Провадження № 2/344/849/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді Татарінової О.А.,

секретаря Кондратів Х.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільному майні, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільному майні. В обгрутнування вимог зазначила, що її мати ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після її смерті відкрилась спадщина на квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , що належала спадкодавцю на підставі Договору дарування квартири, посвідченого Торос Т.А., приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу 22 травня 2008 року по реєстру №899, зареєстрованого в Івано-Франківському обласному бюро технічної інвентаризації 23.05.2008 року за реєстраційним номером 21977159 номер запису 8511 в книзі 234. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 жовтня 2016 року та укладеного між спадкоємцями договору про зміну розміру часток у спадщині, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , отримала право власності на 9/10 часток у спадщині. ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 і ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , були батьками померлої та отримали по 1/20 частці у квартирі. Після смерті дідуся ОСОБА_4 , у відповідності із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 29 квітня 2024 року, позивачка отримала 1/20 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 . Таким чином, позивач ОСОБА_1 отримала право власності на 19/20 часток у зазначеній вище квартирі. Позивачка та відповідачка разом проживають у даній квартирі, однак остання не бере жодної участі в утриманні спільного майна. ОСОБА_1 самостійно доглядає за квартирою: платить за комунальні послуги, регулярно прибирає та проводить поточні ремонти. Таким чином, відповідачці формально належить 1/20 частка у праві власності на дану квартиру. Відповідачка від пропозиції про викуп частки відмовляється. У зв`язку з цим, позивачка вимушена звертатися до суду, оскільки спроби досудового врегулювання спору виявились неефективними.

Частка відповідачки у спірній квартирі є незначною і не може бути виділена в натурі, квартира є неподільною та найголовніше таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам відповідачки та її сім`ї.

Позивачем зазначається, що 1/20 частка вищевказаної квартири, яка належить ОСОБА_2 , не є істотною та її позбавлення не спричинить істотної шкоди для неї. Ринкова вартість вищевказаної квартири згідно звіту про незалежну оцінку квартири від 15.08.2024 становить 4 242 000 гривень. Отже, компенсація відповідачці за 1/20 її частки становить 212 100 грн. Враховуючи наведене, просить суд припинити право власності на 1/20 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 , ОСОБА_2 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/20 частку квартири за адресою: АДРЕСА_1 яка належить ОСОБА_2 ; стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/20 частки квартири за адресою: АДРЕСА_1 , у сумі 212 100 грн., які внесені позивачкою на депозитний рахунок Івано-Франківського міського суду. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн. та судовий збір у розмірі 2 121 грн.

18.11.2024 року представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, який обґрунтовують тим, що згідно договору дарування квартири від 22.05.2008, зареєстрованого в реєстрі за №901, ОСОБА_4 , чоловік Відповідачки, подарував квартиру АДРЕСА_2 , своїй дочці, яка також є мамою Позивачки, ОСОБА_3 . Згідно п.12 зазначеного договору, на день придбання та на день дарування вказаної в договорі квартири ОСОБА_4 перебував і перебуває у шлюбі. Дружина дарувальника ОСОБА_2 надала письмову заяву-згоду на дарування квартири. Розпорядившись таким чином, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 не мали наміру змінювати свого місця проживання за даною адресою та розраховували на обов`язок повнолітніх дітей щодо утримування своїх батьків. В той же час, обдарована ОСОБА_3 була зареєстрована та проживала разом з сім`єю у власній квартирі по АДРЕСА_3 . ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_5 померла після важкої хвороби. На цей час її старша дочка ОСОБА_7 була студенткою першого курсу ІФНТУНГ, а молодша - ОСОБА_8 , учениця сьомого класу школи №12. Батька дітей ОСОБА_9 за позовом дідуся ОСОБА_4 позбавлено батьківських прав рішенням Івано-Франківського міського суду у справі № 344/6425/15-ц від 08.10.2015. Як зазначено в рішенні, «у зв`язку з конфліктами за рекомендаціями Служби у справах дітей та працівників міліції позивач змушений був забрати дітей на проживання у власну квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , де і проживає з дітьми на даний час».

