Номер провадження 2/754/2352/25
У Х В А Л А

Іменем України

17 січня 2025 року суддя Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б. вивчивши позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 через свого представника - адвоката Крушинської А.А. звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Дослідивши позовну заяву та додані до неї матеріали, суд приходить до висновку про відмову у прийнятті до првадження з наступних підстав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Однією із умов реалізації права особи на пред`явлення позовної заяви є дотримання вимог підсудності.

Судоустрій в Україні будується за принципами територіальності та спеціалізації і визначається законом (ст. 125 Конституції України).

Відповідно до ч. 2 ст. 28 ЦПК України, зокрема позови про розірвання шлюбу, можуть пред`являтися також за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні чи неповнолітні діти. За домовленістю подружжя справа може розглядатися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування будь - кого з них.

Як вбачається з наданих матеріалів, позивач при зверненні до Дніпровського районного суду м. Києва посилалась на ч. 2 ст. 28 ЦПК України, згідно з якою позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача також у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача.

При цьому, за даними «Реєстру територіальної громади м.Києва» вбачається, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , що відноситься до Дніпровського району м. Києва.

У відповідності до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 , виданого Деснянським відділом реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), позивач ОСОБА_1 має неповнолітню доньку ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

З матеріалів справи вбачається, що відповідач ОСОБА_4 на території Деснянського району м. Києва у встановленому законом порядку не зареєстрований та не проживає (даних про те, що проживав, не надано), при цьому за відомостями з ІТС «Реєстр територіальної громади м. Києва» громадянина не знайдено.

Однак, ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу передано до Деснянського районного суду м. Києва за підсудністю, де в мотивувальній частині міститься посилання на загальну норму процесуального законодавства щодо визначення підсудності за зареєстрованим місцем проживання відповідача - ст. 27 ЦПК України.

Оскільки місцем зареєстрованого проживання позивача є АДРЕСА_1 , при цьому в ході розгляду даного провадження зареєстроване місце проживання відповідача встановити не вдалось, суд вважає за необхідне повернути справу до Дніпровського районного суду м. Києва у відповідності до альтернативної підсудності за ч. 2 ст. 28 ЦПК України, за адресою зареєстрованого місця проживання позивача, яка має на утриманні дитину.

Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до юрисдикції якого вона віднесена процесуальним законом.

Важливість суворого дотримання правил про підсудність доводиться і практикою Європейського суду з прав людини. Зокрема, суд як порушення вимог пункту 1 статті 6 Конвенції ЄСПЛ розглядає порушення правил територіальної підсудності без належного законного обґрунтування, незважаючи на наявність чітких правил підсудності, встановлених ЦПК.

Підсудність є ефективним засобом, який сприяє тому, щоб конкретна справа розглядалася і вирішувалася законним, компетентним, незалежним і неупередженим судом до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 31 ЦПК України, суд передає справу на розгляд іншому суду, якщо справа належить до територіальної юрисдикції (підсудності) іншого суду.

У той же час, положення ч.1 ст. 378 ЦПК України передбачають, що судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню з направленням справи на розгляд за встановленою законом підсудністю, якщо рішення прийнято судом з порушенням правил територіальної юрисдикції (підсудності).

Стаття 32 ЦПК України встановлює, що спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, саме у встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана.

У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.08.2019 у справі № 855/364/19 зроблено висновок, відповідно до якого «Розгляд судом предметно непідсудної йому справи може призвести до ухвалення незаконного рішення, обмежити право кожного на судовий захист належним судом, позбавити можливості скористатися правом на апеляційне чи касаційне оскарження рішення. Якщо суд першої інстанції помилково чи неправильно направив до суду тієї самої інстанції справу, яка за предметом спору, суб`єктним складом учасників, характером спірних правовідносин відноситься до його підсудності, а суд, якому була направлена справа (позовна заява), повернув її назад як направлену внаслідок порушення правил підсудності, то рішення суду, який повернув справу адресанту, не може розцінюватися як ознака спору щодо підсудності чи порушення заборони про передавання справ, встановленої статтею 30 КАС».

Хоча вказаний правовий висновок здійснено щодо норм КАС України, суд вважає доцільним дотримуватись його і у порядку цивільного судочинства, зважаючи на подібність норм КАС України та ЦПК України щодо недопустимості спору про підсудність.

Дотриманням судами процесуальних норм інституту підсудності означає дотримання положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яке гарантує, що кожен при вирішенні спору щодо його цивільних прав та обов`язків або при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Суд звертає увагу, що підстави для розгляду даної справи Деснянським районним судом м. Києва відсутні, оскільки позивач при поданні позовної заяви визначив підсудність за ч.2 ст.28 ЦПК України.

Отже, Дніпровський районний суд м.Києва помилково направив справу за підсудністю до Деснянського районного суду м. Києва.

З огляду на викладене, дана справа не підсудна Деснянському районному суду міста Києва, а тому підлягає поверненню до Дніпровського районного суду м. Києва, до територіальної юрисдикції якого у порядку ч. 2 ст. 28 ЦПК України належить розгляд вищезазначеної позовної заяви.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 14, 27, 28, 31, 32, 260-261 ЦПК України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Відмовити у прийнятті до провадження цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Матеріали справи повернути до Дніпровського районного суду м. Києва.

Учасники справи можуть отримати інформацію щодо даної справи в мережі Інтернет на веб-сайті суду: http://ds.ki.court.gov.ua/

Ухвала може бути оскаржена протягом 15 днів з дня її проголошення складання повного тексту шляхом подання безпосередньо до Київського апеляційного суду апеляційної скарги.

Суддя