КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження Доповідач- Ратнікова В.М.
№ 22-ц/824/936/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 752/24382/18

13 січня 2025 року Київський апеляційний суд в складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Левенця Б.Б.

при секретарі - Уляницькій М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 лютого 2024 року, ухвалене під головуванням судді Плахотнюк К.Г., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до начальника спеціальної лабораторії (технічного захисту інформації) - заступника командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , заступника командира військової частини НОМЕР_1 по роботі з особовим складом ОСОБА_3 , начальника відділу експертних оцінювань спеціальної лабораторії військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_5, військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання утриматись від вчинення дій та стягнення коштів на відшкодування шкоди, заподіяної протиправними діями,-

в с т а н о в и в:

У листопаді 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до начальника спеціальної лабораторії (технічного захисту інформації) - заступника командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , заступника командира військової частини НОМЕР_1 по роботі з особовим складом ОСОБА_3 , начальника відділу експертних оцінювань спеціальної лабораторії військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_5 , військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання утриматись від вчинення дій та стягнення коштів на відшкодування шкоди, заподіяної протиправними діями.

Позовні вимоги обгрунтовував тим, що він займає посаду інспектора відділу експертних оцінювань спеціальної лабораторії (технічного захисту інформації) військової частини НОМЕР_1 .

Вважав, що начальник спеціальної лабораторії (технічного захисту інформації) - заступник командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , заступник командира військової частини НОМЕР_1 по роботі з особовим складом ОСОБА_3 , начальник відділу експертних оцінювань спеціальної лабораторії військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_5 своїми протиправними діями втрутились в його особисте життя, чим спричинили йому моральну шкоду, що виразилося у наступному.

У військовій частині НОМЕР_1 проходить службу інспектор відділу експертних оцінювань спеціальної лабораторії (технічного захисту інформації) старший лейтенант ОСОБА_6 . Вона йому подобається як жінка, про що він їй неодноразово повідомляв, а саме те, що в нього до неї серйозні почуття (з наміром мати з нею шлюб), як до жінки і приділяв їй різні знаки уваги. ОСОБА_6 реагувала (як йому здавалося) позитивно на його знаки уваги до неї. Він, діючи без порушень норм діючого законодавства та загальноприйнятих норм моралі, продовжував приділяти їй знаки уваги оскільки має право на своє особисте життя і бажання створити сім`ю і надію на те, що ОСОБА_6 матиме згодом такі ж почуття до нього, як і він до неї. Він неодноразово хотів поїхати в м. Миргород Полтавської області з метою поговорити з батьками ОСОБА_6 з приводу його почуттів до їх дочки.

Проте, начальник відділу експертних оцінювань спеціальної лабораторії військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_5 постійно, без пояснень причин не підписував його рапорти про виїзд за межі гарнізону саме в м. Миргород Полтавської області і неодноразово особисто говорив йому, що не дозволить йому їхати туди. Він пояснював ОСОБА_5 , що стосунки з ОСОБА_6 є його особистим життям і ніхто не має права в нього втручатися, навіть його командири, проте начальник відділу експертних оцінювань спеціальної лабораторії військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_5 на це ніяк не реагував.

У зв`язку з чим він, ОСОБА_1 ,звернувся з відповідною заявою до військової прокуратури від 18.07.2018 року на яку отримав відповідь від 07.08.2018 року листом № 2601 від військової частини НОМЕР_1 за підписом командира військової частини ОСОБА_8 . В цьому листі, в тому числі, було зазначено, що в грудні 2017 року з приводу його відносин з ОСОБА_6 до військової частини НОМЕР_1 викликався його батько і начальник спеціальної лабораторії (технічного захисту інформації) - заступник командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , заступник командира військової частини НОМЕР_1 по роботі з особовим складом ОСОБА_3 , начальник відділу експертних оцінювань спеціальної лабораторії військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_5 повідомили батька про його відносини з ОСОБА_6 , про те, що йому не буде дозволено виїзд у м. Миргород Полтавської області, про те, що проблем на службі у нього немає, але якщо він продовжить приділяти увагу ОСОБА_6 , то вони створять проблеми на службі.

Після отримання зазначеного вище листа з військової частини він запитав у свого батька, чи це відповідає дійсності. Батько підтвердив, що це відповідає дійсності і 21.12.2017 року зазначені вище посадові особи викликали його у військову частину і повідомили про вказані обставини.

Позивач вказував, що на його думку, відповідачі не мали права втручатися у його особисте життя, розголошувати про його особисті відносини з ОСОБА_6 його ж батьку, оскільки він повнолітній і самостійно вирішує з ким спілкуватися, з ким не спілкуватися, а також кого повідомляти чи не повідомляти про свої особисті стосунки з жінкою та створювати йому штучні перешкоди у спілкуванні з ОСОБА_6 .

Крім того, своїми протиправними діями відповідачі спричинили йому моральну шкоду, оскільки після отриманого листа від військової частини та після розмови зі своїм батьком він, ОСОБА_1 , зазнав й продовжує зазнавати моральних страждань та утисків з боку відповідачів.

