ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2025 року

м.Черкаси

Справа № 694/1324/24
Провадження № 22-ц/821/86/25
Категорія: 304010000

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючої Карпенко О.В.

суддів Василенко Л.І., Гончар Н.І.

за участю секретаря: Ярошенка Б.М.

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1 ,

представник позивача: адвокат Стратілатов Костянтин Геннадійович,

відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

треті особи на стороні позивача: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Стратілатова Костянтина Геннадійовича на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 15 жовтня 2024 року (ухваленого під головуванням судді Сакун Д.Ів приміщенні Звенигородського районного суду Черкаської області) у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності, -

в с т а н о в и в :

Короткий зміст позовних вимог

24 травня 2024 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 10.02.2010 між нею, ОСОБА_1 та ОСОБА_6 було укладено шлюб.

Під час шлюбу 28.08.2020 ОСОБА_6 було придбано транспортний засіб марки RENAULT, модель KANGOO, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 .

04.09.2020 за ОСОБА_6 було зареєстровано вказаний транспортний засіб та присвоєно д.н.з. НОМЕР_3 .

22.07.2023 ОСОБА_6 звернувся до ТСЦ 7143 із заявою про перереєстрацію транспортного засобу при втраті свідоцтва про реєстрацію та отримав нове свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу.

22.07.2023 між ОСОБА_6 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 7143/2023/3952243, на підставі якого ОСОБА_6 передав у власність ОСОБА_2 вказаний вище транспортний засіб марки RENAULT, модель KANGOO, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 , д.н.з. НОМЕР_5 .

В цей же день на підставі зазначеного договору за ОСОБА_2 було зареєстровано вказаний транспортний засіб.

Позивачка вказує, що вказаний автомобіль був спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_1 . Згоди на продаж автомобіля ОСОБА_1 не надавала, тому договір купівлі-продажу, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 не відповідає вимогам закону.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 загинув під час виконання бойового розпорядження, пов`язаного із відсіччю збройної агресії Російської Федерації проти України.

Померлий ОСОБА_6 заповіту не складав. Всі спадкоємці прийняли спадщину. У зв`язку із цим, зазначеного вище автомобіля є власністю позивача, а інша автомобіля є спадковим майном померлого ОСОБА_6 , яке підлягає поділу між спадкоємцями в рівних частках.

У зв`язку з наведеним, позивачка просить постановити рішення, яким визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу № 7143/2023/3952243 від 22.07.2023, укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 ; визнати за ОСОБА_1 право власності на частину транспортного засобу марки RENAULT, модель KANGOO, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 , д.н.з. (станом на 22.07.2023 року) НОМЕР_3 .

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Звенигородського районного суду Черкаської області від 15 жовтня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності- відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову у виді арешту автомобіля марки Renault, модель Kangoo, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 , д.н.з. НОМЕР_3 , накладеного ухвалою Звенигородського районного суду Черкаської області від 02.07.2024 у цивільній справі № 694/1324/24 за позовом ОСОБА_1 , в інтересах якої діє ОСОБА_7 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи на стороні позивача: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності.

Рішення суду мотивовано тим, що автомобіль Renault Kangoo, 2007 р. випуску, д.н.з. НОМЕР_3 набув статусу спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , оскільки був придбаний в період зареєстрованого шлюбу та жодних доказів того, що зазначений автомобіль був придбаний за особисті кошти ОСОБА_6 суду надано не було.

Доказів на спростування режиму спільної власності подружжя на спірний автомобіль, придбаний за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, відповідачами не надано.

Враховуючи те, що відповідачами не було надано взагалі ніяких доказів стосовно отриманих від відчуження коштів та використання їх в інтересах сім`ї ОСОБА_6 або вчинення правочину за згодою ОСОБА_1 , суд дійшов висновку, що враховуючи відчуження автомобіля на час розгляду справи, можливо розглядати лише питання щодо надання справедливої компенсації другому з подружжя.

Суд зазначив, що позивачка заявила вимогу про недійсність оспореного договору купівлі-продажу, тоді як ефективним способом захисту у її випадку є саме стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна.

