КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 372/2520/20 Головуючий у суді І інстанції Висоцька Г.В.
Провадження № 22-ц/824/997/2025 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2025 року м. Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Голуб С.А.,

суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,

за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на додаткове рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 березня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Едель 2020», ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування, визнання недійсними правочинів, припинення права власності, стягнення компенсації вартості відчуженого майна,

в с т а н о в и в:

У липні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ТОВ «Едель 2020», ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання права власності в порядку спадкування, визнання недійсними правочинів, припинення права власності, стягнення компенсації вартості відчуженого майна.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 26 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Витребувано із незаконного володіння ОСОБА_3 1/4 частину садового будинку АДРЕСА_1 , загальною площею 162,2 кв. м, опис: «А» - садовий будинок, «І» - тераса, «ІІ» - ганок, «ІІІ» - ганок, «Б» - навіс, «В» - баня, «Г» - навіс, ІУ - свердловина, У - септик, № 1 - ворота, № 2 - хвіртка, № 3 - огорожа, № 4 - огорожа; 1/4 частину земельної ділянки площею 0,1037 га, кадастровий номер: :04:066:051, за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі, еквівалентному 1/4 частині грошових коштів, що знаходились на рахунках померлого ОСОБА_5 в АТ «Райффайзен Банк Аваль» на день його смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), а саме 5 342,36 грн та 1 014,68 євро.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію 1/4 частини вартості автомобіля «Toyota Rav4», 2019 року випуску, колір червоний, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_1 , державний номерний знак вказаного автомобіля на момент розгляду справи АІ 8027 ІН, а саме 331 325,00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

04 березня 2024 року представник ОСОБА_1 - адвокат Бойчун Н.Д. направила до суду першої інстанції заяву про ухвалення додаткового рішення, в якій просила стягнути з ОСОБА_2 на користь відповідачки 30 000,00 грн в рахунок відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

04 березня 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Штеренберг О.О. направила до суду першої інстанції детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатами та здійснених позивачем витрат, необхідних для надання правничої допомоги, відповідно до якого просила стягнути з відповідачів на користь позивача понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 48 000,00 грн.

Додатковим рішенням Обухівського районного суду Київської області від 18 березня 2024 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 частину понесеного судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у розмірі 4 578,47 грн.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати на правову допомогу у розмірі 30 000,00 грн.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правову допомогу у розмірі 30 000,00 грн.

Застосовано зустрічне зарахування та залишено понесені ОСОБА_2 і ОСОБА_1 судові витрати на правову допомогу за кожним із них.

Не погоджуючись з вказаними судовими рішеннями, відповідачка ОСОБА_1 в особі представника - адвоката Бойчун Н.Д. звернулася з апеляційною скаргою.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 09 травня 2024 року в складі колегії суддів: судді-доповідача - Кулікової С.В., суддів: Болотова Є.В., Музичко С.Г., відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Бойчун Н.Д. на додаткове рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 березня 2024 року, а ухвалою суду від 27 червня 2024 року призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням її учасників.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 26 червня 2024 року в зазначеному складі у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Бойчун Н.Д. на рішення Обухівського районного суду Київської області від 26 лютого 2024 року відмовлено.

Розпорядженням керівника апарату Київського апеляційного суду від 08 листопада 2024 року № 775/06.1-01/24 призначено повторний автоматизований розподіл справи 372/2520/20 у зв`язку зі звільненням судді-доповідача ОСОБА_6 з посади судді Київського апеляційного суду відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 05 листопада 2024 року.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 13 листопада 2024 року в складі колегії суддів: судді-доповідача- Голуб С.А., суддів: Слюсар Т.А., Таргоній Д.О.,закінчено проведення підготовчих дій та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням її учасників.

Апеляційна скарга на додаткове рішення обґрунтована тим, що суд першої інстанції при ухваленні цього рішення допустив порушення вимог частини другої статті 134 та частини другої статті 141 ЦПК України.

Представник відповідачки вказує, що розмір витрат на правничу допомогу (по об`єднаній справі № 372/37/21) заявлявся позивачем у розмірі 20 000,00 грн. У всіх позовних вимогах у цій справі позивачу було відмовлено.

Судом було задоволено 2 позовні вимоги із 48 за позовною заявою у справі № 372/2520/20 (до об`єднання зі справою № 372/37/21) з урахуванням заяви про зміну предмета позову.

При цьому позивачем не подавався попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи № 372/2520/20 (до об`єднання зі справою № 372/37/21).