Також, після повернення з місць проведення ООС, його безпосередній начальник ОСОБА_5 розпочав діяльність по притисканню його на службі, а саме: не дозволив піти у відпустку, оскільки в той же період у відпустці перебувала ОСОБА_6 , змушував одного його з відділу здавати мобільний телефон на зберігання при прибутті у військову частину, не виконав рішення по висновку останньої атестації згідно з Положенням про проходження служби особами офіцерського складу прапорщиками (мічманами) Збройних Сил України щодо переміщення по службі на вищу посаду, що затримало, безпідставно, присвоєння йому чергового військового звання.

Від зазначених вище дій йому дуже боляче на душі, неприємно, оскільки він планував спочатку домогтися стосунків з ОСОБА_6 і вже потім, як чоловік та дружина (або як співмешканці) прийти і повідомити про це своєму батьку (зробити такий собі сюрприз). А до цього моменту його батьку не було нічого відомо про його стосунки з ОСОБА_6 і йому не хотілося, щоб взагалі хтось сторонній і, навіть рідні , дізналися про його нелегкі відносини з ОСОБА_6 . Крім того, йому дуже боляче від розуміння того, що потенційні відносини з ОСОБА_6 , що могли б призвести до створення сім`ї, можливо вже ніколи не відновляться через протиправні дії відповідачів.

Це призвело до його розчарування у можливості взагалі створити сім`ю і може також негативно відобразитися на його військовій службі.

Посилаючись на те, що відповідачі проходять службу у військовій частині НОМЕР_1 , перебувають з ним у трудових відносинах і вчиняли протиправні дії під час виконання ними своїх службових обов`язків, позивач вважав, що моральна шкода за їх протиправні дії має відшкодовуватись військовою частиною НОМЕР_1 , а свої моральні страждання та спричинену йому шкоду, яку необхідно стягнути з військової частини НОМЕР_1 , він оцінює у розмірі 71 066, 84 грн.

З урахуванням викладених обставин позивач ОСОБА_1 просив суд:

визнати протиправними дії начальника спеціальної лабораторії (технічного захисту інформації) - заступника командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , заступника командира військової частини НОМЕР_1 по роботі з особовим складом ОСОБА_3 , начальника відділу експертних оцінювань спеціальної лабораторії військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_5 , які виразились у створенні перешкод у його спілкуванні з ОСОБА_6 , що є втручанням в його ж особисте життя;

зобов`язати начальника спеціальної лабораторії (технічного захисту інформації) - заступника командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , заступника командира військової частини НОМЕР_1 по роботі з особовим складом ОСОБА_3 , начальника відділу експертних оцінювань спеціальної лабораторії військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_5 - утриматись від створення перешкод у його спілкуванні з ОСОБА_6 ;

стягнути з військової частини НОМЕР_1 на його користь спричинену йому протиправними діями начальника спеціальної лабораторії (технічного захисту інформації) - заступника командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , заступника командира військової частини НОМЕР_1 по роботі з особовим складом ОСОБА_3 , начальника відділу експертних оцінювань спеціальної лабораторії військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_5 моральну шкоду в сумі 71 066, 84 грн.

Рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 21 лютого 2024 року позов ОСОБА_1 до начальника спеціальної лабораторії (технічного захисту інформації) - заступника командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , заступника командира військової частини НОМЕР_1 по роботі з особовим складом ОСОБА_3 , начальника відділу експертних оцінювань спеціальної лабораторії військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_5 , військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання утриматись від вчинення дій та стягнення коштів на відшкодування шкоди, заподіяної протиправними діями залишено без задоволення.

Не погоджуючись з ухваленим рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій за результатом апеляційного перегляду справи просить скасувати рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 лютого 2024 року та ухвалити нове судове рішення, яким позов задовольнити.

В обґрунтування змісту вимог апеляційної скарги зазначає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального та матеріального права, без врахуваннявсіх обставин справи,у тому числі,показів свідка.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не оцінив і не з`ясував усіх обставин, на які сторона позивача посилалась в обгрунтування своїх вимог.

Зазначає, що від дії командування військової частини і, зокрема, відповідачів він зазнав фізичного болю та душевних страждань, приниження честі та гідності, а також ділової репутації серед колективу, в якому він проходив службу.

На переконання позивача, відповідачі втрутилися в його особисте життя, через що він втратив надію спілкування з людиною, яка йому подобалася, і не зміг завоювати у неї довіру і створити сім`ю.

Після таких втручань у його особисте життя до нього почали негативно ставитися по службі, що впливало на його подальшій службі і кар`єрі.Йому не надавали відпустку після повернення із відрядження із ООС, не надавали можливості просуватися по службі та отримувати чергові звання.

Всі ці відносини впливали на його здоров'я, психічний стан, він морально був подавлений таким відношенням до нього.

Крім того, без його відома, декілька разів викликали його батька та при бесіді почали давити на нього морально, щоб він змусив свого сина (позивача у справі) відмовитися від спілкування із ОСОБА_6 .

Через ці скандали ОСОБА_6 вимушена була звільнитися із цієї військової частини.

В судовому засіданні батько розповів, як виконувач обов`язків командира частини ОСОБА_2 та заступник командира частини по роботі з особовим складом ОСОБА_3 , запевняли його, що вони будуть особисто перешкоджати в просування його сина (позивача у справі) по службі і не будуть дозволяти йому виїзди до м. Миргород, однак суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги покази його батька.

Позивач вважає, що з2018 року по 2021рік ОСОБА_5 та ОСОБА_3 навмисно, всіляким чином заперечували призначеня його на вищі вакантні посади, не підвищуючи в званні,посилаючись на те, що він подав на військову частину до суду.

Це принижувало його в очах співслужбовців, не давало йому спокійно проходити службу та спокійно спати, нормально спілкуватися з офіцерами та з ОСОБА_6 .

На переконання позивача, це є доказом того, що керівництво військової частини незаконно принижувало його, не давало спокійно виконувати свої службові обов`язки і вести нормальний спосіб життя.

Судом першої інстанції не враховано, що відповідачі своїми діями завдали йому і психічного, і морального впливу, що призвело до погіршення його стосунків серед колективу де він проходив службу, і такі неправомірні рішення та протиправна поведінка відповідачів заподіяли йому моральну шкоду.

Відзив на апеляційну скаргу до суду не надходив.

Рух справи у суді апеляційної інстанції

Автоматизованим розподілом судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 11 квітня 2024 року визначено склад колегії суддів: Кулікова С.В. - головуючий суддя, судді: Музичко С.Г., Болотов Є.В. для розгляду справи № 752/24382/18.

Ухвалою Київського апеляційного суду від 24 червня 2024 року поновлено ОСОБА_1 строк на апеляційне оскарження рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 лютого 2024 року.

Відкрито провадження у справі за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 лютого 2024 року, ухвалене під головуванням судді Плахотнюк К.Г., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до начальника спеціальної лабораторії (технічного захисту інформації) - заступника командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , заступника командира військової частини НОМЕР_1 по роботі з особовим складом ОСОБА_3 , начальника відділу експертних оцінювань спеціальної лабораторії військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_5 , військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання утриматись від вчинення дій та стягнення коштів на відшкодування шкоди, заподіяної протиправними діями.

Справу призначено до розгляу з повідомленням учасників справи.

Рішенням Вищої ради правосуддя від 05 листопада 2024 року звільнено ОСОБА_12 з посади судді Київського апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку.

На підставі розпорядження керівника апарату Київського апеляційного суду від 08 листопада 2024 року призначено повторний автоматизований розподіл цивільної справи № 752/24382/18.

Повторним автоматизованим розподілом судової справи між суддями Київського апеляційного суду від 08 листопада 2024 року визначено склад колегії суддів: головуючий суддя: Ратнікова В.М., судді Левенець Б.Б., Борисова О.В. для розгляду справи № 752/24382/18.

В судовому засіданні апеляційного суду позивач ОСОБА_1 та його представник адвокат Маслак Олександр Іванович повністю підтримали доводи апеляційної скарги та просили скаргу задовольнити.

Представник військової частини НОМЕР_1 Яковець Юлія Станіславівна в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила скаргу залишити без задоволення, а рішення суду - без змін.

Відповідачі - начальник спеціальної лабораторії (технічного захисту інформації) - заступник командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , заступник командира військової частини НОМЕР_1 по роботі з особовим складом ОСОБА_3 , начальник відділу експертних оцінювань спеціальної лабораторії військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_5 в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи апеляційним судом провідомлені у встановленому законом порядку.

Відповідно до вимог статті 128, 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у відсутності відповідачів- начальника спеціальної лабораторії (технічного захисту інформації) - заступника командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , заступника командира військової частини НОМЕР_1 по роботі з особовим складом ОСОБА_3 , начальника відділу експертних оцінювань спеціальної лабораторії військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_5.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової В.М., пояснення учасників справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 27.06.2018 року інспектором відділу експертних оцінювань спеціальної лабораторії (технічного захисту інформації) військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 було подано рапорт на ім`я начальника спеціальної лабораторії (технічного захисту інформації) - заступника командира військової частини НОМЕР_1 щодо ініціювання клопотання перед командуванням військової частини про надання дозволу на виїзд за межі Київського гарнізону 01.07.2018 року. Зазначено, що ОСОБА_1 буде знаходитися за адресою Полтавська область, м. Миргород.

06.08.2018 року складено акт службового розслідування № 2599, яким встановлено, що за час проходження військової служби капітаном ОСОБА_1 у військовій частині НОМЕР_1 між підполковником ОСОБА_5 та капітаном ОСОБА_1 конфліктів не відбувалось.

Підполковник ОСОБА_5 , керуючись вимогами Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, проводив роботу з підлеглим особовим складом щодо зміцнення військової дисципліни, запобігання надзвичайним подіям і злочинам серед особового складу та приймав рішення за скаргами та зверненнями підлеглого особового складу, а саме: за зверненням старшого лейтенанта ОСОБА_6 проводив роз`яснювальні бесіди з капітаном ОСОБА_1 щодо непристойної поведінки, дарування неприсгойних подарунків як старшому лейтенанту ОСОБА_6 , так і самому підполковнику ОСОБА_5 та щодо переслідування старшого лейтенанта ОСОБА_13 . Також у грудні 2017 року начальником спеціальної лабораторії (технічного захисту інформації) заступником командира військової частини НОМЕР_2 полковником ОСОБА_2 , заступником командира військової частини по роботі з особовим складом підполковником ОСОБА_3 та підполковником ОСОБА_5 проводилась бесіда з батьком капітана ОСОБА_1 щодо поведінки його сина.