В подальшому, п.1.1.1 рішення Івано-Франківської міської ради №566 від 08.10.2015, «дідуся ОСОБА_4 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , призначено опікуном позбавленої батьківського піклування малолітньої ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 ».

Також, рішенням Івано-Франківського міського суду у справі № 344/11194/15-ц від 19.05.2016, ініційованим ОСОБА_4 та ОСОБА_2 , ОСОБА_9 усунено від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 на користь дітей ОСОБА_10 та ОСОБА_1 . В цьому ж рішенні встановлено, що «утримували та доглядали хвору ОСОБА_3 її батьки. Відповідач допомоги своїй дружині, яка хворіла на тяжку хворобу не надавав, перебував на обліку в Івано-Франківському відділі поліції з 25.05.2015 року за вчинення насильства над неповнолітніми дітьми».

Після вказаного рішення суду, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 10.10.2016 уклали договір про зміну розміру часток у спадщині та відмовились від належної кожному з них 1/5 частки у спадщині після смерті ОСОБА_3 , залишивши квартиру в АДРЕСА_3 онуці ОСОБА_7 в цілому, а онуці ОСОБА_8 - 9/10 квартири АДРЕСА_2 . Вчинивши у такий спосіб, бабуся з дідусем вкотре підтвердили бажання залишити означене майно доньці ОСОБА_11 та її нащадкам. За ОСОБА_4 та ОСОБА_2 залишились по 1/20 квартири АДРЕСА_2 з метою унеможливити спроби третіх осіб втертися в довіру та позбавити майна недосвідченої, позбавленої батьківського піклування ОСОБА_8 .

ОСОБА_4 та ОСОБА_2 утримували, виховували та доглядали онуку ОСОБА_8 впродовж всього її навчання в школі та Івано-Франківському національному технічному університеті нафти і газу, створювали для неї комфортні та безпечні умови проживання. В тому числі підтримували в належному стані житло по АДРЕСА_1 , зокрема в 2023 році провели поточний ремонт квартири. ІНФОРМАЦІЯ_6 ОСОБА_4 помер (свідоцтво серії НОМЕР_1 від 23.10.23), залишивши свою частку квартири ОСОБА_1 на підставі заповіту від 23.10.2015. Після смерті чоловіка, Відповідачка потрапила у відділення екстреної допомоги в зв`язку з загостренням гіпертонічної хвороби, де перебувала понад тиждень. В цей час ОСОБА_1 отримала доступ до всіх заощаджень бабусі та дідуся, розпоряджалась ними та не повернула кошти після виписки ОСОБА_12 додому, зіславшись на те, що буде здійснювати всі платежі замість Відповідачки.

Отож, хоч ОСОБА_1 частково оплачує кошти на утримання квартири, однак здійснює ці платежі за рахунок Відповідачки. Також, ОСОБА_6 самостійно придбаває все необхідне для себе, готує, прибирає, веде тихий та спокійний спосіб життя, жодним чином не створюючи несприятливих умов для проживання онуки. В той же час ОСОБА_1 розпродує всупереч волі Відповідачки належні їй предмети побуту, залишаючи собі виручені кошти. ОСОБА_2 з 18.03.2009 зареєстрована та безперервно проживає по АДРЕСА_1 . Ця квартира її єдине житло, практично всі її знайомі та друзі проживають поруч, вона виростила свою онуку, з цього житла вона похоронила свого чоловіка і лише тут хоче доживати свої дні.

Жодні компенсації не можуть відповідати інтересам Відповідачки, бо якби йшлося про кошти, сім`я ОСОБА_13 не дарувала б належне їм майно спочатку доньці, а потім онучкам. А розмір компенсації не дає змоги придбати навіть найменшого куточка для проживання. Таким чином, Відповідачка буде не лише позбавлена своєї власності, але й місця постійного проживання.