Таким чином, на підставі частини другої статті 134 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу у справі № 372/2520/20 (до об`єднання зі справою № 372/37/21), пропорційно позовним вимогам, які були задоволені судом, також не підлягали відшкодуванню.

Крім того, суд першої інстанції не врахував зауваження щодо обсягу та вартості послуг, наданих ОСОБА_2 адвокатами Штеренберг О.О., Тонконогом В.В. та Дорогою-Воробйовою А.Ю.

Просить скасувати додаткове рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 березня 2024 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на правову допомогу у розмірі 30 000,00 грн та застосування зустрічного зарахування судових витрат і ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні його вимог.

У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Штеренберг О.О. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - в силі, посилаючись на те, що доводи ОСОБА_1 є безпідставними та не свідчать про наявність жодних порушень у процесі визначення і розподілу судових витрат, здійсненого судом першої інстанції під час ухвалення додаткового рішення.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідачки - адвокат Бойчун Н.Д. підтримала апеляційну скаргу, просила скасувати додаткове рішення суду першої інстанції та відмовити позивачу у відшкодуванні судових витрат.

Позивач ОСОБА_2 в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення.

Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися і правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомили, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника відповідачки в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість додаткового рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог поданої апеляційної скарги, а також відзиву на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, у липні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання права на спадкування майна, визнання договору недійсним, визнання права власності на майно в порядку спадкування та стягнення грошових коштів (справа № 372/2520/20).

У січні 2021 року ОСОБА_2 пред`явив в суді позов до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , ТОВ «Едель 2020» про визнання актів приймання-передачі майна недійсними, припинення прав на майно та скасування записів про державну реєстрацію права власності (справа № 372/37/21).

Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 12 лютого 2021 року залучено до участі у справі № 372/2520/20 в якості співвідповідачів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ТОВ «Едель 2020».

Ухвалою суду від 13 травня 2021 року об`єднано справу № 372/2520/20 зі справою № 372/37/21, присвоївши об`єднаній цивільній справі № 372/2520/20.

Під час розгляду зазначеної справи позивач подав заяву про зміну предмета позову, відповідно до якої остаточно просив суд:

визнати за ним право на спадкування у першу чергу за законом на 1/4 частину наступного майна: садового будинку, земельної ділянки, автомобіля, рухомого майна (самохідно-моторного прогулянкового судна, меблі будинку, садові меблі, кухонний комбайн, пральна машина, пилосос, холодильники 2 шт., тепловий насос, посуд, кондиціонери, телевізори 3 шт., програвач вінілових платівок, магнітофон), грошових коштів, які знаходились на рахунках померлого ОСОБА_5 , а саме 21 369,42 грн та 4 058,72 євро;

визнати за ним право власності у порядку спадкування за законом на 1/4 частину вищевказаного нерухомого та рухомого майна;

стягнути з відповідачки ОСОБА_1 на його користь грошові кошти у розмірі, еквівалентному 1/4 частині грошових коштів, що знаходились на рахунках померлого ОСОБА_5 , а саме 5 342,36 грн та 1 014,68 євро;

стягнути з відповідачки ОСОБА_1 на його користь компенсацію 1/4 частини вартості автомобіля «Toyota Rav4», 2019 року випуску, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , а саме 331 325,00 грн;

визнати недійсними акти приймання-передачі нерухомого майна (садового будинку та земельної ділянки) №№ 566, 567 від 19 травня 2020 року між ОСОБА_1 та ТОВ «Едель 2020»;

визнати недійсним рішення одноособового учасника ТОВ «Едель 2020» № 6 від 10 вересня 2020 року та акти приймання-передачі нерухомого майна (садового будинку та земельної ділянки) №№ 605, 606 від 10 вересня 2020 року між ТОВ «Едель 2020» та ОСОБА_3 ;

припинити право власності ОСОБА_3 на земельну ділянку площею 0,1037 га кадастровий номер: :04:066:0051 та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 38327779 від 18 вересня 2020 року про державну реєстрацію її права власності;

припинити право власності ОСОБА_3 на садовий будинок АДРЕСА_2 , та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 38327549 від 18 вересня 2020 року про державну реєстрацію її права власності;

припинити право власності ТОВ «Едель 2020» на земельну ділянку площею 0,1037 га кадастровий номер: :04:066:0051 та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 36597404 від 19 травня 2020 року про державну реєстрацію його права власності;

припинити право власності ТОВ «Едель 2020» на садовий будинок АДРЕСА_2 , та скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис № 36597304 від 19 травня 2020 року про державну реєстрацію його права власності.

Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 26 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.

