КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2025 року місто Київ

єдиний унікальний номер справи: 760/3235/24

номер провадження: 22-ц/824/4969/2025

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:

головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2024 року у складі судді Букіної О.М., у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

В С Т А Н О В И В:

У лютому 2024 року товариство з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» (далі - ТОВ «Споживчий центр») звернулось до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Позовна заява мотивована тим, що 17 грудня 2020 року між ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 17.12.2020-100003347, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит у розмірі 4 500 грн 00 коп., що підтверджується квитанцією про видачу коштів від 17 грудня 2020 року, строком на 14 днів. Позивач вказував, що фіксована процентна ставка «Економ» - 2 % за один день користування кредитом, яка застосовується протягом первинного періоду та пролонгованого строку. Фіксована процентна ставка «Стандарт» - 2,5 % за один день користування кредитом, яка застосовується після/в період закінчення первинного та пролонгованого строків.

Зазначав, що відповідно до договору від 17 грудня 2020 року та квитанції про перерахунок коштів кредитором позичальнику надано кредит у розмірі 4 500 грн 00 коп. строком на 14 днів, а відповідачем 17 грудня 2020 року отримано кредитні кошти у розмірі 4 500 грн 00 коп. Однак відповідач свої зобов`язання за договором належним чином не виконав, у зв`язку з чим станом на 06 лютого 2024 року утворилась заборгованість у розмірі 11 790 грн 00 коп., що складається із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 4 500 грн 00 грн. та за процентами в розмірі 7 290 грн 00 коп.

З урахуванням наведеного, ТОВ «Споживчий центр» просило стягнуто із ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором №17.12.2020-100003347 від 17 грудня 2020 року у розмірі 11 790 грн 00 коп. та судовий збір у розмірі 2 422 грн 40 коп.

Рішенням Солом`янського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2024 року позов ТОВ «Споживчий центр» задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр» заборгованість у розмірі 11 790 грн 00 коп., а також судовий збір у розмірі 2 422 грн 40 коп.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що 17 грудня 2020 рокуміж ТОВ «Споживчий центр» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 17.12.2020-100003347, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит у розмірі 4 500 грн 00 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом. Однак відповідач свої зобов`язання щодо своєчасного внесення платежів не виконав, внаслідок чого станом на 06 лютого 2024 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 11 790 грн 00 коп., що складається із заборгованості по тілу кредиту у розмірі 4 500 грн 00 грн. та за процентами у розмірі 7 290 грн 00 коп., яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Споживчий центр».

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову ТОВ «Споживчий центр», посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Також ОСОБА_1 просить стягнути з ТОВ «Споживчий центр» на свою користь понесені ним витрати на правову допомогу адвоката та сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що він не брав участі у суді першої інстанції під час розгляду даної справи і не знав про неї, а відтак не зміг скористатися своїм правом подання до суду відзиву, заперечуючи проти позовних вимог. Оскаржуване рішення суду першої інстанції від 11 жовтня 2024 року судом йому не надсилалося, про існування якого він дізнався від працівника банку, коли йому було заблоковано банківську картку приватним виконавцем.

Зазначає, що судом першої інстанції безспірно встановлені наступні умови надання кредиту: сума кредиту: 4 500 грн 00 коп.; строк, на який надається кредит - 14 днів з дати його надання; дата повернення (виплати) кредиту - 30 грудня 2020 року.

Указує, що ТОВ «Споживчий центр» пропустило встановлений ст.256 ЦК України трирічний строк позовної давності для звернення до суду з указаним позовом, оскільки перебіг позовної давності для ТОВ «Споживчий центр» розпочався з 31 грудня 2020 року та відповідно до ст.257 ЦК України така позовна давність сплила - 31 грудня 2023 року. Однак з даним позовом ТОВ «Споживчий центр» звернулося до суду лише 08 лютого 2024 року, тобто, поза межами строку позовної давності. При цьому, ТОВ «Споживчий центр» не зверталося до суду з клопотання про поновлення такого строку.

