БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 749/1657/24
Провадження № 2/497/417/25
Ухвала

про залишення позовної заяви без руху

"17" січня 2025 р. суддя Болградського районного суду Одеської області Кравцова Алла Валентинівна, ознайомившись у приміщенні суду в м.Болград з матеріалами цивільної справи за позовом ОСОБА_1 - представника за довіреністю і в інтересах ТОВ "ІННОВА ФІНАНС" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИЛА:

09.01.25 року до Болградського районного суду Одеської області з Щорського районного суду Чернігівської області надійшла на дотримання правил територіальної підсудності справа з вищевказаною заявою, проте справа підлягає залишенню без руху з огляду на наступне.

Так, справа надійшла з порушенням вимог ст.175ч.3п.п.2,4-10 та ч.5ст.177 ЦПК України - з порушенням правил підсудності адже, згідно відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача - він, хоча й зареєстрований у Болградському районі - у с-щі Серпневе, однак воно розташоване на території Тарутинського ОТГГ - що є територією колишнього Тарутивнського району.

Тарутинського район це ліквідована адміністративно-територіальна одиниця, оскільки в межах реформи децентралізації змінився адміністративно-територіальний поділ Одеської області зі збереженням її загальних меж. Замість 490 сільських, селищних і міських рад утворено 91 об`єднану територіальну громаду, а замість 26 районів 7 укрупнених районів. Постановою Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів» від 17.07.2020 №807-IX, яка набула чинності з 19.07.2020, до складу Болградського району увійшла й територія Тарутинського району Одеської області, тобто, станом на момент подання позову, ДТП, в наслідок якої позивачу завдано збитки, в результаті, сталася на території нинішнього Болградського району.

Проте, Законом України № 950-IX від 03.11.2020 року Розділ XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02.06.2016р. №1402-VIII доповнено пунктом 31, згідно з яким до набрання чинності законом України щодо зміни системи місцевих судів на території України у зв`язку з утворенням (ліквідацією) районів, відповідні місцеві суди продовжують здійснювати свої повноваження у межах територіальної юрисдикції, визначеної до набрання чинності Постановою Верховної Ради України «Про утворення та ліквідацію районів» від 17 липня 2020 року № 807-IX, але не пізніше 01.01.2022р. (і цей строк наразі продовжений до закінчення військового стану).

Тому, незважаючи на те, що наразі Тарутинський район Одеської області вже не існує юридично, однак Тарутинський районний суд Одеської області не є наразі ліквідованим і його юрисдикція розповсюджується на територію колишнього Тарутинського району до остаточного реформування судів за територіальним принципом, здійснює свою діяльність на тій частині території Болградського району, що є колишньою територією Тарутинського району.

Отже, оскільки матеріали справи не містять належних доказів того, що відповідач ОСОБА_2 проживає на території, яка відносится до територіальної юрисдикції (підсудності) Болградського районного суду Одеської області, - це є недоліком, який перешкоджає розгляду справи Болградським районним судом Одеської області, адже це є порушенням вимог ст.316 ЦПК України.

Інститут підсудності - це не формальний та абстрактний, теоретизований кримінально-процесуальний інститут. Законодавець, встановлюючи правила підсудності, виходив з того, що інститут підсудності - це публічний інститут процесуального права, а дотримання правил підсудності - це обов`язок суду, який не залежить від особистого волевиявлення сторін. За рахунок його запровадження забезпечується оптимальне функціонування судової системи, створюються умови для вирішення поставлених перед нею завдань щодо забезпечення прав людини та громадянина, захищається державний інтерес у справедливому судочинстві. Натомість, порушення правил підсудності, зокрема територіальної, породжує всеосяжний спектр несприятливих для всієї системи правосуддя наслідків - коли суддів притягають до дисциплінарної відповідальності за порушення правил територіальної підсудності при вирішенні, зокрема, цивільних справ. Норма процесуального Закону про заборону зміни або про зміну підсудності під час розгляду цивільної справи встановлена з метою недопущеня затягування судового процесу у часі - т.н. "тяганини" та для зручності заінтересованих учасників справи, що мають намір прибувати у судові засідання для надання суду особистих пояснень, на що мають право, тобто, мають право прибувати до суду, що є найбільш наближеним за територіальним розташуванням до місця проживання учасника справи.