Витребувано із незаконного володіння ОСОБА_3 1/4 частину садового будинку АДРЕСА_2 , та 1/4 частину земельної ділянки площею 0,1037 га кадастровий номер: :04:066:051 за адресою: АДРЕСА_1 .

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошові кошти у розмірі, еквівалентному 1/4 частині грошових коштів, що знаходились на рахунках померлого ОСОБА_5 в АТ «Райффайзен Банк Аваль» на день його смерті ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ), а саме 5 342,36 грн та 1 014,68 євро.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 компенсацію 1/4 частини вартості автомобіля «Toyota Rav4», 2019 року випуску, колір червоний, номер кузова (шасі, рама) НОМЕР_1 , державний номерний знак вказаного автомобіля на момент розгляду справи АІ 8027 ІН, а саме 331 325,00 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Призначено судове засідання для вирішення питання про судові витрати на 11 березня 2024 року і встановлено стороні позивача п`ятиденний строк з дня оголошення вступної та резолютивної частини судового рішення для подання доказів щодо розміру понесених нею судових витрат.

04 березня 2024 року представник ОСОБА_2 - адвокат Штеренберг О.О. направила до суду першої інстанції детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатами та здійснених позивачем витрат, необхідних для надання правничої допомоги, відповідно до якого просила стягнути з відповідачів на користь позивача понесені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 48 000,00 грн.

Ухвалюючи додаткове рішення в оскаржуваній частині, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем надано докази на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, тому врахувавши заперечення сторони відповідачки, зазначення позивачем у позовній заяві про орієнтовну суму витрат на рівні лише 10 000,00 грн та часткове задоволення позовних вимог, дійшов висновку про зменшення розміру витрат, понесених позивачем на правову допомогу адвокатів, та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 30 000,00 грн витрат на правову допомогу.

Оскільки розмір витрат на правничу допомогу, який підлягає стягненню із сторін є однаковим, а стягнення із відповідачки на користь позивача і стягнення із позивача на користь відповідачки однакових сум до змін у матеріальному становищі кожного із них не призведе, суд вважав за необхідне застосувати зустрічне зарахування та залишити понесені сторонами судові витрати на правову допомогу за кожним із них.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до абзацу 2 частини третьої статті 259 ЦПК України суд може вирішити питання розподілу судових витрат у додатковому рішенні після ухвалення рішення за результатами розгляду справи по суті.

Статтею 270 ЦПК України визначено вичерпний перелік підстав для ухвалення додаткового рішення, однією з яких є невирішення питання про судові витрати разом з ухваленням судового рішення у справі (пункт 3 частини першої вказаної статті).

Таким чином, у випадку, якщо суд при ухваленні судового рішення по суті спору з певних причин не вирішив питання про судові витрати, або відкладення вирішення цього питання було ініційовано стороною у справі, таке питання підлягає вирішенню шляхом ухвалення судом додаткового судового рішення в порядку статті 270 ЦПК України.

Вказаний висновок викладено у постанові (додатковій) Верховного Суду від 18 жовтня 2023 року у справі № 447/3950/21.

У частині першій статті 59 Конституції України закріплено право кожного на правову допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України таке право є гарантованою Конституцією України можливістю фізичної особи одержати юридичні (правові) послуги (абзац другий пункту 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000). Це право є одним із конституційних, невід`ємних прав людини і має загальний характер; реалізація права на правову допомогу не може залежати від статусу особи та характеру її правовідносин з іншими суб`єктами права; вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати; конституційне право кожного на правову допомогу за своєю суттю є гарантією реалізації, захисту та охорони інших прав і свобод людини і громадянина, і в цьому полягає його соціальна значимість (абзаци третій, четвертий, п`ятий підпункту 3.1, абзац перший підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009).

Відповідно до частини першої, другої статті 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

За приписами частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу.

У відповідності до частин першої, другої статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору.

З матеріалів справи вбачається, що як у позовній заяві від 31 липня 2020 року (справа № 372/2520/20), так і в позовній заяві від 15 січня 2021 року (справа № 372/37/21), які ухвалою суду від 13 травня 2021 року були об`єднані в єдину справу № 372/2520/20,ОСОБА_2 навів попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи в суді першої інстанції, відповідно до якого розмір витрат на правничу допомогу становить 10 000 грн.

Також позивач зазначив, що у подальшому судові витрати можуть бути збільшені з урахуванням тривалості та складності судової справи та процесуальних дій її учасників. Спрогнозувати конкретний розмір витрат на правову допомогу наразі є неможливо, а розрахунок буде наданий суду по мірі понесення таких витрат, у зв`язку з чим ним буде подано клопотання про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у відповідності до частини восьмої статті 141 ЦПК України.