В ході розслідування не виявлено фактів існування конфлкту між підполковником ОСОБА_5 та капітаном ОСОБА_1 .

Також вказано, що у військовій частині НОМЕР_1 виїзд офіцерів, що проходять військову службу за контрактом, за межі Київського гарнізону здійснюється з письмового дозволу командира військової частини у відповідності до вимог статті 216 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України.

В ході розслідування, в службовому діловодстві військової частини НОМЕР_1 був проведений аналіз рапортів на виїзд особового складу частини за межі Київського гарнізону у 2018 році та було встановлено, що всі рапорти про виїзд за межі Київського гарнізону капітана ОСОБА_1 , які знаходяться у службовому діловодстві мали позитивні резолюції від начальників та командира військової частини, а саме: рапорт від 27.06.2018 року, рапорт від 27.06.2018 року, рапорт від 06.07.2018 року. Рапортів про надання дозволу про виїзд до міста Миргород в службовому діловодстві вивлено не було, як і не було виявлено рапортів з негативними резолюціями або непідписаних рапортів капітана ОСОБА_1

07.08.2018 року командиром військової частини НОМЕР_1 на ім`я інспектора відділу експертних оцінювань спеціальної лабораторії (технічного захисту інформації) військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 було надано лист за № 2601, яким повідомлено, що проведеним у військовій частині розслідуванням не виявлено фактів, які підтвердили існування конфлікту між підполковником ОСОБА_5 та ОСОБА_1 .

Також зазначено, що у військовій частині НОМЕР_1 виїзд офіцерів, що проходять військову службу за контрактом, за межі Київського гарнізону здійснюється з письмового дозволу командира військової частини у відповідності до вимог статті 216 Статуту внутрішньої служби Збройних сил України. Також в службовому діловодстві військової частини НОМЕР_1 було проведено аналіз рапортів на виїзд особового складу частини за межі Київського гарнізону у 2018 році та було встановлено, шо всі рапорги надані ОСОБА_1 про виїзд за межі Київського гарнізону за 2018 рік, які знаходяться у службовому діловодстві, мали позитивні резолюції від начальників та командира військової частини. Рапортів про надання дозволу на виїзд у м. Миргород у службовому діловодстві виявлено не було. Рапортів з негативиими резолюціями або рапортів без прийнятого рішення командира військової чястини у службовому діловодстві військової частини НОМЕР_2 виявлено не було.

Таким чином, виклалені ОСОБА_1 в заяві питання щодо ігнорування його рапортів на виїзд за межі Київського гарнізону до м. Миргород та порушення підполковником ОСОБА_5 його прав, як громадянина України вільно пересуватись територісю України, не підтверджено. Відтак, вказані ОСОБА_1 у зверненні дії (бездіяльність) свого підтвердження не знайшли. У діях підполковника ОСОБА_5 а відсутній склад дисциплінарного правопорушення, що виключає його дисциплінарну відповідальність.

Вказано в листі на те що, зважаючи на неодноразові звернення старшого лейтенанта ОСОБА_6 про переслідування її ОСОБА_1 , недодержання культури і правил поведінки офіцера Збройних Сил України, а також виявлення неповаги до начальника та офіцера відділу, старшого лейтенанта ОСОБА_6 , шляхом дарування їм аморальних подарунків інтимного характеру Радою офіцерів військової частини НОМЕР_1 було розглянуто поведінку капітана ОСОБА_1 на загальних зборах офіцерського складу військової частини.

22.08.2018 року інспектором відділу експертних оцінювань спеціальної лабораторії (технічного захисту інформації) військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 було подано рапорт на ім`я начальника спеціальної лабораторії (технічного захисту інформації) - заступника командира військової частини НОМЕР_1 щодо ініціювання клопотання перед командуванням військової частини про надання дозволу на виїзд за межі Київського гарнізону 24.08.2018 року . Зазначено, що ОСОБА_1 буде знаходитися за адресою АДРЕСА_1 . На вказаному рапорті міститься відмітка «Заперечую».

30.08.2018 року інспектором відділу експертних оцінювань спеціальної лабораторії (технічного захисту інформації) військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 було подано рапорт на ім`я начальника спеціальної лабораторії (технічного захисту інформації) - заступника командира військової частини НОМЕР_1 щодо ініціювання клопотання перед командуванням військової частини про надання дозволу на виїзд за межі Київського гарнізону 02.09.2018 року. Зазначено, що ОСОБА_1 буде знаходитися за адресою АДРЕСА_1 .На вказаному рапорті міститься відмітка «Заперечую».

