кредит (позику) банком або іншим кредитодавцем (позикодавцем), позичальник звільняється від відповідальності, визначеної статтею 625 цього Кодексу, а також від обов`язку сплати на користь кредитодавця (позикодавця) неустойки (штрафу, пені) за таке прострочення. Установити, що неустойка (штраф, пеня) та інші платежі, сплата яких передбачена відповідними договорами, нараховані включно з 24 лютого 2022 року за прострочення виконання (невиконання, часткове виконання) за такими договорами, підлягають списанню кредитодавцем (позикодавцем).

Згідно з пунктом 3 Указу у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 34, 38, 39, 41 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

Строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався та триває по цей час.

Крім того, у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти.

Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 1 березня 2017 року у справі № 6-284цс17.

На підставі викладеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що з урахуванням вищенаведених вимог ч.2 ст.625 ЦК України, п.18 Перехідних та прикінцевих положень ЦПК України з відповідача на користь позивача стягненню підлягають 3% річних за період з 02.01.2021 по 23.02.2022 включно, що становить 18,14 доларів США. Водночас, в іншій частині позовних вимог щодо стягнення інфляційних втрат, а також 3% річних за період з 24.02.2022 позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду і на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції не враховано, що ОСОБА_1 виконав боргове зобов`язання в повному обсязі, оскільки взяв у борг кошти ще в 2019 році та починаючи ще з 01.02.2019 він сплачував його, а розписку за вимогою позивача написав в 2021 році, апеляційним судом не приймаються, так як жодними належними і допустимими доказом не доведено.

При цьому сторона відповідача не змогла пояснити суду ту обставину, що сплачуючи, з тверджень відповідача, з 2019 року по борговим зобов`язанням, й частково погасивши наявну перед позивачем заборгованість станом на 05.03.2021, ОСОБА_1 уклав договір позики на суму 5 000 доларів США без врахування сплаченої суми боргу на дату укладення такого договору.

При цьому слід врахувати, що свобода договору полягає у вільному виявленні волі сторін на вступ у договірні відносини. Волевиявлення учасників договору передбачає відсутність жодного тиску з боку контрагента або інших осіб.

Колегія суддів звертає увагу, що в силу вимог ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили.

В разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню (постанова Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц).

Відповідач під час розгляду справи таку презумпцію не тільки не спростував, а й сам підтвердив укладення договору позики та отримання в борг грошових коштів від позивача, тобто укладений між сторонами правочин не оспорювався як по суті, так і у зв`язку з доводами про те, що позичальник погасив борг у повному обсязі (стаття 1051 ЦК України). Таким чином право вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 за договорами позики, яке виникло у неї на підставі чинного правочину, презюмується.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції правильно виходив з того, що відповідачем не заперечується і визнається факт написання власноруч розписки від 05.03.2021 про отримання у борг обумовленої суми грошових коштів в іноземній валюті та надання цієї розписки позивачу, однак не надано належних і допустимих доказів на підтвердження повного погашення боргу у визначений строк до 01.11.2021, що свідчить про порушення умов взятого на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення суми позики, а тому з нього на користь позивача підлягає частково стягненню основна сума заборгованості та частково 3 % річних за період з 02 січня 2021 по 23 лютого 2022 року.

У апеляційній скарзі скаржник хоча і посилається на незаконність оскаржуваного рішення та на те, що воно ухвалене із порушенням норм чинного законодавства, однак у чому конкретно це полягає він не зазначає, а лише цитує зміст відзиву на позов, якому суд першої інстанції надав висновку, тому такі посилання скаржника є безпідставними.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги

Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують правильних висновків суду першої інстанції та не дають підстав для висновку про порушення процесуального права або неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. При вирішенні вказаної справи судом правильно визначено характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року.

Відповідно до статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Ураховуючи викладене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Щодо судових витрат

За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Оскільки апеляційний суд не змінює судове рішення та не ухвалює нове, тому розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Ямпільського районного суду Вінницької області від 30 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено 16 січня 2025 року.

Суддя-доповідач Ю. Б. Войтко

Судді: М. В. Матківська

В. В. Сопрун