Аналіз частини другої статті 134 ЦПК України свідчить про те, що у разі неподання попереднього розрахунку у суду є право, а не обов`язок відмовити у відшкодуванні відповідних судових витрат. Тобто неподання стороною попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні відповідних судових витрат.

Відповідно до висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, неподання попереднього розрахунку судових витрат не є безумовною підставою для відмови у їх стягненні, якщо такий розрахунок попередньо (з першою заявою по суті спору) не надавався, оскільки закон використовує термін «може» відмовити, а не «відмовляє». Для цього суд має застосувати положення закону про завдання та принципи цивільного судочинства, пропорційність у цивільному судочинстві, а також конкретні обставини справи, вимоги, з якими заявник звернувся до суду, їх значення для заявник.

Аналогічні висновки Верховного Суду щодо застосування частини другої статті 124 ГПК України, яка є тотожною за змістом частині другій статті 134 ЦПК України містяться у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 922/1897/18, від 24 грудня 2019 року у справі № 909/359/19, від 13 лютого 2020 року у справі № 911/2686/18, від 19 лютого 2020 року у справі № 910/16223/18, від 21 травня 2020 року у справі № 922/2167/19, від 10 грудня 2020 року у справі № 922/3812/19.

В силу вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відтак, безпідставними є доводи представника ОСОБА_1 - адвоката Бойчун Н.Д. про те, що при ухваленні додаткового рішення суд першої інстанції допустив порушення частини другої статті 134 ЦПК України, оскільки позивачем не наводився попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які він поніс і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи № 372/2520/20 (до об`єднання зі справою № 372/37/21), що є безумовною підставою для відмови у відшкодуванні витрат на правову допомогу.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що попередній розмір витрат на правничу допомогу заявлявся позивачем у розмірі 20 000,00 грн, тоді як у заяві про відшкодування витрат на правову допомогу до стягнення заявлену суму у розмірі 48 000,00 грн, не заслуговують на увагу з огляду на положення частини третьої статті 134 ЦПК України, згідно яких попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи.

Відповідно до положень частин першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина третя статті 137 ЦПК України).

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

У частині другій статті 141 ЦПК України встановлено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

За частиною десятою статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.

У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 міститься правовий висновок про те, що однією з основних засад (принципів) судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення. Метою запровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді та захиститися у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до врегулювання спору в досудовому порядку. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу; 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами: - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу; 3) розподіл судових витрат.

У постановах Верховного Суду від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц, від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18, від 03 березня 2021 року у справі № 640/18964/17 звернуто увагу на те, що при обчисленні гонорару слід керуватися, зокрема умовами укладеного між замовником і адвокатом договору про надання правової допомоги (частина друга статті 137 ЦПК України, частина друга статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»).

Домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).

У додатковій постанові Верховного Суду від 17 січня 2022 року у справі № 756/8241/20 зазначено, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами (частина п`ята статті 137 ЦПК України).

В частині третій статті 141 ЦПК України передбачено критерії визначення та розподілу судових витрат: їх дійсність; необхідність; розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18.

Отже, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд має враховувати конкретні обставини справи, загальні засади цивільного законодавства та критерії відшкодування витрат на професійну правничу допомогу.

Ці висновки узгоджуються й з висновками, викладеними в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 9901/350/18 та постанові від 26 травня 2020 року у справі № 908/299/18.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної в постановах від 04 жовтня 2021 року у справі № 640/8316/20, від 21 жовтня 2021 року у справі № 420/4820/19 на інших, метою стягнення витрат на правничу допомогу є не тільки компенсація стороні, на користь якої ухвалене рішення, понесених збитків, але й спонукання боржника утримуватися від вчинення дій, що в подальшому спричиняють необхідність поновлення порушених прав та інтересів позивача. Водночас стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.

Розглядаючи заяву сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суду належить дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації.

Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 грудня 2018 року у справі № 826/856/18.

При цьому саме заінтересована сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.

У справі, яка переглядається, на виконання положень частини восьмої статті 141 ЦПК України та вимог суду першої інстанції, які були зазначені в судовому рішенні по суті спору, представник ОСОБА_2 - адвокат Штеренберг О.О. подала детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатами для надання професійної правничої допомоги позивачу на загальну суму 48 000,00 грн, долучивши до нього договори про надання правничої (правової) допомоги, додаткові угоди до них, акти приймання-передачі послуг з правничої (правової) допомоги, платіжні доручення і банківські квитанції про оплату цих послуг (а.с. 120-159, т. 7).

