Справа № 450/1231/24 Головуючий у 1 інстанції: Кукса Д.А.
Провадження № 22-ц/811/3322/24 Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2025 року м. Львів

Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Копняк С. М.,

суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 10 вересня 2024 року (повний текст рішення складено 20 вересня 2024 року) у справі за позовом приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

ВСТАНОВИВ:

в березні 2024 року приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «АРКС» (далі ПрАТ «СК «АРКС») звернулося в суду з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідача на користь ПрАТ «СК «АРКС» 48 980 грн 97 коп. шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Позов мотивований тим, що 10 березня 2020 року між приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «АХА Страхування» (далі ПрАТ «СК «АХА Страхування» (правонаступником якого є ПрАТ «СК «АРКС») та ОСОБА_2 було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 35319а0зг (далі - договір добровільного страхування наземного транспорту), відповідно до умов якого було застраховано транспортний засіб TOYOTA RAV4. 10 лютого 2022 року о 17:30 на автодорозі Львів-Пустомити-Меденичі 10 км+600м сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля TOYOTA RAV4, н.з. НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_3 , та автомобіля CHRYSLER 300C, н.з. НОМЕР_2 , яким керував ОСОБА_1 . Внаслідок ДТП, яка сталася внаслідок порушення ПДР водієм ОСОБА_1 , було пошкоджено автомобіль TOYOTA RAV4, н.з. НОМЕР_1 , застрахований у позивача за договором добровільного страхування наземного транспорту. Страхувальник звернувся до позивача з повідомленням про настання події, що має ознаки страхового випадку та заявою на виплату страхового відшкодування за договором добровільного страхування транспортного засобу. Відповідно до розрахунку суми страхового відшкодування, страхового акту та умов договору страхування, розмір страхового відшкодування склав 169 635 грн 82 коп., яке ПрАТ «СК «АРКС» було сплачено за відновлювальний ремонт. Відповідно до пункту 28.27 договору добровільного страхування наземного транспорту, коли за згодою страхувальника та страховика страхове відшкодування сплачується іншим способом, ніж перерахування на розрахунковий рахунок СТО, що буде здійснювати відновлювальний ремонт ТЗ, відповідно до умов пунктів 28.13 та 28.17 договору, страховик має право сплатити авансовий платіж в розмірі 80 % від розрахункової суми страхового відшкодування. Вартість відновлювального ремонту TOYOTA RAV4, н.з. НОМЕР_1 складає 212 044 грн 78 коп.; 80% розмір авансового платежу 169 635 грн 82 коп.; 0,00 грн франшиза згідно договору страхування. Страхове відшкодування було розраховано та сплачено відповідно до рахунку, виставленого СТО, що надало послуги з відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля, що є достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП. До ПрAT «СК «АРКС» (як правонаступника ПрAT «СК «АХА Страхування»), перейшло право вимоги на отримання від ОСОБА_1 компенсації майнової шкоди, заподіяної власнику автомобіля TOYOTA - RAV 4, н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_2 внаслідок ДТП, яка мала місце 10 лютого 2022 року. На момент скоєння ДТП цивільно-правова відповідальність винуватця дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_1 за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу CHRYSLER, н.з. НОМЕР_2 , була застрахована в приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «УСГ» (далі - ПрАТ « СК «УСГ») згідно полісу № ЕР206453460, яким встановлений ліміт відповідальності в розмірі 130 000,00 грн, франшиза - 0.00 грн. Крім того, цивільно-правова відповідальність винуватця дорожньо-транспортної пригоди, ОСОБА_1 , за шкоду, заподіяну майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу CHRYSLER, н.з. НОМЕР_2 , була застрахована згідно договору № 97-1309-21-00851 добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів від 22 жовтня 2021 року (далі договір добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів). 30 травня 2022 року ПрAT «СК «АРКС» звернулося до ПрАТ «СК «УСГ» із заявою про виплату страхового відшкодування в порядку регресу та 17 серпня 2022 року останньою здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 120 654 грн 85 коп., з розрахунку, що вартість відновлювального ремонту складає 212 044 грн 78 коп. та було застосовано коефіцієнт фізичного зносу до вартості складових, що підлягають заміні зазначених в ремонтній калькуляції до рахунку №ЛМ00028888 від 15 лютого 2022 року, яка підтверджує реальні витрати на відновлювальний ремонт пошкодженого автомобіля 49 % та сплачено 120 654 грн 85 коп. Таким чином сума збитків, які не відшкодовані на дату подання позову становить 48 980 грн 97 коп. (169 635,82 - 120 654,85).