04.09.2019 року начальником Центрального управління охорони державної таємниці та захисту інформації Генерального штабу Збройних Сил України листом № 2352 повідомлено ОСОБА_1 про те, що відповідно доручення начальника Генерального штабу Головнокомандувача Збройних Сил України Центральним управлінням охорони державної таемниці та захисту інформації Генерального штабу Збройних Сил України опрацьовано його звернення до Президента України. За результатом опрацювання зазначено наступне. У Збройних Силах України призначення на посади (звільнення з посад) здійснюється у порядку передбаченому розділом IV Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 № 1153/2008. Також повідомляємо, що командир військової частини НОМЕР_1 розглянув Ваш рапорт від 01.08.2019 року (вх. № 31/7/859 від 13.08.2019) та визначив завдання відповідним посадовим особам щодо розгляду звернення на засіданні атестаційної комісії Військової частини НОМЕР_1 по прибуттю з відрядження.

Щодо неправомірних дій військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 інформуємо, на запит Центрального управління охорони державної таємниці та захисту інформації Генерального штабу Збройних Сил України (№ 31921/2206 від 14.08.2019) командиром військової частини НОМЕР_2 надіслані копії матеріалів службового розслідування проведеного відповідно до рекомендацій військової прокуратури Київського гарнізону від 18.07.2018 № 6/7228 вих.18. (Акт службового розслідування № 2599 від 06.08.2018). Враховуючи матеріали службового розслідування, недопущення конфлікту інтересів між начальниками та підлеглими, в ході проведення організаційних заходів у військовій частині НОМЕР_2 , за клопотанням командира військової частини, наказом начальника Головного управління персоналу заступника начальника Генерального штабу Збройних Сил України № 346 від 22.11.2018 ОСОБА_1 призначено на посаду офіцера відділу протидії технічним розвідкам, яка не є в підпорядкуванні підполковника ОСОБА_5 .

В матеріалах справи наявні характеристики ОСОБА_1 від 05.02.2018 року, від 20.10.2016 року, від травня 2017 року підписані начальником відділу експертних оцінювань спеціальної лабораторії військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_5 . У вказаних характеристиках ОСОБА_1 характеризується з позитивної сторони, як сумлінний, відповідальний та працелюбний офіцер.

Судом також встановлено, що 22.08.2018 року старшим лейтенантом ОСОБА_6 на ім?я командира військової частини НОМЕР_1 написано рапорт з проханням запобігти можливості відвідувати капітану ОСОБА_1 місто Миргород у зв?язку з переслідуванням її під час перебування у своїх батьків, а також постійними розмовами з її батьком, що призводять до погіршення його стану.

Рапорти схожого змісту також були написані старшим лейтенантом ОСОБА_6 на ім?я командира військової частини НОМЕР_1 у жовтні 2018 року та 29.11.2018 року.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до начальника спеціальної лабораторії (технічного захисту інформації) - заступника командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , заступника командира військової частини НОМЕР_1 по роботі з особовим складом ОСОБА_3 , начальника відділу експертних оцінювань спеціальної лабораторії військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_5 , військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання утриматись від вчинення дій та стягнення коштів на відшкодування шкоди, заподіяної протиправними діями, суд першої інстанції вказав на те, що проаналізувавши надані сторонами докази на підтвердження їх вимог та заперечень, суд дійшов до висновку про відсутність в діях відповідачів будь-яких порушень прав позивача. Жодного доказу на підтвердження заявлених вимог про відшкодування моральної шкоди позивач суду не надав, а тому заявлені в цій частині вимоги також не підлягають задоволенню судом.

Суд апеляційної інстанції погоджується з такими висновками суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 лютого 2024 року відповідає.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб (частина друга статті 55 Конституції України).

Відповідно до п. п. 49, 50 розділу 1 частини 1 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, військовослужбовці повинні постійно бути зразком високої культури, скромності й витримки, берегти військову честь, захищати свою й поважати гідність інших людей, зобов`язані завжди пам`ятати, що за їх поведінкою судять не лише про них, а й про Збройні Сили України в цілому. Відносини між військовослужбовцями повинні ґрунтуватися на взаємній повазі.

Статтею 32 Конституції України та ст. 3 ЦК України передбачено, що ніхто не може зазнавати втручання в його особисте життя.

Судом встановлено, позивачем не спростовано, що старший лейтенант ОСОБА_6 неодноразово повідомляла керівництво військової частин НОМЕР_1 у своїх рапортах про необхідність проведення співбесід з капітаном ОСОБА_1 у зв`язку з тим, що з весни 2017 року останній переслідує її, телефонує її батьку та приїжає до міста Миргород Полтавської області під час відвідування ОСОБА_6 своїх батьків. Внаслідок таких дзвінків та відвідувань у батька ОСОБА_6 погіршується самопочуття, що негативно впливає на його здоров`я. Також просила запобігти можливості відвідувати капітану ОСОБА_1 місто Миргород Полтавської області.

За правилами ст. 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», п. 9 розділу 1 частини 1 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, військовослужбовці користуються усіма правами та свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, що визначаються Конституцією України, законами України з військових питань, статутами ЗСУ та іншими нормативно-правовими актами.