При цьому, суд також врахував, що жодних позовних вимог про застосування наслідків визнання договору купівлі-продажу недійсним позивачка не заявляла і про такі навіть не зазначала, тому дійшов висновку, що вимога про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним задоволенню не підлягає.

Оскільки вимога про визнання права власності на частину автомобіля є похідною від вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним, то і вона, за висновками суду, задоволенню не підлягає.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі, поданій 04 листопада 2024 року, представник ОСОБА_1 - адвокат Стратілатов К.Г., вважаючи оскаржуване рішення незаконним, винесеним з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, таким, що не відповідає дійсним обставинам справи та наявним у ній доказам, просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 15 жовтня 2024 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги аналогічні доводам позовної заяви. Крім того, скаржником зазначено, що позивачем вибрано ефективний спосіб захисту, оскільки відновлює її право на частину автомобіля та надає можливість їй та її дітям отримати в спадщину 3/5 частин від другої половини автомобіля , що узгоджується із висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 у справі №125/2157/19.

Крім того, позивачка вимоги про стягнення грошової компенсації не заявляла.

Вказує, що у спірному рішенні суд застосував правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 21.02.2024 у справі №175/1481/15, однак обставини тієї справи є відмінними від даної справи.

Відзив на апеляційну скаргу

У відзиві на апеляційну скаргу, який надійшов на адресу Черкаського апеляційного суду 11 грудня 2024 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 вважають, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а оскаржуване рішення суду підлягає залишенню без змін, як законне та обгрунтоване. Вважають доводи позивача, наведені в апеляційній скарзі, надуманими та такими, що повністю спростовуються матеріалами справи.

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

З наявних матеріалів справи вбачається, що відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_6 , виданого 10.02.2010 року Вільховецькою сільською радою Звенигородського району Черкаської області, ОСОБА_6 та ОСОБА_8 зареєстрували шлюб 10.02.2010 року, про що зроблено відповідний актовий запис № 2.

Відповідно до копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_7 , ОСОБА_6 є власником транспортного засобу марки RENAULT, модель KANGOO, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_3 . Дата реєстрації: 04.09.2020.

Відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу № 10340 від 28.08.2020 ОСОБА_6 придбав транспортний засіб марки RENAULT, модель KANGOO, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_1 , д.н.з. НОМЕР_2 .

Відповідно до заяви № від 22.07.2023 ОСОБА_6 звертався до ТСЦ 7143 із заявою про перереєстрацію транспортного засобу при втраті свідоцтва про реєстрацію та отримав нове свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу.

22.07.2023 між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 7143/2023/3952243, на підставі якого ОСОБА_6 передав у власність ОСОБА_2 транспортний засіб марки RENAULT, модель KANGOO, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 , д.н.з. НОМЕР_5 . Договір оформлений та підписаний сторонами в сервісному центрі 7143.

Відповідно до заяви № від 22.07.2023 ОСОБА_2 звернувся до ТСЦ 7143 про перереєстрацію транспортного засобу на нового власника.

Відповідно до копії свідоцтва про смерть серії НОМЕР_8 , виданого повторно 14.02.2024 Звенигородським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Звенигородському районі Черкаської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ), ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , про що зроблено відповідний актовий запис № 99 від 08.02.2024.

Відповідно до постанови № 145 медичної (військово-лікарської) комісії ДУ «Територіальне медичне об`єднання МВС України по місту Києву» від 18.03.2024, ОСОБА_6 , 1989 року народження, загинув внаслідок травми, отриманої під час виконання службових обов`язків у період дії воєнного стану під час безпосередньої участі в бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів.

Згідно свідоцтва про народження, серія НОМЕР_9 від 02.07.2010, виданого Вільховецькою сільською радою Звенигородського району Черкаської області, ОСОБА_5 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 , про що в Книзі реєстрації народжень 02.07.2010 зроблено відповідний актовий запис за № 12. Батьками дитини записані: ОСОБА_6 та ОСОБА_1 .