Представник ОСОБА_1 - адвокат Бойчун Н.Д. подала до суду заперечення проти розміру відшкодування витрат позивача на правничу допомогу, відповідно до яких просила відмовити ОСОБА_2 у відшкодуванні за рахунок відповідачки заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу (а.с. 176-179, т. 7).

Суд першої інстанції, ухвалюючи додаткове рішення у справі, належним чином оцінивши надані стороною позивача докази на підтвердження понесення витрат на правову допомогу та частково врахувавши доводи заперечень сторони відповідачки щодо обсягу та вартості послуг, наданих ОСОБА_2 адвокатами Штеренберг О.О., Тонконогом В.В. та Дорогою-Воробйовою А.Ю., а також застосувавши принцип пропорційності задоволених позовних вимог (пункт 3 частини другої статті 141 ЦПК України) та свої дискреційні повноваження з урахуванням конкретних обставин цієї справи, її перебігу та засад співмірності, обґрунтовано стягнув з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 30 000,00 грн витрат на професійну правничу допомогу, одночасно застосувавши зустрічне зарахування та залишив понесені сторонами судові витрати за кожним із них.

Розмір такого стягнення судових витрат на правничу допомогу є розумним та справедливим, відповідає принципу співмірності із складністю справи та виконаним адвокатами обсягом робіт, при цьому захищає права позивача на отримання коштів, які він був змушений реально затратити з метою захисту своїх прав та інтересів в місцевому суді, а також відповідає завданню цивільного судочинства, проголошеному у статті 2 ЦПК України.

Підстави вважати, що стягнута сума витрат є непропорційною із предметом спору та розміру задоволених позовних вимог ОСОБА_2 відсутні.

Представник відповідачки помилково вважає, що судом було задоволено лише 2 позовні вимоги із 48 за позовною заявою у справі № 372/2520/20 та відмовлено у задоволенні всіх позовних вимог в об`єднаній справі № 372/37/21.

Аналіз матеріалів справи свідчить, що з урахуванням поданої заяви про зміну предмета позову в об`єднаній цивільній справі № 372/2520/20, позивач заявив вимогу майнового характеру (визнання права на спадкування майна, визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом, стягнення грошових коштів і компенсації частини вартості майна, припинення права власності на майно) та 9 вимог немайнового характеру (визнання недійсними актів приймання-передачі майна та рішення одноособового учасника товариства, скасування записів про державну реєстрацію її права власності).

Суд першої інстанції основним рішенням від 26 лютого 2024 року позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнив частково, а саме витребував із незаконного володіння відповідачки спірні 1/4 частину садового будинку та земельної ділянки, стягнув грошові кошти у розмірі, еквівалентному 1/4 частині грошових коштів, що знаходились на рахунках спадкодавця, та компенсацію 1/4 частини вартості автомобіля.

У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив, в тому числі з огляду на обрання позивачем неналежного (неефективного) способу захисту його спадкових прав.

Тобто права та інтереси ОСОБА_2 на отримання у власність частини спірного спадкового майна (крім рухомого) після смерті батька ОСОБА_5 були захищені судом у спосіб його витребування на користь позивача (віндикація) та шляхом стягнення з іншого спадкоємця - ОСОБА_1 компенсації частини його вартості (витрачених коштів).

На думку колегії суддів, з огляду на складність даної справи, зміст та кількість підготовлених представниками позивача процесуальних документів у справі, а також вжитих ними заходів щодо збору (витребування) необхідних доказів і прийняття участі у розгляді справи, 30 000,00 грн винагороди є належною компенсацією з урахуванням виконаної роботи адвокатами та обсягом наданих послуг, виходячи з обставин цієї справи, критеріїв реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, а також правового статусу обох сторін у спірних правовідносинах.

Аналізуючи питання обсягу дослідження аргументів представника відповідачки та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків районного суду у додаткового рішенні, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка переглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, додаткове рішення суду першої інстанції про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 30 000,00 грн в даній справіухвалено в межах заявлених сторонами вимог, відповідно положень матеріального та процесуального законодавства і підстави для його скасування відсутні.

Згідно із пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

З огляду на те, що додаткове рішення суду стосується тільки розподілу судових витрат, що не пов`язано з позовними вимогами і не стосується предмету спору, судові витрати у вигляді судового збору за перегляд справи в суді апеляційної інстанції згідно із статтями 141, 382 ЦПК України слід віднести в рахунок держави.

Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Додаткове рішення Обухівського районного суду Київської області від 18 березня 2024 року у даній справі залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 20 січня 2024 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: Т.А. Слюсар

Д.О. Таргоній