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 10 вересня 2024 року позовні вимоги приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» до ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АРКС» 48 980 грн 97 коп. шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та 3 028 грн 00 коп. сплаченого судового збору.

Рішення суду оскаржив ОСОБА_1 , подавши в жовтні 2024 року апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 10 вересня 2024 року, прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивачем не надано належного та допустимого доказу на підтвердження розміру виплаченого ним ОСОБА_2 страхового відшкодування, відповідно до договору добровільного страхування наземного транспорту. Таким доказом, на думку заявника, має бути висновок автотоварознавчої експертизи, а не рахунок (зобов`язальна пропозиція) СТО, що узгоджується з висновками, викладеними Верховним Судом в постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 464/917/20. Окрім того, заявника не було повідомлено про час та місце проведення огляду ТЗ ОСОБА_2 , тим самим його позбавлено можливості висловити свої зауваження чи заперечення щодо обсягу пошкоджень цього ТЗ. Вказує на те, що враховуючи наявність у заявника діючого на момент ДТП договору добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів, з лімітом відповідальності, який перевищує розмір заявлених до відшкодування позивачем сум, у нього не виникло обов`язку з їх виплати. Відповідних позовних вимог до страховика відповідача по цьому договору, позивачем не заявлено. Зазначає також про те, що позивачем не надано доказів проведення належної оцінки ТЗ до та після ДТП, а також доказів наявності договірних відносин між ним та ТОВ «Сервісний центр «Діамант», та доказів того, що останній є суб`єктом оціночної діяльності, як і доказів проведення відновлювального ремонту, зокрема, не надано акт виконаних робіт. В апеляційній скарзі заявник визнає, що визначений позивачем розмір майнової шкоди можливо і є достатнім для виплати страхового відшкодування ОСОБА_2 , однак не є достатнім, належним та допустимим доказом для стягнення коштів з заявника, оскільки не є звітом про оцінку майна.

В грудні 2024 року від ПрАТ «СК «АРКС» через систему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому міститься прохання апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, такий мотивований законністю та обґрунтованістю оскаржуваного рішення.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення.

До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Обставини справи щодо ДТП, вини у його скоєнні ОСОБА_1 та у зв`язку із цим настання страхового випадку за договором добровільного страхування наземного транспорту, а також виплати позивачу страхового відшкодування страховиком позивача та його суми, судом першої інстанції встановлені повно та всебічно, в поданій ОСОБА_1 апеляційній скарзі не оспорюються.

За статтею 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

У статті 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, зокрема шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом.

Разом із тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок.

Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування» в редакції тут і далі, чинній на момент виникнення спірних відносин).

За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин).

Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування»). Втім, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником, зокрема, відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК).

Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них згідно з пунктом 9 частини першої вказаної статті належить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства (частина друга статті 999 ЦК України).

Таким актом цивільного законодавства у цій сфері є, зокрема, Закон України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон № 1961-IV), який був чинним до 01 січня 2025 року. Закон № 1961-IV визнано таким, що втратив чинність Законом України 21 травня 2024 року № 3720-IX «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 3720-IX). Згідно пункту 6 розділу VI Закону № 3720-IX договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що укладені та набрали чинності до введення в дію цього Закону, продовжують діяти на умовах, що були чинними на день набрання чинності такими договорами. На договори обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, що укладені після набрання чинності цим Законом та набирають чинності після введення в дію цього Закону, поширюються вимоги цього Закону….. Дія положень цього Закону поширюється виключно на страхові випадки, які настали за договорами страхування, що набрали чинності після введення в дію цього Закону. Жодне положення цього Закону не може збільшувати будь-які зобов`язання за будь-якими випадками, що мають ознаки страхових випадків за договорами страхування цивільно-правової відповідальності, укладеними відповідно до Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (Відомості Верховної Ради України, 2005 р., № 1, ст. 1 із наступними змінами).

З огляду на дату настання страхового випадку (10 лютого 2022 року) та дату укладення ОСОБА_1 договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (22 жовтня 2021 року) до правовідносин сторін у справі застосуванню підлягають положення саме Закону № 1961-IV.

Цей Закон регулює відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Статтею 3 Закону № 1961-IV передбачено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону Закон № 1961-IV).

Між учасниками справи виникло декілька цивільно-правових зобов`язань:

- договірне зобов`язання між ПрАТ «СК АРКС» та ОСОБА_2 за договором добровільного страхування наземного транспорту;

- деліктне зобов`язання між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - із завдання шкоди внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки;

- договірне зобов`язання між ОСОБА_1 та ПрАТ «СК «УСГ» за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, на підставі якого страховик видав відповідачу поліс № ЕР-206453460; та

- договірне зобов`язання між ОСОБА_1 та ПрАТ «СК «УСГ» за договором добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Частиною першою статті 25 Закону України «Про страхування» визначено, що здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводяться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта, що складається страховиком або уповноваженою ним особою у формі, визначеній страховиком.

Судом встановлено, що на виконання договору добровільного страхування наземного транспорту позивачем виплачено ОСОБА_2 страхове відшкодування в розмірі 169 635 грн 82 коп., що підтверджується платіжним дорученням № 879803 від 31 березня 2022 року, та яке розраховано відповідно до умов цього договору, а також на підставі таких документів як страховий акт № ARX3204364 від 30 березня 2022 року та розрахунок страхового відшкодування до цього страхового акта, котрі складені на підставі рахунку-фактури № ДМ00028888 від 15 лютого 2022 року, ремонтної калькуляції № 1.003.22.0 від 21 лютого 2022 року, акту огляду транспортного засобу від 11 лютого 2022 року, проведеного за участі ОСОБА_2 та особи, що його провела ОСОБА_4 .

Згідно зі статтями 993 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) та 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Частиною першою статті 1191 ЦК України визначено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до статті 1194 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

У пунктах 68-70 постанови Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18) викладено такий висновок щодо застосування норм права:

«Стаття 1191 ЦК України та стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з одного боку, і стаття 993 ЦК України та стаття 27 Закону України «Про страхування», з іншого боку, регулюють різні за змістом правовідносини.

У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування.

Згідно зі статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування» до страховика потерпілого переходить право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Після такої виплати деліктне зобов`язання не припиняється. У ньому відбувається заміна кредитора: до страховика потерпілого переходить право вимоги, що належало цьому потерпілому у деліктному зобов`язанні, у межах виплаченого йому страхового відшкодування. Такий перехід права вимоги є суброгацією».

Судом також встановлено, що ПрАТ «СК «АРКС» подало заяву про виплату страхового відшкодування страховику відповідача ПрАТ «СК «УСГ» (оскільки до позивача як страховика потерпілого перейшло право останнього ( ОСОБА_2 ), якій позивачем проведено її виплату у розмірі 169 635 грн 82 коп.

Обставини щодо того, що ПрАТ «СК «УСГ» є страховиком відповідача як за договором обов`язкового страхування власників наземних транспортних засобів, згідно з яким останній мав діючий страховий поліс цього страховика на момент ДТП за його участі, так і за діючим на момент ДТП договором добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів, ним не оспорюється, а судом першої інстанції ці обставини встановлені повно та всебічно.

Страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого (стаття 6 Закону № 1961-IV).

Статтею 22 Закону № 1961-IV визначено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

У разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Відповідно до цього Закону потерпілим - юридичним особам страховик, а у випадках, передбачених цим Законом, - МТСБУ відшкодовує виключно шкоду, заподіяну майну.

Відповідно до статті 29 Закону № 1961-IV у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

З матеріалів справи убачається, що розрахунок розміру страхового відшкодування (120 654 грн 85 коп.), виплаченого страховиком відповідача позивачу, здійснений у відповідності з положеннями Закону № 1961-IV (платіжне доручення № 35882 від 17 серпня 2022 року, лист страховика від 16 серпня 2022 року).

Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Частиною другою статті 22 ЦК України передбачено, що збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 22 ЦК України).

Відповідно до статті 1192 ЦК України, якщо інше не встановлено законом, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Пунктами 2.3. та 2.4. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України 24.11.2003 № 142/5/2092 (у редакції наказу Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.07.200 № 1335/5/1159) визначено, що вартість відновлювального ремонту КТЗ визначається як грошові витрати, необхідні для відновлення пошкодженого, розукомплектованого КТЗ. Вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування КТЗ, з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).

Ця Методика розроблена згідно із Законами України «Про судову експертизу», «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», Національним стандартом № 1 «Загальні засади оцінки майна і майнових прав», затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 10 вересня 2003 року № 1440, та іншими нормативно-правовими актами з питань судової експертизи й оцінки майна (пункт 1.1.).

Згідно з пунктом 1.3. вимоги Методики є обов`язковими під час проведення автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень судовими експертами науково-дослідних інститутів судових експертиз Міністерства юстиції України, експертами науково-дослідних експертно-криміналістичних центрів Міністерства внутрішніх справ України, експертами інших державних установ, суб`єктами господарювання, до компетенції яких входить проведення судових автотоварознавчих експертиз та експертних досліджень, а також всіма суб`єктами оціночної діяльності під час оцінки КТЗ у випадках, передбачених законодавством України або договорами між суб`єктами цивільно-правових відносин.

Методика застосовується, зокрема, з метою визначення матеріальних збитків, завданих власнику в разі пошкодження КТЗ та визначення вартості відновлювального ремонту КТЗ (підпункт «д» та «е» пункту 1.4.).

Абзацом дев`ятим частини другої статті 7 «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні» визначено, що проведення оцінки майна є обов`язковим у випадку визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом.

Верховний Суд у постанові від 19 вересня 2018 року у справі №753/21177/16-ц (провадження № 61-28918св18) дійшов висновку, що: «визначення розміру матеріального збитку при настанні страхового випадку повинно бути підтверджено належним засобом доказування, зокрема, звітом (актом) про оцінку майна, який повинен відповідати вимога Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність» та Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за №1074/8395 (з відповідним змінами). Для усунення розбіжностей при визначенні матеріального збитку, суд повинен був у порядку, визначеному процесуальним законом, роз`яснити сторонам про необхідність призначення у справі судової автотоварознавчої експертизи, а також наслідки непризначення відповідної експертизи та положення щодо належності та допустимості доказів».

Розмір відшкодування шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення (див. постанову Верховного Суду від 03 червня 2021 року у справі № 461/2217/19 (провадження № 61-9194св20)).

У постанові Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі №522/15636/16-ц (провадження № 61-1819св17) зазначено, що: «якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих з виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків). Враховуючи те, що на відновлення автомобіля позивача окремі вузли підлягали заміні, апеляційний суд правильно визначив розмір коштів, який необхідний на відновлення пошкодженого автомобіля позивача та зробив обґрунтований висновок про те, що на користь позивача має бути стягнута різниця між фактичним розміром шкоди, страховою виплатою і витратами, які необхідні для повного відновлення транспортного засобу».

Велика Палата Верховного Суду в постановах від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц (провадження № 14-316цс18), від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (провадження № 14-95цс20) виснувала, що: «Відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування або розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV).

Аналогічний за своїм змістом висновок було викладено в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 753/21177/16-ц (провадження № 61-28918св18), у якому зазначено: «При цьому відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування».

Оскільки страховик виплатив позивачу страхове відшкодування у розмірі, визначеному статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», - вартість відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням фізичного зносу, то у страховика не виникло обов`язку з відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою, незважаючи на те, що збитки є меншими від страхової суми (ліміту відповідальності) (див. постанову Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справа № 686/17155/15-ц (провадження № 61-18840св18).

Аналогічний висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15, від якого Велика Палата Верховного Суду не відступала.

Згідно з пунктами 5.1. та 5.2. Методики технічний огляд КТЗ оцінювачем (експертом) дає змогу за допомогою органолептичних методів визначити ідентифікаційні дані КТЗ; його комплектність; укомплектованість; технічний стан, обсяг і характер пошкоджень; пробіг за одометром, інші показники на момент технічного огляду, необхідні для оцінки майна. Визначення матеріального збитку чи вартості КТЗ без його огляду особисто експертом, який складає висновок, можливе тільки за рішенням органу (особи), який (яка) призначив (ла) експертизу (залучив (ла) експерта), в якому міститься обґрунтування неможливості надання об`єкта дослідження на огляд, у разі надання ним даних, необхідних для проведення дослідження.

У разі потреби виклик заінтересованих осіб для технічного огляду із зазначенням дати, місця та часу проведення огляду КТЗ (після їх узгодження з виконавцем дослідження) здійснюється замовником дослідження шляхом вручення відповідного виклику під розписку особі, що викликається, або телеграмою з повідомленням про її вручення адресату. У разі відсутності в установлений час на місці огляду осіб, що викликалися, огляд проводиться без їх участі, про що зазначається у звіті (акті), висновку. Замовник повинен забезпечити належні безпечні умови огляду (освітлення, вільний доступ, можливість огляду КТЗ з різних сторін тощо).

З матеріалів справи убачається, що розрахунок та виплата страхового відшкодування за договором добровільного страхування наземного транспорту була проведена на підставі положень цього договору, а саме Розділу 28 без проведення відповідної експертизи та/або звіту про оцінку майна, якому передує огляд ТЗ.

Відтак, залучення відповідача як винуватця до огляду пошкодженого ним ТЗ не передбачено як умовами договору добровільного страхування наземного транспорту, так і нормативними документами з питань оцінки майна.

Виходячи з цього, позивачу також не потрібно підтверджувати розмір виплаченого ним страхового відшкодування за договором добровільного страхування наземного транспорту такими документами як висновок експертизи або звіт про оцінку майна.

Необґрунтованими у цьому зв`язку є і аргументи скарги щодо необхідності проведення належної оцінки ТЗ до та після ДТП, а також доказів наявності договірних відносин між ним та ТОВ «Сервісний центр «Діамант», та доказів того, що останній є суб`єктом оціночної діяльності, як і доказів проведення відновлювального ремонту, зокрема, не надано акт виконаних робіт, оскільки виплата страхового відшкодування за договором добровільного страхування наземного транспорту була проведена не на рахунок СТО, а на рахунок страхувальника ( ОСОБА_2 ), на підставі положень пункту 28.27 цього договору.

Посилання в апеляційній скарзі на висновки, викладені Верховним Судом в постанові від 12 квітня 2023 року у справі № 464/917/20, колегія суддів вважає не релевантними, адже такі зроблені у справі з іншими фактичними обставинами справи, відмінною доказовою базою та іншим правовим регулюванням спірних відносин.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (стаття 89 ЦПК України).

Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторін. Це положення є найважливішою складовою принципу змагальності. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. У разі недостатності доказів, наявності сумнівів щодо їх достовірності суд вправі запропонувати представити докази тій стороні, яка несе обов`язок по доказуванню.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що саме відповідач повинен відшкодувати позивачу різницю між виплаченим його страховиком позивачу страховим відшкодуванням (з урахуванням зносу) та виплаченим останнім своєму страхувальнику страховим відшкодування за договором добровільного страхування наземного транспорту, що і складає ціну позову.

Подібний висновок викладено Верховним Судом в постанові від 27 грудня 2023 року у справі № 359/8500/19 (провадження № 61-12323св23).

Розрахунок ціни позову, враховуючи розрахунок страхового відшкодування, виплаченого позивачу ПрАТ «СК «УСГ», відповідачем в суді першої інстанції не спростований, клопотань про призначення відповідних експертиз з цього питання ним не подано, як і не подано висновку експерта, складеного на його замовлення.

Колегія суддів відхиляє як безпідставні доводи апеляційної скарги щодо того, що заявлена позивачем до відшкодування шкода повністю покривається лімітом відповідальності страховика відповідача за договором добровільного страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів, адже умови цього договору є застосовними у разі, коли сума заподіяної шкоди, обрахованої відповідно до положень Закону № 1961-IV, перевищує ліміт відповідальності страховика за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що у справі, яка переглядається не встановлено, адже ліміт відповідальності за полісом № ЕР-206453460 - 130 000,00 грн (франшиза - 0.00 грн), а сума виплаченого страхового відшкодування 120 654 грн 85 коп., тобто не перевищує ліміту відповідальності страховика.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли своє підтвердження під час апеляційного розгляду, а аргументи відзиву на апеляційну скаргу їх повністю спростовують.

Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За вказаних обставин, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції дотримавшись норм матеріального та процесуального права, повно і всебічно з`ясувавши всі дійсні обставини спору сторін, вирішив дану справу згідно із законом і підстави для скасування ухваленого у справі судового рішення та задоволення поданої апеляційної скарги, виходячи з меж її доводів, відсутні. Враховуючи викладене, апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін.

Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, а саме про те, що рішення суду слід залишити без змін, підстави для їх розподілу, які пов`язані з розглядом справи в судах обох інстанцій, відсутні.

Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 10 вересня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 17 січня 2025 року.

Головуючий С.М. Копняк

Судді: С.М. Бойко

А.В. Ніткевич