Згідно свідоцтва про народження, серія НОМЕР_10 від 20.07.2016, виданого Звенигородським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , про що в Книзі реєстрації народжень 20.07.2016 зроблено відповідний актовий запис за № 89. Батьками дитини записані: ОСОБА_6 та ОСОБА_1 .

Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_11 , виданого Управлінням соціального захисту населення Звенигородської РДА від 21.03.2024, ОСОБА_1 має пільги, встановлені законодавством України для сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України. Посвідчення безстрокове і дійсне на всій території України.

Відповідно до копії спадкової справи № 43/2024, відкритої після смерті ОСОБА_6 , спадщину прийняли : ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 ; ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_5 ; ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , на користь якого відмовилась ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 ; ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .

Позиція Черкаського апеляційного суду

Згідно зі ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов до наступних висновків.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. (ч.1 та ч. 2 ст. 367 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України.

У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань).

Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем.

Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду.

Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.

Право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (див. пункт 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17, провадження № 14-144цс18).

Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними.

Звертаючись до суду з даним позовом, ОСОБА_1 обґрунтовувала свої вимоги про визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу недійсним тим, що транспортний засіб був спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , а ОСОБА_6 відчужив спірний автомобіль ОСОБА_2 без її письмової згоди.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Вказана правова норма кореспондується з положеннями частини першої статті 626 ЦК України.

Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою до іншої сторони чи сторін правочину; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення того, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину та має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, у чому полягає його порушення, і, в залежності від цього, у який ефективний спосіб порушене право може бути захищено.

Статтею 216 ЦК України передбачено правові наслідки недійсності правочинів, а саме за недійсним правочином кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні все, що вона одержала на виконання такого правочину.

Загальним майновим наслідком недійсності правочину є реституція, яка в загальному вигляді передбачена абзацом другим частини першої статті 216 ЦК України.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Отже, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину і хоча й не була титульним володільцем відчуженого майна, однак вважає своє право власності на це майно порушеним або вважає порушеним інше речове право на відчужене майно. Крім того, у розумінні наведених положень законодавства, оспорювати правочин у суді може одна із сторін правочину або інша заінтересована особа. За відсутності визначення поняття «заінтересована особа» такою особою є кожен, хто має конкретний майновий інтерес в оспорюваному договорі. Самі по собі дії осіб, зокрема щодо вчинення правочинів, навіть якщо вони здаються іншим особам неправомірними, не можуть бути оспорені в суді, допоки ці особи не доведуть, що такі дії порушують їх права.

Вимоги особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України) та застосування реституції, спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Застосування реституції як наслідку недійсності правочину насамперед відновлює права учасників цього правочину. Інтерес іншої особи полягає в тому, щоб відновити свої права через повернення майна відчужувачу. Якщо повернення майна його відчужувачу не відновлює права позивача, то судом може бути застосований іншій ефективний спосіб захисту порушеного права в рамках заявлених позовних вимог.

Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності особа здійснює незалежно від волі інших осіб, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб.

За загальним правилом, власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості, одночасно майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (частина перша статті 355 ЦК України).

За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Спільне сумісне майно подружжя, яке набуте за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку та/або доходу (стаття 60 СК України). Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.

Також частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Зазначені норми сімейного права визначають не тільки право спільної власності подружжя на майно, а при його відчуженні й розмір їх часток у цьому майні та презумпцію згоди одного з подружжя на укладання від його імені іншим подружжям договорів про відчуження майна (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18).

Разом з тим, з метою захисту прав співвласників майна, у тому числі майна подружжя, норми цивільного та сімейного законодавства (стаття 369 ЦК України, частина третя та четверта статті 60 СК України) містять приписи, згідно з якими для укладення одним з подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово.

Зазначені приписи не тільки забезпечують права одного з подружжя, а й обмежують права іншого з подружжя у відчуженні спільного подружнього майна, оскільки ставлять правомочності одного з подружжя на відчуження майна в залежність від наявності належним чином оформленої згоди іншого з подружжя на таке відчуження. Відсутність такої згоди свідчить про відсутність повноважень в одного з подружжя (відчужувача) на відчуження подружнього майна.

Тобто, відсутність згоди одного зі співвласників (колишнього подружжя) на розпорядження майном може бути підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, і такий спосіб захисту порушеного права власності одного з подружжя може бути ефективним у випадку заявлення позивачем позовної вимоги про застосування наслідків недійсності правочину.

Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним зі співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника в разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень (частина четверта статті 369 ЦК України).

Вирішуючи питання ефективності способу захисту порушеного права шляхом пред`явлення позовних вимог про визнання договору недійсним, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 (провадження № 14-40цс21) виснувала, що пред`явлення позову стороною договору або іншою особою (зацікавленою особою) про визнання недійсним договору є ефективним способом захисту порушеного права у разі, якщо такий позов заявлений з метою повернення одному з подружжя, чиї права порушено, майнових прав та/або частки в спільному майні подружжя, у тому числі шляхом визнання прав на частку, та/або одночасного виділення частки в порядку поділу майна подружжя або встановлення порядку користування цим майном тощо. При цьому підлягає встановленню добросовісність, насамперед, набувача за таким договором (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18 (пункт 8.67)).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15 зазначила, що сама по собі відсутність письмової згоди одного з подружжя на відчуження спільного сумісного майна не є достатньою підставою для визнання відповідного правочину недійсним. Необхідно, щоб той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та кінцевий набувач - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема щоб кінцевий набувач знав чи за обставинами справи не міг не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладав договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Судом вірно встановлено, що спірний транспортний засіб було придбано під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, у зв`язку із чим він набув статусу спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_6 .

Також встановлено, що відповідно до заяви № від 22.07.2023 ОСОБА_6 звертався до ТСЦ 7143 із заявою про перереєстрацію транспортного засобу при втраті свідоцтва про реєстрацію та отримав нове свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу.

22.07.2023 між ОСОБА_6 та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 7143/2023/3952243, на підставі якого ОСОБА_6 передав у власність ОСОБА_2 транспортний засіб марки RENAULT, модель KANGOO, 2007 року випуску, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_4 , д.н.з. НОМЕР_5 . Договір оформлений та підписаний сторонами в сервісному центрі 7143.

Доказів згоди позивача на продаж спірного транспортного засобу матеріали справи не містять.

ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Встановивши обставини даної справи, надавши належну оцінку поданим сторонами доказам, а також з урахуванням висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 січня 2024 року у справі № 523/14489/15-ц та у постанові Верховного Суду від 21 лютого 2024 року у справі № 175/1485/15-ц, суд дійшов обгрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним, оскільки позивач заявила вимогу про недійсність оспорюваного договору купівлі-продажу, тоді як ефективним способом захисту є стягнення компенсації в розмірі частки відчуженого спільного майна, при тому, що вимог про застосування наслідків визнання правочину недійсним, ОСОБА_1 не заявляла і про такі не зазначала.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, відмовляючи у визнанні за позивачкою права власності на частину автомобіля, правильно зазначив, що оскільки така вимога є похідною від позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу недійсним, в цій частині позову також слід відмовити.

Доводи скаржника в апеляційній скарзі, що позивачем вибрано ефективний спосіб захисту, оскільки відновлює її право на частину спірного автомобіля та надає можливість їй та її дітям отримати в спадщину 3/5 частин від другої половини автомобіля, що узгоджується із висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2022 у справі №125/2157/19 є необгрунтованими по наступних підставах.

Так, розвиваючи висновок, сформульований у постанові від 29 червня 2021 року у справі №916/2813/18, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 22 вересня 2022 року у справі № 125/2157/19 вказала, що презумпція розпорядження спільним майном одним із подружжя за згодою другого з подружжя встановлена саме на користь добросовісного набувача прав на таке майно. Тому укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд встановить, що третя особа (контрагент за таким договором) діяла недобросовісно, зокрема знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той із подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя.

Добросовісність - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Недобросовісною є особа, яка знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18).

Отже, із наведеного вище слідує, що можливість визнання недійсним договору щодо розпорядження майном, яке перебуває в спільній власності, залежить від встановлення недобросовісності третьої особи - контрагента за таким договором.

Тому під час розгляду спорів про недійсність договору у зв`язку з ненаданням одним із подружжя згоди на відчуження спільного майна слід з`ясувати, чи був добросовісним набувач такого майна (контрагент за договором), зокрема, у даній справі підлягає з`ясуванню чи знав ОСОБА_2 про те, що транспортний засіб є спільним майном подружжя, та що відсутня згода іншого співвласника на відчуження цього майна.

У даній справі встановлено, що спірний транспортний засіб придбаний в період зареєстрованого шлюбу між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , презумпція спільності права власності подружжя на придбане в період шлюбу майно, за якою частки подружжя є рівними, не спростована.

Позивачка була співвласником спірного автомобіля, оскільки він перебував у спільній сумісній власності подружжя.

Враховуючи обставини справи і докази, які підтверджують спільність набутого під час шлюбу майна, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про належність спірного транспортного засобу до спільної сумісної власності подружжя.

На момент вчинення оспорюваного договору купівлі-продажу продавець повинен був повідомити покупцю, що транспортний засіб перебуває у спільній сумісній власності подружжя, діючи як доброчесний і розсудливий учасник договірного процесу, який повинен був дотриматися певного стандарту порядної поведінки та проявити розумну обачність, укладаючи договір купівлі-продажу транспортного засобу без згоди позивачки, проте, доказів виконання цього обов`язку матеріали справи не містять і враховуючи, що продавець ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер, тому довести або спростувати зазначене не можливо.

Разом з тим, із договору купівлі-продажу транспортного засобу вбачається, що ОСОБА_6 повідомив, що спірний транспортний засіб належить йому на праві власності, що підтверджується п. 1.2 договору купівлі-продажу транспортного засобу від 22.07.2023 ( а.с. 26).

Із наведеного слідує, що відповідач ОСОБА_2 не міг знати, що спірний транспортний засіб є спільним майном подружжя.

Доказів недобросовісності поведінки ОСОБА_2 в матеріалах справи відсутні.

Обов`язок доказування наявності недобросовісної поведінки контрагента лежить на позивачеві. Оскільки матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження недобросовісної поведінки ОСОБА_2 , тому відсутні підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу від 22 липня 2023 року.

Посилання скаржника в апеляційній скарзі на те, що у спірному рішенні суд застосував правові висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 21.02.2024 у справі №175/1481/15, однак обставини тієї справи є відмінними від даної справи, не приймаються судом апеляційної інстанції, оскільки предметом даної справи і предметом справи № 175/1481/15-ц є вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Крім того, на предмет подібності належить оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами, насамперед, за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19).

Обставини у наведеній постанові Верховного Суду відрізняються від обставин у даній справі, що переглядається в апеляційному порядку, тому немає підстав вважати, що суд ухвалив судове рішення без урахування правових висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах. У справі суд виходив із конкретних обставин справи та доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанцій про відмову у задоволенні позову.

Інші доводи, наведені представником ОСОБА_1 адвокатом Стратілатовим К.Г. в апеляційній скарзі, були предметом апеляційного перегляду, проте суттєвими не являються, носять суб`єктивний характер і правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

У відповідності до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Враховуючи, що колегія суддів прийшла до висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - адвоката Стратілатова К. Г. на рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 15 жовтня 2024 року, судові витрати слід залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст.368, 374, 375, 381- 384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Стратілатова Костянтина Геннадійовича - залишити без задоволення.

Рішення Звенигородського районного суду Черкаської області від 15 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про визнання недійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення, в порядку та за умов, визначених ЦПК України.

Головуюча О.В. Карпенко

Судді Л.І. Василенко

Н.І. Гончар

/повний текст постанови суду виготовлено 16 січня 2025 року/