Відповідно до вимог ч.1ст.27 ЦПК України, позови до фізичної особи пред`являються в суд за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання або перебування, якщо інше не передбачено законом.

Правова норма, зокрема, ст.31ч.1 ЦПК України, регламентує, що суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду, однак, ст.32 ЦПК України забороняє спори між судами про підсудність, та регламентує, що справа, передана з одного суду до іншого у порядку, що встановлений ст.31 цього Кодексу, - має бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана, але, відповідно до ст.378 ЦПК України, судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).

Тобто, недотримання правил територіальної юрисдикції (підсудності) - є порушенням процесуального закону, який є безумовною підставою для скасування рішення з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю.

Тому, враховуючи, що справа вже надійшла до Болградського районного суду Одеської області з іншого суду, але йому не підсудна, та, з огляду на те, що законом прямо заборонено в такому випадку справу направляти до іншого суду через те, що, в такому разі, виникне спір про підсудність, суд дійшов висновку, що представнику позивача слід роз`яснити його право оскаржити ухвалу Щорського районного суду Чернігівської області або зввернутися до Болградського районного суду з клопотанням про направлення справи на розгляд за територіальною підсудністю до суду, що розташований за зареєстрованим місцем проживання відповідача.

Тут варто зазначити, що визначення правильної юрисдикції того чи іншого спору має важливе значення. З цього приводу, у п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що ратифікована ЗУ від 17.07.1997р. №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№2,4,7 та 11 до Конвенції» зазначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у п.24 рішення від 20.07.2006р. у справі «Сокуренко і Стригун проти України» наголосив на тому, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, і, як зазначено Європейською комісією з прав людини у рішенні у справі «Занд проти Австрії» (доповідь від 12 жовтня 1978 року), термін «судом, встановленим законом» у п.1 ст.6 Конвенції передбачає «всю організаційну структуру судів, включно з (...) питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів (...)».

Для визначення «суду встановленого законом», зокрема для визначення суду належної юрисдикції, у процесуальному законодавстві України, застосовано підхід віднесення до юрисдикції загальних судів всіх справ, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється у порядку іншого судочинства. Таким чином, якщо справа не віднесена до юрисдикції інших (господарських чи адміністративних) судів, то вона підлягає розгляду загальним судом.

Проте, наскільки б чітко законодавцем не було визначено систему судів та їх юрисдикцію, практика застосування відповідних норм неодмінно потребуватиме чітких правил. Забезпечення єдиного підходу до формування сталості та єдності судової практики, в тому числі визначення юрисдикційності того чи іншого спору, відповідно до ст.36 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів» має забезпечити Верховний Суд. На важливість забезпечення єдності та сталості судової практики вказує наявність в процесуальних кодексах України положень про те, що підставою перегляду судових рішень Великою Палатою Верховного Суду є порушення предметної чи суб`єктної юрисдикції. З цього приводу Європейський суд з прав людини неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через виникнення так званих юрисдикційних конфліктів між національними судами (mutatis mutandis рішення від 09.12.2010р. у справі «Буланов та Купчик проти України» («Bulanov and Kupchik v.Ukraine», заяви №7714/06 та №23654/08), в якому ЄСПЛ встановив порушення п.1 ст.6 Конвенції щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади.

З цього приводу, ЄСПЛ також зазначав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (§ 27-28, 38-40); рішення від 01.12.2011р. у справі «Андрієвська проти України» («Andriyevska v. Ukraine», заява №34036/06), в якому ЄСПЛ визнав порушення п.1 ст.6 Конвенції.

Вказане зумовлено тим, що заявнику має бути забезпечено доступ до правосуддя, що включає і розгляд скарги по суті, навіть в іншому, ніж це передбачено законом, судочинстві, оскільки перешкоди до розгляду у належному судочинстві виникли у зв`язку з процесуальною діяльністю суду. Аналогічні по своїй суті висновки висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 21.11.2018р. у справі №243/5078/17, від 12.12.2018р. у справі №490/9823/16-ц, та від 12.12.2018р. у справі №761/12676/17.

Отже, правильне визначення юрисдикції справ має надважливе значення в практиці судів, адже судове рішення, яким навіть правильно вирішено спір по суті, не може вважатися таким, що ухвалене судом, що встановлений законом, якщо при його ухваленні було допущено порушення юрисдикції. Правильне обрання юрисдикції має стати своєрідним наріжним каменем, на якому буде побудований весь розгляд справи. Саме цьому має бути приділені максимальна увага на початку справи.

Таким чином, вбачається, що дана справа помилково направлена для розгляду Болградському районному суду Одеської області.

Відповідно до п.1ч.1ст.31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

Однак, згідно ст.32 ЦПК України, спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого у порядку, що визначений статтею 31 цього Кодексу, має бути прийнята до свого провадження судом, якому вона надіслана.

Проте, розгляд судом непідсудної йому справи може призвести до ухвалення незаконного рішення, обмежити право кожного на судовий захист належним судом, позбавити можливості скористатися правом на апеляційне чи касаційне оскарження рішення.

Крім того, згідно ч.1ст.378 ЦПК України, порушення правил виключної підсудності є підставою для скасування рішення і передачу справи на новий розгляд до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю.

Однак, відповідно до ч.2 цієї ж статті, справа не підлягає направленню на новий розгляд у зв`язку з порушеннями правил територіальної юрисдикції (підсудності), якщо учасник справи, який подав апеляційну скаргу, при розгляді справи судом першої інстанції без поважних причин не заявив про непідсудність справи.

Таким чином, враховуючи, що кожний з учасників справи як позивач, так і відповідач у цивільно-процесуальному судочинстві наділені правом оскаржити остаточне рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, у даному випадку, суд, перед вирішенням питання щодо відкриття провадження, має з`ясувати думку сторін щодо наявності бажання заявити суду про непідсудність даної справи Болградському районному суду Одеської області.

Крім того, позов містить ще один недолік.

Наданий заявником позов - що є представником за довіреністю юридичної особи - не враховує усіх вимог, передбачених ЦПК України, а саме, - відсутні достатні докази того, що представник заявника - юридичної особи - є належним.

Так, згідно ст.60 ЦПК України, представником у суді може бути адвокат або законний представник.

Крім того, 29.12.2019р. набрав чинності ЗУ №390-IX, відповідно до якого юрисконсульти, інші працівники юридичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування отримали право представляти їх у суді, а у 2016 році українським парламентом в Конституції закріплено поступове введення "адвокатської монополії" (представництво у судах виключно адвокатами, за винятком малозначних справ): з 1 січня 2017 року - у Верховному Суді та касаційних судах (на той час - вищих спеціалізованих), у судах апеляційної інстанції - з 1 січня 2018 року, у судах першої інстанції - з 1 січня 2019 року; представництво органів державної влади та органів місцевого самоврядування в судах виключно прокурорами або адвокатами в судах усіх інстанцій мало здійснюватися з 1 січня 2020 року. Процесуальні кодекси, що набрали чинності у грудні 2017 року закріпили наступну схему процесуального представництва юридичної особи у судовій справі: самостійна участь у справі або самопредставництво - участь у судовому процесі через керівника або члена виконавчого органу, уповноваженого діяти від імені юридичної особи відповідно до закону, статуту, положення; участь через представника - адвоката, уповноваженого на підставі довіреності чи ордеру, виданих на підставі договору про надання правової допомоги, за певними виключеннями.

А тому, з 29 грудня 2019 року судами, в ході отримання процесуальних документів та вирішення питань щодо допуску осіб до участі у справі враховується наступне: по-перше, крім керівника та члена виконавчого органу, право представляти юридичну особу у порядку самопредставництва отримали інші особи, які мають з такою юридичною особою трудові відносини (діють на підставі трудового договору (контракту); кодекси доповнено положеннями щодо самопредставництва органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, від імені яких діють їх керівники, інші уповноважені особи відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору. З наведеного вбачається, що зазначеним законом не скасовано норму щодо представництва юридичних осіб виключно адвокатами, а, відтак і про скасування адвокатської монополії мова не йде. Натомість, розширення можливостей для самопредставництва мало на меті вирішити назрілі проблеми щодо: надання бізнесу можливості захищати свої інтереси силами власного персоналу - юрисконсультів; позбавлення юрисконсультів потреби в отриманні адвокатського свідоцтва; та вирішення проблеми представництва органів державної влади та органів місцевого самоврядування в умовах нестачі бюджетів та відсутності чіткого механізму закупівлі саме адвокатських послуг. Аналіз практики Верховного Суду свідчить, що сама лише довіреність не може підтверджувати повноваження особи (навіть працівника, юрисконсульта) представляти інтереси юридичної особи чи державного органу в порядку самопредставництва. Так, наприклад ВС (КАС) в ухвалі від 12.02.2020 у справі №160/2199/19 зазначив, що для визнання особи такою, що діє у порядку самопредставництва, необхідно, щоб у відповідному законі, положенні чи трудовому договорі (контракті) було чітко визначене її право діяти від імені такої юридичної особи (суб`єкта владних повноважень) без додаткового уповноваження (довіреності). А в ухвалі від 07.02.2020 у справі №17/495-08 ВС (КГС), залишаючи без руху касаційну скаргу вказав, що для підтвердження повноважень брати участь у справі в порядку самопредставництва працівник (юрисконсульт) має надати суду: докази того, що особа обіймає певну посаду (наказ, трудовий договір), а також докази, які дозволяють встановити обсяг повноважень вказаної посадової особи (статут, положення, трудовий договір (контракт). При цьому, у відповідному трудовому договорі (контракті) має міститись положення щодо повноважень юрисконсульта на представництва інтересів юридичної особи в суді. Відсутність відповідних положень у трудовому договорі (положенні/посадовій інструкції) є підставою для відмови у допуску до участі у справі. Так, в ухвалі від 20.01.2020 у справі №910/3245/19, повертаючи касаційну скаргу юридичної особи, Верховний Суд (КГС) вказав, що надана копія трудового договору не містить положень щодо повноважень юрисконсульта на представництво інтересів відповідача в суді. В ухвалі від 21.01.2020 у справі №924/440/19 ВС (КАС) зазначив, що для підтвердження права працівника органу державної влади, органу місцевого самоврядування діяти в порядку самопредставництва, такий працівник має надати суду: витяг з контракту, в якому визначено, що особа має повноваження представляти орган державної влади, орган місцевого самоврядування в суді в конкретній судовій справі без окремого доручення; або оригінал чи копію трудового договору (акту про призначення), або оригінал посвідчення та витяг з посадової інструкції, в якій визначено, що особа має повноваження представляти орган державної влади, орган місцевого самоврядування в суді без окремого доручення керівника; та окреме доручення (резолюція) керівника, в якому визначено повноваження особи представляти інтереси державного органу, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування в суді в конкретній судовій справі, якщо посадовою інструкцією або контрактом не передбачено право такої особи представляти інтереси без такого доручення.

Враховуючи вищевикладене, заявнику - Чмиру Миколі Петровичу - представнику за довіреністю, що діє в інтересах ТОВ "ІННОВА ФІНАНС" у позові цієї юридичної особи до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - слід запропонувати надати суду належні і достатні докази його права на представництво у суді юридичної особи - адвокатське свідоцтво або докази того, що він обіймає відповідну посаду- тобто, є працівником юридичної особи.

Встановивши зазначенв недоліки для відкриття провадження, суд дійшов висновку, що він може бути усунений представником заявника, тому, відповідно до ч.1ст.185 ЦПК України, встановивши, що заява надійшла до суду без додержання вимог територіальної підсудності, з урахуванням вимог ст.ст.175,177 цього Кодексу, - представнику заявника слід надати можливість усунути також і цей недолік.

Тому, керуючись ст. ст.95,175,177, 185 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Залишити без руху за позовом Чмира Миколи Петровича - представника за довіреністю і в інтересах ТОВ "ІННОВА ФІНАНС" до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором,.

Роз`яснити заявнику його право оскаржити в апеляційному порядку ухвалу Щорського районного суду Чернігівської області від 22.11.2024р. про направлення справи за неналежною підсудністю або звернутися до Болградського районного суду Одеської області суду з клопотанням про направлення справи за належною підсудністю, або - з клопотанням про відкриття провадження, - у строк, не пізніше 10 днів з дня отримання копії цієї ухвали та наданням доказів належного представництва.

Роз`яснити заявнику, що, в разі неусунення зазначених недоліків, - заява буде вважатися неподаною та повернута заявнику, що не перешкоджатиме зверненню з нею до суду удруге після усунення її недоліків.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя А.В. Кравцова