Позивачка та Відповідачка з 2015 року спільно проживають та користуються квартирою та усім, що в ній знаходиться. Також, припинення права власності завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, бо залишить її без житла і позбавить практично всіх соціальних зв`язків, вибудовуваних десятиліттями, а також можливості проживати з онукою, яку вона виховала та на піклування якої має право розраховувати.

Що стосується стягнення на користь ОСОБА_1 витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 15 000 грн, то в матеріалах справи, відсутні будь-які документи на підтвердження співмірності та обгрунтованості таких витрат. Враховуючи наведене просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог Позивачу в повному обсязі. Судові витрати понесені по справі покласти на Позивача.

Позивач та його представник в судовому засіданні вимоги позову підтримали, просили позов задовольнити. Позивач зазначила, що вона користується 2 житловими кімнатами, а у користуванні відповідачки знаходиться 1 житлова кімната. Відповідачка чинити їй перешкоду у користуванні, оскільки не надає згоди на ремонт квартири та заміну меблів.

Відповідач та її представник просили суд відмовити у задоволенні позову з підстав наведених у відзиві на позовну заяву. Відповідачка зазначила, що позивач продала шафу без її згоди. Після смерті її чоловіка позивачка забрала всі заощадження та обіцяла оплачувати комунальні послуги.

Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом.

Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Відповідно до ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню.

Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, відповідача та її представника, дослідивши матеріали справи та перевіривши всі докази в їх сукупності, приходить до наступного.

Судом встановлено, що 06.02.1971 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_14 зареєстровано шлюб. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини змінено на « ОСОБА_13 », що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серія НОМЕР_2 (а.с.101).

Згідно договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Торос Т.А. від 22.05.2008 року ОСОБА_4 (дарувальник) подарував, ОСОБА_3 (обдаровувана) прийняла у дарунок безоплатно належну ОСОБА_4 , квартиру АДРЕСА_2 . Відповідно до відомостей, що містяться у технічному паспорті, відчужувана квартира загальною площею 98,7 кв.м:, житловою площею 64,3 кв.м. та складається з трьох житлових кімнат.

У п.п.12,13 Договору зазначено, що на день придбання та на день дарування вказаної в договорі квартири перебував і перебуває у шлюбі. Дружина Дарувальника ОСОБА_4 - ОСОБА_2 надала письмову заяву-згоду на дарування квартири, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Торо Т.А. Дарувальник стверджує, що квартира дарується його дочці (а.с.94-95).

ОСОБА_2 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 з 18.03.2009 року, що підтверджується витягом з реєстру територіальної громади від 07.11.2024 року (а.с.93).

Із технічного паспорта на квартиру АДРЕСА_2 , встановлено, що загальна площа трьохкімнатної квартири становить 98,7 кв.м., житлова - 64,3 кв.м. (а.с.6-7).

ІНФОРМАЦІЯ_5 померла ОСОБА_3 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть Серія НОМЕР_3 від 03.04.2015 року (а.с.96).

З витягу із рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради «Про надання статусу дитини-сироти, дитини, позбавленої батьківського піклування, та подальше влаштування» від 08.10.2015 року №566 вбачається, що надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування: 1.1. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у зв`язку зі смертю матері та позбавленням батьківських прав батька рішенням Івано-Франківського міського суду від 15.07.2015 р. (справа N?344/6425/15-ц, провадження N?2/344/2902/15). Встановлено опіку над малолітньою ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 , призначивши опікуном дідуся ОСОБА_4 , який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 . Зобов`язано опікуна зберегти за підопічною право користування житлом за адресою: АДРЕСА_3 до досягнення дитиною повноліття (а.с.99).

Заочним рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 19.05.2016 року усунуто ОСОБА_9 від права на спадкування за законом після смерті ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , на користь дітей ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.97-98).

З копії Договору про зміну розміру часток у спадщині від 10.10.2016 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Фединою А.М., та зареєстрованого в реєстрі за №3-1257, вбачається, що після укладання цього договору частки у спадковому майні, що залишилося після смерті матері ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , будуть вираховуватися в таких розмірах: ОСОБА_10 квартира по АДРЕСА_3 ; ОСОБА_1 9/10 (дев`ять десятих) часток спадкового майна по АДРЕСА_4 ; ОСОБА_4 - 1/20 (одна двадцята) частка спадкового майна по АДРЕСА_4 ; ОСОБА_2 - 1/20 (одна двадцята) частка спадкового майна по АДРЕСА_4 (а.с.99-100).

10.10.2016 року державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори Федина А.М. видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яке зареєстровано в реєстрі за №3-1264 (реєстрація свідоцтва підтверджується витягом з реєстру а.с.9), згідно якого спадкоємцями зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_3 , 1977 року народження, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , є її дочка - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на 9/10 (дев`ять десятих) часток, батько - ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 на 1/20 (одну двадцяту) частку, мати - ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 на 1/20 (одну двадцяту) частку.

Спадщина, на яку в указаних частках видано це свідоцтво, складається: з квартири АДРЕСА_2 (а.с.8).

Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 17.10.2016 року квартира АДРЕСА_2 на праві приватної власності в розмірі частки 9/10 належить ОСОБА_1 , у розмірі частки 1/20 належить ОСОБА_4 та у розмірі частки 1/20 належить ОСОБА_2 (а.с.10-11).

ОСОБА_1 з 26.03.2024 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.5).

ІНФОРМАЦІЯ_8 помер ОСОБА_4 (а.с.102).

29.04.2024 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Біланюк С.М. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке зареєстровано в реєстрі за №736 (реєстрація свідоцтва підтверджується витягом з реєстру а.с.13), згідно якого спадкоємцем зазначеного в заповіті майна ОСОБА_4 , 1949 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_6 , є його онука ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з: 1/20 (однієї двадцятої) частки квартири АДРЕСА_2 (а.с.12).

З витягу з Державного реєстру речових прав від 29.04.2024 року вбачається, що 29.04.2024 за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 29.04.2024 року зареєстровано право спільної часткової власності в розмірі частки 1/20 на квартиру АДРЕСА_2 в (а.с.14).

З долучених до матеріалів справи копій платіжних інструкцій вбачається, що позивачем сплачувались комунальні платежі за квартирою кв. АДРЕСА_2 за період з травня по серпень 2024 року (а.с.15-31).

Відповідно до висновку про ринкову вартість об`єкта оцінки від 15.08.2024 року ринкова вартість квартири АДРЕСА_2 становить 4 242 000,00 грн. (а.с.33).

14.10.2024 року ОСОБА_1 внесено на депозитний рахунок ТУ ДСА України в Івано-Франківській області 212 000,00 грн. в якості компенсації частки ОСОБА_15 у праві власності на майно по справі №344/16905/24 (а.с.65).

З витягу із Державного реєстру речових прав від 28.10.2024 року вбачається, що 29.04.2024 за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 29.04.2024 року зареєстровано право спільної часткової власності в розмірі частки 1/20 на квартиру АДРЕСА_2 в; за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 10.10.2016 року зареєстровано право власності в розмірі частки 1/20 на квартиру АДРЕСА_2 в; за ОСОБА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину від 10.10.2016 року зареєстровано право власності в розмірі частки 9/10 на квартиру АДРЕСА_2 в (а.с.76-77).

Згідно долучених копії платіжних інструкцій від 07.11.2024 року відповідачкою здійснено оплату комунальних послуг за квартирою кв. АДРЕСА_2 (а.с.105-107).

Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.

Припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників передбачено у статті 365 ЦК України, якою визначено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 грудня 2018 року у справі № 908/1754/17 (провадження № 12-180гс18) виснувала, що відсутність конструкції («за наявності одночасно») в статті 365 ЦК України свідчить про можливість припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників за наявності хоча б однієї з перелічених законодавцем у частині першій цієї статті обставин (зокрема, в пунктах 1-3). Водночас необхідно зважати, що правова норма, закріплена пунктом 4 частини першої статті 365 ЦК України, не може вважатися самостійною обставиною для припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду, оскільки фактично встановлює неприпустимість такого припинення (таке припинення є неможливим у разі, якщо воно завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї). Припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі положень цієї статті можливе за наявності хоча б однієї з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника, та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, а не за наявності всіх обставин, передбачених цією статтею, в їх сукупності.

Аналогічні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 344/120/16-ц (провадження № 61-22129св19) та у постановах Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11, від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-1943цс16.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 30 травня 2018 року у справі № 760/8958/15-ц (провадження № 61-4860св18) зазначено, що: "висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном".

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 750/11178/17 (провадження № 61-42000св18) зроблено висновок по застосуванню пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України та вказано, що "припинення права на частку має відбуватися, якщо таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї.

Тобто можливе порушення інтересів як самого співвласника, так і членів його сім`ї виступатиме перешкодою для задоволення позову про припинення права на частку. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, робиться в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Ця умова спрямована на запобігання порушення інтересів співвласника та членів його сім`ї. Оскільки мається на увазі недопущення, то суд при розгляді справи повинен перевіряти, чи не будуть порушені інтереси й заподіяна шкода (майнова або немайнова) внаслідок припинення права на частку".

Відповідно до частини першої та третьої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно із частинами першою та шостою статті 81ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частинах першій та другій статті 89ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Як встановлено судом, позивачу ОСОБА_1 на праві власності в розмірі частки 19/20, а відповідачу ОСОБА_2 на праві власності в розмірі частки 1/20 належить квартира АДРЕСА_2 в.

Відповідач ОСОБА_2 з 18.03.2009 року зареєстрована у спірній квартирі та безперервно проживає у ній. Доказів про наявність у відповідачки на праві власності іншого житла чи іншого місця проживання, матеріали справи не містять.

Умови, за наявності яких суд може припинити право співвласника на частку у спільній власності у порядку, визначеному статтею 365 ЦК України, повинні досліджуватися судом з урахуванням положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та усталеної прецедентної практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства»), згідно з якими втручання у право власності може бути виправданим, якщо воно здійснено: з метою врегулювання спору і врахування права власності іншого співвласника (суспільний інтерес); на підставі закону; з дотриманням вимог співмірності і пропорційності.

Також, позивачем не надано належних доказів неможливості спільного користування спірною квартирою, та доказів того, що припинення права відповідачки на її частку не завдасть істотної шкоди інтересам відповідача, як співвласнику майна.

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400 цс 19).

Таким чином, позивачем не підтверджено існування обставин, відповідно до яких було б можливим примусове припинення права співвласника на частку відповідно до положень статті 365 ЦК України, а також того, що таке втручання у право власності відповідача є виправданим відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Доводи позивача про те, що частка відповідачки у спірній квартирі є незначною і не може бути виділена в натурі, не може бути безумовною підставою для позбавлення відповідача права власності на належне їй майно. Крім того, суд не приймає до уваги посилання про те, що відповідач не бере жодної участі в утриманні спільного майна, оскільки в разі доведення таких обставин позивач має право на відшкодування від відповідача понесених витрат на оплату комунальних послуг.

Суд вважає, що відшкодування ринкової вартості частки відповідача у майні не зможе забезпечити її право на житло, а тому позбавлення відповідача права власності на її частку буде суперечити ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Враховуючи викладене, суд, виходячи з положень ст. 365 ЦК України, встановлених обставин справи та досліджених доказів, враховуючи справедливий баланс інтересів обох сторін щодо належного їм на праві спільної часткової власності майна, приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 81, 247, 259, 263,265,268,273 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про припинення права власності на частку у спільному майні відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Івано-Франківського Апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя Татарінова О.А.

Повний текст рішення складено 16 січня 2025 року