15.01.2025 Справа № 756/583/25
Унікальний №756/583/25
Провадження №2-о/756/168/25
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2025 року м. Київ

Суддя Оболонського районного суду м. Києва Луценко О.М., розглянувши матеріали заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Оболонського районного суду м. Києва із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту того, що він самостійно виховує та утримує неповнолітню дитину (сина) ОСОБА_2 , 2018 року народження.

В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що у 2018 році він прибув в Україну та подав документи на отримання статусу політичного притулку та додаткового захисту як особа, яка зазнала переслідувань на території Російської Федерації.

01.11.2021 ОСОБА_1 отримав громадянство України, що підтверджується довідкою про реєстрацію особи громадянином України № НОМЕР_1 , а також 16.03.2023 року отримав статус особи, яка зазнала переслідувань через політичні переконання у державі-агресорі.

27.07.2023 року за заявою ОСОБА_1 до Державної Міграційної служби України у порядку ч. 4 ст. 14 Закону України «Про громадянство України», його син ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 набув громадянство України, що підтверджується довідкою № 8031-000022607 про набуття громадянства України.

Зазначає, що громадянка Російської Федерації ОСОБА_3 , яка зазначена у свідоцтві про народження дитини, як мати, ніколи не брала повноцінної участі у вихованні дитини, до повномаштабного вторгнення проживала то в Україні, то на території Російської Федерації. Фактично вони не проживали разом. 29.11.2022 рішенням ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області їй було відмовлено в оформленні видачі посвідки на тимчасове проживання в Україні.

08.02.2024 року ОСОБА_1 звернувся до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області із зверненням про отримання інформації про те, чи має вона документи, що дають їй право перебувати на території України. У відповідь на звернення йому було повідомлено, що ОСОБА_1 не має документів, що дають право перебувати на території України.

Вважає, що наявність того факту, що дитина є громадянином України і знаходиться на території України, а також факту, що особа зазначена як мати є громадянкою Російської Федерації та не має законного права перебувати на території України, в`їжджати на територію України, працювати тут тривалий час, достатньо для встановлення факту самостійного виховання дитини батьком.

Таким чином, заявник самостійно утримує, забезпечує та виховує свого сина, матір дитини участі у його виховані та утримані не бере.

У зв`язку з цим, заявник просить суд встановити факт самостійного утримання та виховання батьком малолітньої дитини.

Дослідивши матеріали заяви, вважаю, що у відкритті провадження належить відмовити з наступних підстав.

Згідно зі статтею 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.

Частиною першою статті 315 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.

У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» надано роз`яснення, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.

Тобто, за загальним правилом, окреме провадження - це самостійний вид цивільного судочинства, у якому суд при розгляді безспірних справ встановлює юридичні факти або обставини з метою захисту охоронюваних законом інтересів громадян і організацій.

У порядку окремого провадження суд може вирішити спір про факт, про стан, але не спір про право цивільне, оскільки метою такого судового розгляду є лише встановлення наявності або відсутності самого факту, і факт, що встановлюється судом у порядку окремого провадження, повинен мати юридичне значення і безспірний характер, оскільки якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується у порядку позовного провадження, суд повинен залишити заяву без розгляду і роз`яснити заявнику право подачі позову на загальних підставах.

Також у відповідності статті 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати та батько мають рівні права та обов`язки по відношенню до дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їх прав по відношенню до дитини.

Згідно частини першої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Частиною третьою цієї ж статті визначено, що якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.

У разі, якщо батьки не можуть дійти згоди щодо місця проживання дитини, згідно частини першої статті 161СК України, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Слід також звернути увагу на те, що як зазначає Верховний Суд у постанові від 22.04.2020 року у справі № 200/14136/17, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; чинне законодавство не передбачає іншого порядку їх встановлення; встановлення такого факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право.

Тобто, Верховний Суд зазначив, що юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, а також вказав, що у разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов`язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.

Слід також зазначити, що у пункті 3постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначено, що, вирішуючи питання про прийняття заяв про встановлення фактів, що мають юридичне значення, судам необхідно враховувати, що ці заяви повинні відповідати як загальним правилам щодо змісту і форми позовної заяви, так і вимогам щодо її змісту, передбаченим конкретною статтею про зміст заяви.

Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.

Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Зокрема, мати (батько) має право звернутися до суду з позовом про позбавлення другого з батьків батьківських прав через ухиляння його від виконання своїх обов`язків з виховання дитини.

Жодний нормативно-правовий акт, що регулює сімейні відносини та захист прав дітей, не зобов`язує підтверджувати актом факт відсутності участі батьків у вихованні дитини, або підтверджувати його безумовну та одноосібну участь у вихованні та піклуванні.

Такий факт може бути підтверджений за рішенням суду виключно в разі вирішення питання щодо позбавлення особи батьківських прав.

Наведене в сукупності свідчить, що захист порушених прав у зв`язку з не виконанням, не прийнятті участі одним із батьків у вихованні дітей, тобто самоусунення від виконання батьківських обов`язків, має розглядатись в іншому порядку, передбаченому законом.

Питання належного виховання дітей, досягнення порозуміння між батьками і дітьми, відповідальності батьків за неналежне виконання батьківських обов`язків завжди є важливими й актуальними. Законом України «Про охорону дитинства» визначено, що батьки або особи, які їх замінюють, зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Закон передбачає, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини.

Відповідальність щодо виховання дітей покладена на обох батьків, незалежно від того проживають вони разом чи окремо, оскільки обов`язок здійснювати належне виховання та нагляд за малолітнім є рівним для обох з них.

Тому за неналежне виконання обов`язку щодо виховання дітей, передбачена відповідальність.

Обов`язки батьків висвітлені в статті 150 Сімейного кодексу України, згідно якої батьки зобов`язані: виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя та поважати дитину.

За невиконання або неналежне виконання обов`язків щодо виховання дітей батьки можуть бути притягнені до різних видів юридичної відповідальності.

Згідно з частиною другою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини.

З урахуванням вищевикладеного, слід дійти висновку, що вимоги заявника про встановлення факту самостійного виховання неповнолітньої дитини не є вимогами, які підлягають розгляду в порядку окремого провадження в розумінні положень статей 293, 315 ЦПК України.

Частиною четвертою статті 315 ЦПК України передбачено, що суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду.

З урахуванням наведеного, аналізуючи вищевикладене, вважаю, що у відкритті провадження за даною заявою належить відмовити.

Відповідно до ч. 3 ст. 186 ЦПК України матеріали заяви підлягають поверненню заявнику.

Керуючись ст. ст. 315, 260 ЦПК України, суддя

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті провадження у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Служба у справах дітей та сім`ї Оболонської районної у місті Києві державної адміністрації про встановлення факту самостійного виховання та утримання неповнолітньої дитини.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до суду апеляційної інстанції шляхом подання апеляційної скарги протягом 15 днів з дня її вручення через Оболонський районний суд м. Києва;

Суддя О.М. Луценко