У вступі до Статуту внутрішньої служби ЗСУ та п. п. 28-31 розділу 1 частини 1, п. 58, абзацу 11 пункту 59 розділу 2 частини 1, п. 72, абзаців 5, 9, 12 п. 73 розділу 3 частини 1 визначено, цей Статут визначає загальні права та обов`язки військовослужбовців Збройних Сил України і їх взаємовідносини, обов`язки основних посадових осіб бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) та її підрозділів, правила внутрішнього порядку у військовій частині та її підрозділах. Статутом керуються всі військові частини. Обов`язки посадових осіб, не зазначені в цьому Статуті, визначаються відповідними порадниками та положеннями; єдиноначальність є одним із принципів будівництва і керівництва Збройними Силами України і полягає в: наділенні командира (начальника) всією повнотою розпорядчої влади стосовно підлеглих і покладенні на нього персональної відповідальності перед державою за всі сторони життя та діяльності військової частини, підрозділу і кожного військовослужбовця; наданні командирові (начальникові) права одноособово приймати рішення, віддавати накази; забезпеченні виконання зазначених рішень (наказів), виходячи із всебічної оцінки обстановки та керуючись вимогами законів і статутів Збройних Сил України ; за своїм службовим становищем і військовим званням військовослужбовці можуть бути начальниками або підлеглими стосовно інших військовослужбовців ; начальник має право віддавати підлеглому накази і зобов`язаний перевіряти їх виконання. Підлеглий зобов`язаний беззастережно виконувати накази начальника, крім випадків віддання явно злочинного наказу, і ставитися до нього з повагою ; начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником; командир (начальник) є єдиноначальником і особисто відповідає перед державою за бойову та мобілізаційну готовність довіреної йому військової частини, корабля (підрозділу) за забезпечення охорони державної таємниці; за бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан, збереження життя і зміцнення здоров`я особового складу; за внутрішній порядок, стан і збереження озброєння, боєприпасів, бойової та іншої техніки, пального і матеріальних засобів; за всебічне забезпечення військової частини, корабля (підрозділу); за додержання принципів соціальної справедливості. Командир (начальник) відповідно до посади, яку він займає, повинен діяти самостійно і вимагати від підлеглих виконання вимог Конституції України, законів України, статутів Збройних Сил України та інших нормативно-правових актів; командир (начальник) зобов`язаний проводити роботу щодо зміцнення військової дисципліни, запобігання надзвичайним подіям, кримінальним та іншим правопорушенням серед особового складу, своєчасно виявляти й усувати їх причини; аналізувати стан військової дисципліни і об`єктивно доповідати про це старшому командирові (начальникові); заступник командира бригади (полку, окремого батальйону) з морально-психологічного забезпечення в мирний і воєнний час відповідає за безпосередню організацію і проведення заходів морально-психологічного забезпечення; за військову дисципліну, морально-психологічний стан особового складу; за морально-психологічне забезпечення бойової готовності, бойової підготовки, виконання бойових завдань, правопорядку, повсякденної діяльності особового складу військової частини; за національно-патріотичну підготовку та інформаційну роботу, організацію дозвілля військовослужбовців, членів їх сімей, працівників військової частини, їх соціальний захист. Заступник командира бригади (полку, окремого батальйону) з морально-психологічного забезпечення підпорядковується командирові та є прямим начальником усього особового складу полку (окремого батальйону); заступник командира бригади (полку, окремого батальйону) з виховної роботи зобов`язаний: вивчати та аналізувати морально-психологічний стан підрозділів, подавати допомогу командирам, начальникам родів військ і служб у поліпшенні морально-психологічного клімату у військових колективах; знати потреби і запити особового складу, вживати заходів для вирішення скарг і задоволення заяв, підтримувати зв`язок із сім`ями військовослужбовців, піклуватися про їх здоров`я, харчування, поліпшення матеріально-побутового становища особового складу; забезпечувати проведення конкретних заходів щодо зміцнення військової дисципліни та правопорядку, профілактики правопорушень серед особового складу, згуртування військових колективів.

У зв`язку із зверненнями старшого лейтенанта ОСОБА_6 заступник командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , заступник командира військової частини НОМЕР_1 по роботі з особовим складом ОСОБА_3 , начальник відділу експертних оцінювань спеціальної лабораторії військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_5 , в межах наданих їм повноважень, проводили профілактичні бесіди з позивачем щодо попередження неправомірних дій відносно старшого лейтенанта ОСОБА_6 , непристойної поведінки ОСОБА_1 , подарунків інтимного характеру позивачем ОСОБА_6 про що свідчать записи у журналах проведення індивідуально-виховної роботи з особовим складом.

Належних та допустимих доказів того, що під час профілактичних бесід з капітаном ОСОБА_1 заступник командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , заступник командира військової частини НОМЕР_1 по роботі з особовим складом ОСОБА_3 , начальник відділу експертних оцінювань спеціальної лабораторії військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_5 діяли з перевищенням наданих їм повноважень та/або не у спосіб визначений законом матеріали справи не містять і позивачем не надано.

У грудні 2017 року відповідно до п. 58, абзацу 11 пункту 59 розділу 2 частини 1, п. 72, абзаців 5, 9, 12 п. 73 розділу 3 частини 1 Статуту внутрішньої служби ЗСУ, заступник командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , заступник командира військової частини НОМЕР_1 по роботі з особовим складом ОСОБА_3 , начальник відділу експертних оцінювань спеціальної лабораторії військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_5 проводили бесіду з батьком ОСОБА_1 у зв`язку з порушенням позивачем законних прав іншого військовослужбовця військової частини НОМЕР_1 - старшого лейтенанта ОСОБА_6 .

Належних та допустимих доказів того, що під час бесіди з батьком капітана ОСОБА_1 заступник командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , заступник командира військової частини НОМЕР_1 по роботі з особовим складом ОСОБА_3 , начальник відділу експертних оцінювань спеціальної лабораторії військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_5 діяли з перевищенням наданих їм повноважень та/або не у спосіб визначений законом та/або в грубій чи некоректній формі матеріали справи не містять і позивачем не надано.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що не можуть бути визнані протиправними дії відповідачів і в частині щодо проведеної бесіди з батьком позивача, оскільки останні є членами сім`ї, мають близькі сімейні стосунки, незважаючи на вік ОСОБА_1 , а ситуація, що слалася навколо військовослужбовців військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 та ОСОБА_6 , набула значного резонансу, потребувала альтернативних способів вирішення з метою обмеження військовослужбовця ОСОБА_6 від надмірної та недоречної, на її думку, уваги (у вигляді інтимних подарунків) з боку військовослужбовця ОСОБА_1 .

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про недоведеність тверджень позивача про його утиски на службі після повернення з ООС його ж безпосереднім керівником ОСОБА_5 , що полягали у забороні відпустки, оскільки в той же період у відпустці перебувала ОСОБА_6 .

Як правильно встановлено судом першої інстанції та не спростовано позивачем, 26.06.2018 року капітан ОСОБА_1 прибув з відрядження з району проведення ООС на території Донецької та Луганської областей, відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 27.06.2018 року № 139.

З 09.07.2018 року по 27.07.2018 року старший лейтенант ОСОБА_6 перебувала у щорічній основній відпустці відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 22.06.2018 року № 134.

З 12.07.2018 року по 31.07.2018 року капітан ОСОБА_1 був звільнений від виконання обов`язків у зв`язку з хворобою та перебував на лікуванні у Національному військово-медичному клінічному центрі «ГВКГ» Міністерства оборони України, відповідно до наказів командира військової частини НОМЕР_1 від 12.07.2018 року № 150, від 15.07.2018 року № 153, від 25.07.2018 року № 163, від 31.07.2018 року № 169.

Відтак, позивач не міг перебувати у визначений вище період у відпустці.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов до обгрунтованого висновку про відсутність в діях відповідачів будь-яких порушень прав позивача.

Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).

За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

Верховний Суд у постановах від 20 березня 2019 року у справі № 918/203/18, від 28 жовтня 2020 року у справі № 904/3667/19 дійшов висновку про те, що у справах про відшкодування шкоди доведення обґрунтованості вимог покладається на позивача, який має надати суду докази наявності шкоди, протиправності поведінки того, хто завдав шкоду, а також причинно-наслідковий зв`язок такої поведінки із завданою шкодою.

Відтак, у спірних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки, причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

Відповідно до ч. 2 ст. 76 ГПК України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно з частинами першою-другою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Слід зауважити, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.

Аналогічний стандарт доказування застосовано Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19).

Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23.08.2016 у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» («J.K. AND OTHERS v. SWEDEN») ЄСПЛ наголошує, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом («beyond reasonable doubt»). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри».

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику зазначеного Суду як джерело права.

Повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини даної справи, надавши належну правову оцінку кожному окремому доказу та їх сукупності, які містяться в матеріалах справи та звертаючись до балансу вірогідностей вирішуючи даний спір колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували заявлені ОСОБА_1 факти неправомірних дій зі сторони відровідачів.

Вимога ефективності судового захисту перегукується з міжнародними зобов`язаннями України. Зокрема, стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

У справі «Юрій Миколайович Іванов проти України» (п. 64, заява N 40450/04, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути «ефективним» як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося.

Згідно з частинами першою, другою статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).

У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року у справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).

Звертаючись до суду позивач зазначав, що у зв`язку з протиправними діями відповідачів він зазнав фізичного болю та душевних страждань, приниження честі та гідності, а також ділової репутації серед колективу, в якому він проходив службу.

Виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органами державної влади та органами місцевого самоврядування, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід враховувати, що порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З огляду на те, що «розумність» і «справедливість» є оціночними поняттями, суд першої інстанції, який заслуховує сторін та встановлюють фактичні обставини справи, має широку свободу розсуду під час визначення розумного та справедливого (співмірного) розміру відшкодування моральної шкоди.

Пленум Верховного Суду України у своїй постанові № 5 від 25.05.2001 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснив, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

У п. 9 постанови Пленум Верховного Суду України також рекомендував судам при визначенні розміру відшкодування моральної (немайнової) шкоди враховувати характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), інші обставини, як стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану тощо.

Позивач просив стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 71 066, 84 грн, яка виразилась в душевних стражданнях з причини протиправних дій та рішень відповідачів.

Поряд з цим, з огляду на встановлені обставини справи, враховуючи недоведеність позивачем наявності в діях відповідачів складу цивільного правопорушення, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 71 066, 84 грн моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що з 2018 року по 2021 рік відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_3 навмисно, всіляким чином заперечували призначення його на вищі вакантні посади, не підвищуючи в званні посилаючись на те, що він подав на військову частину до суду, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Верховний Суд зауважує, що у цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.

Спосіб захисту цивільного права чи інтересу - це дії, які спрямовані на попередження порушення або на відновлення порушеного, невизнаного, оспорюваного цивільного права чи інтересу. Спосіб захисту цивільного права чи інтересу має бути доступним та ефективним.

Тлумачення вказаних норм свідчить, що завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту.

Схожий за змістом висновок зроблений в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц зазначено, що кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (статті 15, 16 ЦК України). Цивільне право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним.

Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац 10 пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003). При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Відтак ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 826/7380/15, провадження № 11-778апп18).

Звертаючись до суду з позовом до відповідачів позивачем самостійно обрано спосіб захисту цивільного права чи інтересу, а саме: визнання протиправними дій начальника спеціальної лабораторії (технічного захисту інформації) - заступника командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , заступника командира військової частини НОМЕР_1 по роботі з особовим складом ОСОБА_3 , начальника відділу експертних оцінювань спеціальної лабораторії військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_5 , які виразились у створенні перешкод у його спілкуванні з ОСОБА_6 , що є втручанням в його ж особисте життя; зобов`язання начальника спеціальної лабораторії (технічного захисту інформації) - заступника командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_2 , заступника командира військової частини НОМЕР_1 по роботі з особовим складом ОСОБА_3 , начальника відділу експертних оцінювань спеціальної лабораторії військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_5 - утриматись від створення перешкод у його спілкуванні з ОСОБА_6 ; та стягнення моральної шкоди в сумі 71 066, 84 грн.

З огляду на зазначене, предметом вказаного позову не є питання призначення/непризначення з 2018 року по 2021 рік позивача на вищі вакантні посади, підвищення позивача у званні, питання звільнення ОСОБА_6 з військової частини НОМЕР_1 .

А відтак, у суду відсутні правові підстави надавати правову оцінку обставинам щодо яких позивачем не заявлено жодних позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що в судовому засіданні його батько, будучи допитаним в якоситі свідка, розповів, як виконувач обов`язків командира частини ОСОБА_2 та заступник командира частини по роботі з особовим складом ОСОБА_3 запевняли його, що вони будуть особисто перешкоджати в просування його сина (позивача у справі) по службі і не будуть дозволяти йому виїзди до м. Миргород, однак суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги вказані покази його батька, не є підставою для скасування правильного по суті рішення суду, оскільки показнння свідка не можуть вважатись безумовною підставою для прийняття судового рішення на користь сторони без надання суду належних та допустимих доказів, які підтверджують обставини та доводи кожної із сторін справи. Як зазначалося вище, матеріали справи не містять і позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження вказаних тверджень.

Згідно із статтями 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги про те, що судом перешої інстанції не враховано його доводи про те, що відповідачі своїми діями завдали йому і психічного, і морального впливу, що призвело до погіршення його стосунків серед колективу, де він проходив службу, і такі неправомірні рішення та протиправна поведінка відповідачів заподіяли йому моральну шкоду, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаютьсясторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частини перша,третя статті 12, частини перша, п`ята, шоста статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона (див. пункт 21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19)).

Необхідною підставою для притягнення до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії (бездіяльність) органу державної влади та/або її посадових осіб, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Довести наявність цих умов має позивач. Про це зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 13 вересня 2023 року по справі справа № 757/62500/16-ц.

Отже, виходячи із загальних засад доказування, у справах про відшкодування моральної шкоди, позивач повинен довести, які саме дії (рішення, бездіяльність) спричинили страждання чи приниження, яку саме шкоду вони заподіяли і який її розмір.

При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції.

Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду.

Саме лише твердження про порушення прав позивача не може слугувати виключною підставою для стягнення моральної шкоди, оскільки моральна шкода має бути обов`язково аргументована поза розумним сумнівом. Доказування не може ґрунтуватися на припущенняхпостанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2024 у справі № 404/7153/20.

Однак, позивачем таких доказів суду не надано.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів апелянта по суті спору та їх відображення в оскаржуваному судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду, колегія суддів виходить з того, що у справі, яка розглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у апеляційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.

В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).

Таким чином, доводи, викладені позивачем ОСОБА_1 в апеляційній скарзі, висновків суду першої інстанції не спростовують, на законність судового рішення не впливають.

Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 лютого 2024 року ухвалене з дотриманням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги позивача ОСОБА_1 .

Згідно з частиною 13 статті 141, підпунктами «б», «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України суд апеляційної інстанції має вирішити питання щодо нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, у випадку скасування та ухвалення нового рішення або зміни судового рішення; щодо розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишено без задоволення, а судове рішення без змін, тому розподіл судових витрат судом апеляційної інстанції не здійснюється.

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 21 лютого 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 16 січня 2025 року.

Головуючий: Судді: