УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2025 року

м. Київ

справа № 591/1549/23

провадження № 61-17416ск24

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Краснощокова Є. В. (суддя-доповідач), Гудими Д. А., Пархоменка П. І., розглянув касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Сумбуд» на рішення Зарічного районного суду міста Суми від 24 жовтня 2023 року та постанову Сумського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року у справі за позовом Приватного акціонерного товариства «Сумбуд» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу,

ВСТАНОВИВ:

24 лютого 2023 року Приватне акціонерне товариство «Сумбуд» (далі - ПАТ «Сумбуд») звернулось з позовом до ОСОБА_1 , в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просило стягнути заборгованість за договором купівлі-продажу майнових прав від 02 червня 2016 року № 6 в сумі 658 455,00 грн, втрати від інфляції в сумі 319 927,89 грн та 3 % річних в сумі 59 323,50 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 02 червня 2016 року між сторонами укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 6, за умовами якого відповідач придбав майнові права на нерухоме майно - двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 69,56 кв. м. Ціна майнових прав на дату укладення договору складала 658 455,00 грн, сплата яких мала відбутись в національній валюті шляхом банківського переказу на поточний рахунок позивача або внесенням готівки в строк до 16 червня 2016 року. За даними первинного та бухгалтерського обліку позивача грошові кошти на банківські рахунки та в касу не надходили, проте актом прийому-передачі квартир від 21 серпня 2017 року відповідач отримав квартиру.

Рішенням Зарічного районного суду міста Суми від 24 жовтня 2023 року, залишеним без змін постановою Сумського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року, у задоволенні позову ПАТ «Сумбуд» відмовлено.

Суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими, відповідач належним чином виконав умови договору купівлі-продажу майнових прав, що підтверджується актом прийому-передачі квартир від 21 серпня 2017 року, внаслідок чого набув право власності на квартиру. Акт приймання-передачі квартири є документом первинного бухгалтерського обліку, що підтверджує виконання відповідачем зобов`язань. При цьому позивач ні після укладення договору купівлі-продажу майнових прав від 02 червня 2016 року № 6, ні після підписання акту прийому-передачі квартир від 21 серпня 2017 року, ні після державної реєстрації за відповідачем 05 квітня 2018 року права власності на спірну квартиру не мав жодних претензій з приводу невиконання ним умов укладеного між сторонами договору, а звернувся з позовом лише 27 лютого 2023 року на підставі складеної ним довідки від 23 лютого 2023 року № 3/19 про те, що грошові кошти за договором купівлі-продажу майнових прав від 02 червня 2016 року № 6 на поточні рахунки АТ «Сумбуд» та до каси підприємства не надходили. Відповідач не має нести відповідальність за неналежну організацію позивачем бухгалтерського обліку та фіксування фактів здійснення господарської операції у первинних документах позивача.

Постанова апеляційного суду мотивована тим, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та відповідає фактичним обставинам справи. Залежно від встановлених судами обставин конкретної справи, документ, який сторони справи іменують як «акт приймання-передачі», може як підтверджувати певні факти та бути документом первинного бухгалтерського обліку, так і мати ознаки правочину, тобто бути спрямованим на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Встановлення правової природи акту приймання-передачі - це питання дослідження як змісту такого акту приймання-передачі, так і інших доказів, наявних у матеріалах справи, які суд досліджує в кожному конкретному випадку та надає йому оцінку в залежності від того, чи підтверджує він волевиявлення сторін, а також чи має він юридичні наслідки, в залежності від чого робить відповідний висновок.

27 грудня 2024 року через підсистему «Електронний суд» ПАТ «Сумбуд» подало до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати судові рішення, передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Підставою, на якій подається касаційна скарга, ПАТ «Сумбуд» зазначає неправильне застосування норм матеріального права та порушення судами норм процесуального права, оскільки суд в оскарженому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування статей 509, 526, 599-601, 691 ЦК України у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 537/4905/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 914/1027/16, від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц.

Касаційна скарга мотивована тим, що суди зробили необґрунтовані висновки щодо відсутності підстав для задоволення позовних вимог на підставі неналежних доказів, відповідач зобов`язання за договором купівлі-продажу майнових прав від 02 червня 2016 року № 6 не виконав, порушення зобов`язання триває, за договором купівлі-продажу майнових прав не сплачена заборгованість у розмірі 658 455,00 грн.

Суди помилково вважали, що виконання договору підтверджується актом прийому-передачі від 21 серпня 2017 року. Згідно з пунктом 5.2 договору купівлі-продажу майнових прав від 02 червня 2016 року акт прийому-передачі квартир від 21 серпня 2017 року підтверджує виконання зобов`язання позивачем, а не відповідачем. Правила бухгалтерського обліку продажу майнових прав на об`єкти інвестування не передбачають відображення акту прийому-передачі квартири як первинного документу від час обліку господарськи операцій з продажу майнових прав. Відповідно до пункту 4.2 договору оплата майнових прав відображається за кореспонденцією рахунків - ДТ 311 (банк) або ДТ 307 (каса) - Кт2815 (товар - майнові права), відбувається продаж за грошові кошти, в ціну якого входить податок на додану вартість. В обліку підприємства не відображено рух грошових коштів та сплата податків на додану вартість з продажу товару - майнових прав. Відповідач не виконав зобов`язання за договором, оскільки за даними бухгалтерського обліку грошові кошти на рахунки та в касу ПАТ «Сумбуд» не надходили, а майнові права відповідачу не передавались, тому у відповідача обліковується заборгованість за договором купівлі-продажу від 02 червня 2016 року № 6 у розмірі 658 455,00 грн. Акт прийому-передачі квартири від 21 серпня 2017 року не містить грошового виміру господарської операції, що унеможливлює відображення в обліку підприємства, отже не може підтверджувати виконання зобов`язань відповідачем. Недобросовісна поведінка відповідача призвела до майнових збитків товариства, який не довів належними чи допустимими доказами виконання грошового зобов`язання.

Суд першої інстанції під час розгляду справи не розглянув вимогу про стягнення втрати від інфляції в сумі 319 927,89 грн та 3 % річних в сумі 59 323,50 грн, не встановив початок порушення виконання зобов`язання, відмова у задоволенні позову є необґрунтованою.

У відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких мотивів.

Суди встановили, що02 червня 2016 року між ПАТ «Сумбуд» та ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу майнових прав № 6, відповідно до умов якого відповідач придбав майнові права на об`єкт нерухомості за адресою: АДРЕСА_2 , а саме: двокімнатну квартиру на шостому поверсі загальною площею 69,56 кв. м.

Відповідно до пункту 3.2 зазначеного договору продавець здійснює передачу майнових прав на об`єкт нерухомості та безпосередньо об`єкт нерухомості в порядку та на умовах, визначених у статті 5 цього договору, за умови належного і повного виконання покупцем всіх прийнятих на себе зобов`язань за даним договором.

Пунктами 4.1 - 4.2 цього договору передбачено, що ціна майнових прав на об`єкт нерухомості на дату укладення даного договору складає 658 455,00 грн, у т.ч. ПДВ - 109 742,50 грн.

Сплата грошових коштів, зазначених у п. 4.1 договору, проводиться покупцем в національній валюті України шляхом банківського переказу на поточний рахунок продавця або внесенням готівки в строк до 16 червня 2016 року в сумі 658 455,00 грн.

Як передбачено пунктами 5.1, 5.2 договору, передача покупцю права власності на майнові права на об`єкт нерухомості здійснюється за двостороннім актом прийому-передачі майнових прав на об`єкт нерухомості, який підписується повноважними представниками сторін впродовж 2 днів з моменту сплати 100 відсотків ціни майнових прав, визначеної п. 4.1 цього договору.

Передача об`єкта нерухомості покупцю проводиться по акту прийому-передачі об`єкта нерухомості, який підписується повноважними представниками сторін не пізніше ніж через 60 календарних днів з дня настання кожної з наступних подій: 1) закінчення робіт з надання об`єкту нерухомості обумовленого цим договором стану, в тому числі оздоблювальних робіт; 2) введення об`єкта будівництва в експлуатацію; 3) проведення технічної інвентаризації об`єкта нерухомості бюро технічної інвентаризації і виготовлення технічного паспорту на об`єкт нерухомості.

Згідно з довідкою про 100 (сто) відсоткове виконання обов`язків покупця, виданою ОСОБА_1 13 липня 2016 року ПАТ «Сумбуд» в особі голови правління Бритова О. Б. за № 6 м.п./1л-38, відповідач згідно з договором купівлі-продажу майнових прав від 02 червня 2016 року № 6 оплатив 69,56 кв. м загальної площі об`єкта інвестування і виконав всі свої обов`язки за цим договором.

21 серпня 2017 року АТ «Сумбуд» в особі голови правління Бритова О. Б. видало ОСОБА_1 довідку про 100 (сто) відсоткове виконання обов`язків покупця за № 6 м.п./10л-38, якою підтвердило, що ОСОБА_1 згідно з договором купівлі-продажу майнових прав від 02 червня 2016 року № 6та додаткової угоди від 02 серпня 2017 року № 1 оплатив 70,43 кв. м загальної площі об`єкта інвестування і виконав всі свої обов`язки за цим договором.

21 серпня 2017 року між АТ «Сумбуд» в особі голови правління Бритова О. Б. та ОСОБА_1 складено акт прийому-передачі квартир, за яким згідно довідки від 21 серпня 2017 року № 6 м.п./10л-38 покупець виконав свої зобов`язання згідно договору купівлі-продажу майновий прав від 02 червня 2016 року, а продавець передав покупцю квартиру загальною площею 70,43 кв. м, житловою площею 25,0 кв. м у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_3 .

На підставі договору купівлі-продажу квартири від 29 січня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Лермонтовою Н. М., зареєстрованого в реєстрі за № 117, ОСОБА_1 продав ОСОБА_2 належну йому на праві власності квартиру під номером АДРЕСА_1 .

Як зазначено у п. 2 цього договору, державну реєстрацію права власності продавця в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно проведено державним реєстратором Центру надання адміністративних послуг у м. Суми Сумської області Матусенко Т. П. 05 квітня 2018 року, номер запису про право власності № 25655688.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справа № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України).

Договір як універсальний регулятор приватних відносин, покликаний забезпечити їх регулювання та має бути направлений на встановлення, зміну або припинення приватних прав та обов`язків (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 лютого 2023 року в справі № 465/5980/17).

У статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів на якому базується цивільне право - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Не виконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду) (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18)).

У статті 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

За змістом частин першої та третьої статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути майно (товар), яке є у продавця на момент укладення договору або буде створене (придбане, набуте) продавцем у майбутньому.

Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом (див. постанови Верховного Суду від 29 травня 2024 року у справі № 135/1283/22 (провадження № 61-18590св23), від 10 квітня 2024 року у справі № 135/203/23 (провадження № 61-18733св23), від 10 січня 2024 року у справі № 295/13441/19 (провадження № 61-5839св22) та ін.).

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року в справі № 759/24061/19).

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (частина перша статті 599 ЦК України). Усталеним як в цивілістичній доктрині, так і судовій практиці під принципами виконання зобов`язань розуміються загальні засади згідно яких здійснюється виконання зобов`язання. Як правило виокремлюється декілька принципів виконання зобов`язань, серед яких: належне виконання зобов`язання; реальне виконання зобов`язання; справедливість добросовісність та розумність (частина третя статті 509 ЦК України). Принцип належного виконання полягає в тому, що виконання має бути проведене: належними сторонами; щодо належного предмету; у належний спосіб; у належний строк (термін); у належному місці (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16-ц (провадження № 61-18013сво18)).

У частині першій, шостій статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Встановивши, що АТ «Сумбуд» не довів належними та допустимими доказами невиконання зобов`язання ОСОБА_1 за договором купівлі-продажу майнових прав від 02 червня 2016 року № 6 у розмірі 658 455,00 грн, суди зробили правильний висновок про відсутність підстав для задоволення вимог АТ «Сумбуд» про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу.

Безпідставними є доводи АТ «Сумбуд» про те, що акт прийому-передачі є неналежним доказом виконання зобов`язання, оскільки суди зробили висновок про виконання зобов`язання на підставі оцінки і інших доказів у їх сукупності, зокрема довідок ПАТ «Сумбуд» про 100 (сто) відсоткове виконання обов`язків покупця, виданих ОСОБА_1 , проаналізували умови договору купівлі-продажу майнових прав від 02 червня 2016 року та дії сторін в ході його виконання.

Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18)).

Аргумент касаційної скарги про те, що суди не вирішили вимог позивача про стягнення втрат від інфляції та 3 % річних, є необґрунтованими, оскільки суди констатували, що у відповідача немає обов`язку зі сплати на користь АТ «Сумбуд» коштів за договором купівлі-продажу, то немає й підстав для відповідальності відповідача за порушення грошового зобов`язання згідно з частиною другою статті 625 ЦК України.

Посилання в касаційній скарзі на висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 537/4905/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 914/1027/16, від 01 березня 2021 року у справі № 180/1735/16- ц не свідчить про те, що суди ухвалили судові рішення без їх урахування.

Схожий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 08 листопада 2024 року у аналогічній справі № 591/1547/23 за позовом АТ «Сумбуд» про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу.

Європейський суд з прав людини зауважує, що спосіб, у який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних та касаційних судів, має залежати від особливостей процесуального характеру, а також до уваги мають бути взяті норми внутрішнього законодавства та роль касаційних судів у них. Вимоги до прийнятності апеляції з питань права мають бути більш жорсткими ніж для звичайної апеляційної скарги. З урахуванням особливого характеру ролі Верховного Суду, як касаційного суду, процедура, яка застосовується у Верховному Суді може бути більш формальною (LEVAGES PRESTATIONS SERVICES v. FRANCE, № 21920/93, § 45, ЄСПЛ, від 23 жовтня 1996 року; BRUALLA GOMEZ DE LA TORRE v. SPAIN, № 26737/95, § 37, 38, ЄСПЛ, від 19 грудня 1997 року).

Аналіз змісту касаційної скарги та оскаржених судових рішень свідчить, що касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 394 ЦПК України у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу суд може визнати таку касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо Верховний Суд уже викладав у своїй постанові висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах, порушеного в касаційній скарзі, і суд апеляційної інстанції переглянув судове рішення відповідно до такого висновку (крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку або коли Верховний Суд вважатиме за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах).

Керуючись статтями 260, 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Приватного акціонерного товариства «Сумбуд» на рішення Зарічного районного суду міста Суми від 24 жовтня 2023 року та постанову Сумського апеляційного суду від 03 грудня 2024 року у справі № 591/1549/23.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Є. В. Краснощоков

Д. А. Гудима

П. І. Пархоменко