Звертає увагу, що згідно зі ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Оскільки він не брав участі під час розгляду справи судом першої інстанції, то лише на стадії апеляційного розгляду він заявляє таку вимогу про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

ТОВ «Споживчий центр» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що суд першої інстанції здійснив всі належні заходи щодо інформування відповідача про судовий розгляд справи. Вказує, що причини, на які посилається відповідач, не є поважними, оскільки вони повністю залежали від дій відповідача, які були неправомірними. Наголошує, що відповідач не зареєстрував нове місце проживання за фактичною адресою проживання, а тому взяв на себе ризики бути неповідомленим про час і місце розгляду справи.

Звертає увагу та не, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, однак відповідач дану заяву не подав, ані до суду першої інстанції, ані до апеляційного суду. Відтак, дослідження поважності чи неповажності причин пропущення позовної давності позивачем не є предметом розгляду у апеляційному порядку, адже заява про застосування позовної давності відповідачем не подана. Том вважає, що суд першої інстанції прийняв законне та обґрунтоване рішення. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Відповідно до ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.

Оскільки в даній справі ціна позову становить 11 790 грн 11 коп., що менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження,апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам закону не відповідає.

Відповідно до положень ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства, а сам договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.ст.628, 629 ЦК України).

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, до яких закон відносить умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду (ч.1 ст.638 ЦК України).

Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ч.2 ст.638 ЦК України).

За правилом ч.1 ст.205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі.

Відповідно до положень ч.ч.1, 3 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у тому числі електронних, а також якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку.

Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів.

Отже, будь-який вид договору, який укладається на підставі ЦК України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст.ст.205, 207 ЦК України).

Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі №732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі №404/502/18, від 07 жовтня 2020 року №127/33824/19.

У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно зі ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Кредитний договір укладається у письмовій формі (ст.1055 ЦК України).

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

Згідно ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Відповідно до ч.3 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (ч.4 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього (ч.5 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Згідно з ч.6 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст.12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.

За правилом ч.8 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію», вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі.

Положеннями ст.12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, ТОВ «Споживчий Центр»посилалося на те, що ним, як кредитодавцем, виконано свої зобов`язання за договором та надано відповідачуОСОБА_1 , як позичальнику,можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором. Проте відповідач не повернув своєчасно грошові кошти, у зв`язку з чим станом на06 лютого 2024 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 11 790 грн 00 коп., яка складається із заборгованості по тілу кредиту у розмірі 4 500 грн 00 грн. та за процентами у розмірі 7 290 грн 00 коп.

З матеріалів справи вбачається, що 17 грудня 2020 року між ТОВ «Споживчий Центр» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 17.12.2020-100003347 шляхом подання відповідачем заявки.

Відповідно до п.1.1 кредитного договору, кредитор зобов`язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Пунктом 1.2 кредитного договору передбачено, що кредит надається на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.

Згідно з п. 1.3 кредитного договору, протягом 3 робочих днів з дати прийняття пропозиції позичальником кредитор надає позичальнику кредит на таких умовах: сума кредиту встановлюється у заявці, яка є невід`ємною частиною даної оферти; тип кредиту - фінансовий кредит; строк, на який надається кредит, встановлюється у заявці, яка є невід`ємною частиною даної оферти; проценти за користування кредитом (проценти) встановлюється у заявці, яка є невід`ємною частиною даної оферти; графік платежів встановлюється у заявці, яка є невід`ємною частиною кредитного договору.

Відповідно до заявки та підтвердження укладення кредитного договору від 17 грудня 2020 року кредитор надає позичальнику кредит на наступних умовах: сума кредиту: 4 500 грн 00 коп.; строк, на який надається кредит - 14 календарних днів з дати надання (далі - «первинний строк»). Графік платежів: сума кредиту у розмірі: 4 500 грн 00 коп. та проценти у розмірі: 1 260 грн 00 коп. сплачуються до 30 грудня 2020 року.

Пролонгація строку користування кредитом здійснюється позичальником шляхом сплати ним процентів за весь попередній строк користування кредитом, що надає право позичальнику повернути кредит в останній день пролонгованого строку зі сплатою процентів за цей пролонгований строк. Пролонгований строк дорівнює первинному строку та обраховується з дня сплати Процентів, вказаних в цьому абзаці. Кількість пролонгацій не обмежена, однак, право на пролонгацію втрачається, якщо в результаті пролонгації загальна сума процентів за договором досягне максимального розміру

Максимальний розмір процентів за договором (сумарно процентів «Економ» та процентів «Стандарт») становить 9 000 грн 00 коп. Після досягнення максимального розміру Проценти не нараховуються.

Фіксована процентна ставка «Економ» (далі - ставка «Економ») - 2 % за 1 (один) день/днів користування кредитом, застосовується протягом первинного та пролонгованого строків;

Проценти «Економ» розраховуються шляхом множення кредиту (залишку кредиту у разі його дострокового часткового повернення) на ставку «Економ» та на кількість днів користування Кредитом/залишком Кредиту протягом первинного та пролонгованого строків.

Фіксована процентна ставка «Стандарт» (далі - ставка «Стандарт») - 2,5 % за 1 (один) день/днів користування кредитом, застосовується після/в період закінчення первинного та пролонгованого строків.

Проценти «Стандарт» розраховуються шляхом множення кредиту (залишку кредиту у разі його дострокового часткового повернення) на ставку «Стандарт» та на кількість днів користування Кредитом/залишком Кредиту після/в період закінчення первинного та/або пролонгованого строків;

Графік платежів при пролонгації: сума Кредиту у розмірі 4 500 грн 00 коп. та проценти, розраховані відповідно до вищезазначених умов сплачуються в останній день пролонгованого строку.

Неустойка: 90 грн 00 коп. за кожен день невиконання/неналежного виконання кожного окремого зобов`язання незалежно від суми невиконаного/неналежно виконаного зобов`язання.

Розмір процентів відповідно до ст.625 ЦК України становить 881,64% річних (а.с.15-17).

Відповідно до п.2.1 кредитного договору, кредитор надає позичальнику кредит на умовах його строковості, платності і поворотності.

Пунктами 2.3 та 2.4 кредитного договору передбачено, що надання кредиту здійснюється шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника. Днем надання кредиту вважається день списання відповідної суми коштів з рахунку кредитора, а днем погашення кредиту - день зарахування коштів на поточний рахунок кредитора, що підтверджується випискою з поточного рахунку кредитора. У випадку перерахування коштів позичальником на поточний рахунок кредитора, позичальник зобов`язаний забезпечити надходження коштів на останній день строку, на який надано кредит.

Установлено, що ТОВ «Споживчий Центр» вчасно виконано зобов`язання про надання кредиту в погодженому сторонами розмірі, що підтверджується квитанцією № 327645438 від 17 грудня 2020 року (а.с.10).

З наданої ТОВ «Споживчий Центр» довідки - розрахунку про стан заборгованості вбачається, що заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором №17.12.2020-100003347 від 17 грудня 2020 року становить: 4 500 грн 00 коп. - основний борг; 7 290 грн 00 коп. - проценти. Проценти по кредиту нараховані за період з 17 грудня 2020 року по 13 березня 2021 року (а.с.21).

Ураховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені у справі обставини, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що цивільне право ТОВ «Споживчий Центр» є порушеним, оскільки позичальник ОСОБА_1 , у порушення умов укладеного кредитного договору №17.12.2020-100003347, свої зобов`язання щодо своєчасного внесення платежів не виконав, внаслідок чого станом на 06 лютого 2024 року утворилась заборгованість у загальному розмірі 11 790 грн 00 коп., яка складається із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 4 500 грн 00 грн. та заборгованості по процентах в розмірі 7 290 грн 00 коп.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ТОВ «Споживчий Центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості не підлягають задоволенню з підстав спливу позовної давності, виходячи з такого.

Так, відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України).

Статтею 267 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

За змістом загальних норм права заява про застосування позовної давності може бути розглянута, якщо вона подана під час розгляду справи в суді першої інстанції.

При цьому законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності.

Відповідно до ч.1 ст.31 ЦПК України сторони мають рівні процесуальні права і обов`язки.

Відтак заяву про сплив позовної давності може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання - письмового чи усного, що відповідає вимогам наведених статей процесуального законодавства.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що доводи відповідача ОСОБА_1 зводяться до того, що ТОВ «Споживчий центр» пропустило встановлений ст.256 ЦК України трирічний строк позовної давності для звернення до суду з указаним позовом. Відповідач наголошує, що такий сплив позовної давності є підставою для відмови в позові.

Отже, ураховуючи, що законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності, то колегія суддів не приймає до уваги твердження ТОВ «Споживчий центр» у відзиві на апеляційну скаргу про те, що відповідачем не подана заява про застосування позовної давності.

Вирішуючи питання про застосування позовної давності на стадії апеляційного перегляду, апеляційній суд враховує, що згідно з п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий розгляд його справи судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Створення рівних можливостей учасникам процесу у доступі до суду та до реалізації і захисту їх прав є частиною гарантій справедливого правосуддя, зокрема принципів рівності та змагальності сторін.

Відповідач, який не був належним чином (згідно з вимогами процесуального закону) повідомлений про час і місце розгляду справи у суді першої інстанції, не має рівних з позивачем можливостей подання доказів, їх дослідження та доведення перед цим судом їх переконливості, а також не може нарівні з позивачем довести у суді першої інстанції ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх заперечень.

Якщо суд першої інстанції, не повідомивши належно відповідача про час і місце розгляду справи, ухвалить у ній заочне рішення, відповідач вправі заявити про застосування позовної давності у заяві про перегляд такого рішення. У разі відмови суду першої інстанції у задоволенні цієї заяви, відповідач може заявити про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на заочне рішення суду першої інстанції.

Той факт, що відповідач, який не був належно повідомлений судом першої інстанції про час і місце розгляду справи, не брав участі у такому розгляді, є підставою для вирішення апеляційним судом заяви цього відповідача про застосування позовної давності, навіть якщо така заява не подавалася ним у суді першої інстанції.

Зазначений висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 200/11343/14-ц (провадження №14-59цс18).

З матеріалів справи вбачається, що копію ухвали судді Солом`янського районного суду міста Києва від 19 лютого 2024 року про відкриття провадження у справі разом із копією позовної заяви ТОВ «Споживчий центр», відповідач ОСОБА_1 не отримував, оскільки поштовий конверт із цими документами повернувся на адресу суду першої інстанції з відміткою пошти «за закінченням терміну зберігання» (а.с.45).

Колегія суддів враховує, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 12 грудня 2018 року у справі 752/11896/17-ц (провадження №14-507цс18) сформулювала такі висновки, що приписи ЦПК України не дозволяють дійти висновку, що повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» є доказом належного інформування відповідача про час і місце розгляду справи. Окрім того, за змістом висновків Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду повернення повістки про виклик до суду з вказівкою причини повернення «за закінченням терміну зберігання» не свідчить про відмову сторони від одержання повістки чи про її незнаходження за адресою, повідомленою суду (пункт 47, 48 постанови).

Також матеріали справи не містять доказів того, що відповідач ОСОБА_1 був належним чином повідомлений судом першої інстанції про розгляд справи в інший передбачений законом спосіб.

З наведених підстав апеляційний суд критично оцінює доводи ТОВ «Споживчий центр» у відзиві на апеляційну скаргу про те, що суд першої інстанції здійснив всі належні заходи щодо інформування відповідача про судовий процес.

Твердження позивача про те, що сам відповідач не повідомив суд першої інстанції про зміну місця проживання, а тому взяв на себе ризики бути неповідомленим про час і місце розгляду справи, ґрунтується на невірному тлумаченні позивачем як норм процесуального права, так і релевантної практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), оскільки у даній цивільній справі ОСОБА_1 має статус відповідача, який об`єктивно не знав про розгляд справи, що, на відміну від статусу позивача або належним чином повідомленого про розгляд справи відповідача, виключає його можливість проявляти процесуальну зацікавленість стадією судового провадження, стороною якого він є не з власної ініціативи та без відома (рішення ЄСПЛ у справі «Пономарьов проти України» (2008 рік) та у справі «Каракуця проти України» (2017 рік)).

Отже, враховуючи, що відповідач ОСОБА_1 не був належним чином повідомлений судом першої інстанції про розгляд справи та на момент ухвалення оскаржуваного рішення суду не був ознайомлений із змістом позовних вимог ТОВ «Споживчий центр», то виходячи із вказаних вище вимог процесуального закону та правових висновків Верховного Суду, апеляційний суд має право вирішити заяву відповідача про застосування позовної давності в апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції.

Відповідно до вимог ст.ст.76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір.

Відповідно до ч.1 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Згідно з ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як зазначалося вище, умовами кредитного договору № 17.12.2020-100003347 від 17 грудня 2020 року передбачено, що кредитор надає позичальнику кредит на строк 14 календарних днів з дати надання («первинний строк»).

При цьому договором визначено, що пролонгація строку користування кредитом здійснюється позичальником шляхом сплати ним процентів за весь попередній строк користування кредитом, що надає право позичальнику повернути кредит в останній день пролонгованого строку зі сплатою процентів за цей пролонгований строк. Пролонгований строк дорівнює первинному строку та обраховується з дня сплати. Днем надання кредиту вважається день списання відповідної суми коштів з рахунку кредитора, а днем погашення кредиту - день зарахування коштів на поточний рахунок кредитора, що підтверджується випискою з поточного рахунку кредитора.

Установлено, що кошти за кредитом ОСОБА_1 отримав 17 грудня 2020 року, що підтверджується квитанцією № 327645438 від 17 грудня 2020 року (а.с.10).

При цьому, ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції, ТОВ «Споживчий Центр» не надало будь-яких доказів (виписка по рахунку, квитанція про сплату, довідка про зарахування тощо) на підтвердження того, що в даному випадку мала місце пролонгація строку користування кредитом шляхом сплати позичальником процентів за весь попередній строк користування кредитом.

Таким чином, кінцевим строком повернення кредиту було 31 грудня 2020 року (17 грудня 2020 року + 14 днів).

Відтак встановлений ст.267 ЦК України загальний трирічний строк позовної давності для звернення до суду з указаним позовом закінчився 31 грудня 2023 року.

Із даним позовом про стягнення із ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором ТОВ «Споживчий Центр» звернулося до суду 08 лютого 2024 року, тобто з пропуском строку позовної давності.

При цьому, ТОВ «Споживчий Центр» не зверталось до суду першої інстанції з клопотанням про поновлення строку позовної давності.

ЄСПЛ, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Отже, враховуючи, що відповідачем було заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності, а позивачем не доведено, що загальний строк позовної давності, передбачений ст.257 ЦК України, був пропущений з поважних причин, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні позову ТОВ «Споживчий Центр» про стягнення заборгованості за кредитним договором з підстав пропуску загального строку позовної давності.

Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову в позові ТОВ «Споживчий Центр» про стягнення заборгованості за кредитним договоромз наведених вище підстав.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить стягнути з ТОВ «Споживчий центр» на свою користь понесені ним витрати на професійну правничу допомогу.

На підтвердження цього клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу відповідач ОСОБА_1 до апеляційної скарги додав укладений між ним та адвокатом Лоєм О.М. договір про надання правової допомоги №01/11 від 18 листопада 2024 року (далі - договір), відповідно до п.1.1 якого адвокат зобов`язується надавати замовнику консультаційні та юридичні послуги, а також представляти і захищати права та інтереси замовника, зокрема, в судах (першої, апеляційної та касаційної інстанцій).

Згідно з п.3.2 договору, оплата замовником послуг адвоката - гонорар, проводиться відповідно до виконаної адвокатом роботи.

У п.3.2.1 договору сторонами погоджено наступні розцінки наданих послуг:

1 400 грн 00 коп. - за ознайомлення з документами, матеріалами справи в суді та надання консультацій;

5 000 грн 00 коп. - за складання позовної заяви, відзиву на позовну заяву, відповіді на відзив, заперечення. При складанні апеляційної, касаційної скарги, відповіді, відзиву до апеляційної чи касаційної інстанції сума може бути збільшена в двічі;

4 000 грн 00 коп. - за участь адвоката у кожному судовому засіданні і 2000 грн 00 коп., якщо судове засідання не відбулося за неявки учасника судового процесу;

2 000 грн 00 коп. - складання запитів, листів, звернень;

2 000 грн 00 коп. - за кожний складений процесуальний чи інший документ в судовій справі;

1 800 грн 00 коп. - година роботи під час представництва інтересів замовника перед третіми особами (включається час на проїзд).

Відповідно до п.3.2.2 договору замовник здійснює оплату послуг адвоката в готівковій формі або шляхом перерахування коштів на рахунок адвоката не пізніше двох робочих днів від моменту виконання робіт, якщо сторони не погодили інший строк письмово та не було висунуто письмової претензії. На вимогу замовника адвокат повинен видати видатковий касовий ордер.

Також ОСОБА_1 до апеляційної скарги додав копію квитанції до прибуткового касового ордеру №01 від 21 листопада 2024 року, з якої вбачається, що адвокат Лой О.М. прийняв від ОСОБА_1 на підставі договору №01/11 від 18 листопада 2024 року - вивчення документів, складання апеляційної скарги на рішення суду від 11 жовтня 2024 року у цивільній справі №760/3235/24, суму 5 000 грн 00 коп.

Згідно зі ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України).

Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Відповідно до п.п.1, 2 ч.3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі, чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.

Частиною 8 ст.141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до ч.4 ст. 137 ЦК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:

1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);

2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);

3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;

4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19 та від 06 грудня 2019 року у справі № 910/353/19, а також у постановах Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 910/7586/19, від 12 січня 2022 року у справі № 750/10242/20.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Споживчий Центр» клопотання про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу не заявлялоі окремо такої заяви до суду апеляційної інстанції не подавало.

Враховуючи складність справи та обсяг виконаної адвокатом роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, та приймаючи до уваги, що позивач не подавав заяву про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу до суду апеляційної інстанції, колегія суддів приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з ТОВ «Споживчий Центр» на користь ОСОБА_1 понесених ним витрат на оплату професійної правничої допомоги у розмірі 5 000 грн 00 коп.

Також в апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить стягнути з ТОВ «Споживчий центр» на свою користь сплачений судовий збір за подання апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Відповідач ОСОБА_1 за подання апеляційної скарги сплатив судовий збір у розмірі 3 633 грн 60 коп., що підтверджується квитанцією від 02 грудня 2024 року.

Оскільки колегія суддів скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове рішення про відмову в позові ТОВ «Споживчий центр», то понесені ОСОБА_1 витрати, пов`язані з оплатою судового збору підлягають стягненню з позивача на його користь.

Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Солом`янського районного суду міста Києва від 11 жовтня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

У задоволенні позову товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Споживчий центр» на користь ОСОБА_1 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн 00 коп. та судовий збір у розмірі 3 633 грн 60 коп.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у ч.3 ст.389 ЦПК України.

Головуючий

Судді: