УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2025 року

м. Київ

справа № 357/8692/24

провадження № 61-172ск25

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:

Литвиненко І. В. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Петрова Є. В.,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 вересня

2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 29 листопада 2024 року у справі за позовом Комунального підприємства Білоцерківської міської ради житлово-експлуатаційна контора № 6 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2024 року КП Білоцерківської міської ради ЖЕК № 6 звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та послуг з управління багатоквартирним будинком у розмірі 27 172, 51 грн.

У серпні 2024 року представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Глеваський В. В. подав зустрічну позовну заяву до КП Білоцерківської міської ради ЖЕК № 6, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору № 2 від 02 липня 2021 року про надання послуг з управління багатоквартирним будинком по АДРЕСА_1 за участю

КП БМР ЖЕК № 6 та ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_4 та застосування наслідків недійсності правочину.

Білоцерківський міськрайонний суд Київської області ухвалою від 26 вересня 2024 року відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача про прийняття зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , КП БМР ЖЕК № 6, про визнання недійсним договору та застосування наслідків недійсності правочину, та об`єднанні з первісним позовом КП БМР ЖЕК № 6 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 до до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , КП БМР ЖЕК № 6, про визнання недійсним договору та застосування наслідків недійсності правочину повернув заявнику.

Відмовляючи у задоволенні клопотання про прийняття та повертаючи зустрічну позовну заяву ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що не вважає за доцільне розглядати вказану зустрічну позовну заяву в одному провадженні з первісним позовом, оскільки спільний їх розгляд істотно розширить предмет доказування та збільшить обсяг доказового матеріалу, ускладнить вирішення спору та затягне розгляд справи, а вимоги за зустрічним позовом повністю можуть бути розглянуті окремо.

Не погоджуючись з ухвалою суду першої інстанції, 29 вересня 2024 року представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Глеваський В. В. оскаржив її в апеляційному порядку.

Київський апеляційний суд постановою від 29 листопада 2024 року апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Глеваського В. В. залишив без задоволення. Ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 вересня 2024 року залишив без змін.

04 січня 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Глеваський В. В. через підсистему «Електронний суд» надіслав до Верховного Суду касаційну скаргу у вказаній справі, в якій просить скасувати оскаржені судові рішення та прийняти нове рішення, яким передати справу на новий розгляд за встановленою підсудністю для розгляду зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 , об`єднання вимог за зустрічним позовом в одне провадження з первісним позовом, визначення переходу до розгляду справи за правилами загального позовного провадження.

Вивчивши касаційну скаргу, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити, виходячи з таких підстав.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.

Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї (далі - Конвенція), згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини

(стаття 10 ЦПК України).

Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, а відповідно до статті 6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які мають бути справедливими.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції визначено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.

Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

ЄСПЛ неодноразово наголошував, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE,

№ 19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).

Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається

ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів

цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.

Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Реалізація права особи на судовий захист здійснюється, зокрема, шляхом оскарження судових рішень у судах апеляційної інстанції.

Згідно зі статтею 25 ЦПК України Верховний Суд переглядає у касаційному порядку судові рішення, ухвалені судами першої та апеляційної інстанцій.

Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

При цьому забезпечення апеляційного оскарження рішення суду має бути здійснено судами з урахуванням принципу верховенства права і базуватися на справедливих судових процедурах, передбачених вимогами положень законодавства, які регулюють вирішення відповідних процесуальних питань.

Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у

пунктах 2 і 3 частини першої статті 389 цього Кодексу, в касаційній скарзі вказується обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).

Згідно зі ст.193 ЦПК України відповідач має право пред`явити зустрічний позов у строк для подання відзиву. Зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою суду об`єднуються в одне провадження з первісним позовом.

Ознаками зустрічного позову є його взаємопов`язаність із первісним позовом і доцільність його спільного розгляду з первісним позовом, зокрема коли позови виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Вимоги за зустрічним позовом можуть різнитися з вимогами первісного позову, але вони об`єднуються в одне провадження з первісним позовом ухвалою суду.

Взаємна пов`язаність зустрічного та первісного позовів може виражатись у підставах цих позовів або поданих доказах, вимоги за зустрічним і первісним позовами можуть зараховуватись. Водночас, подання зустрічного позову, задоволення якого виключатиме повністю або частково задоволення первісного позову, має на меті довести відсутність у позивача матеріально-правової підстави на задоволення первісного позову через відсутність матеріальних правовідносин, з яких випливає суб`єктивне право позивача за первісним позовом.

Таким чином, зі змісту статті 193 ЦПК України вбачається, що прийняття зустрічного позову до спільного розгляду з первісним відноситься до дискреційних повноважень суду, при цьому сам суд першої інстанції визначає взаємопов`язаність позовів (зокрема, виникнення із одних правовідносин, випадок коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову, тощо), а, крім цього, додатково повинен визначитися із доцільністю такого спільного розгляду, що є оціночним поняттям у кожній окремій справі та оцінку цьому може дати виключно суд, що розглядає справу, як суд першої інстанції.

Відповідно до частини 3 статті 194 ЦПК України зустрічна позовна заява, подана з порушенням вимог частин першої та другої статті 193 цього Кодексу, ухвалою суду повертається заявнику.

Отже, за змістом статті 193 ЦПК України однією з умов прийняття зустрічного позову є доцільність сумісного розгляду основного і зустрічного позовів.

Доцільно їх розглядати в одному процесі тоді, коли це дозволить більш повно і об`єктивно дослідити обставини справи, встановити справжні взаємини сторін, виключити винесення взаємосуперечливих або взаємовиключних судових рішень. І, навпаки, недоцільно розглядати ці вимоги сумісно тоді, коли це затягне розгляд справи, а вимоги повністю можуть бути розглянуті окремо.

Отже, умовами пред`явлення зустрічного позову є: взаємопов`язаність зустрічного позову з первісним, що виявляється у тому, що вони виникають з одних правовідносин; доцільність сумісного розгляду основного й зустрічного позовів, оскільки це дозволяє більш повно і об`єктивно дослідити обставини справи, встановити фактичні взаємовідносини сторін, виключити ухвалення взаємосуперечливих чи взаємовиключних судових рішень.

У постанові Верховного Суду від 29 вересня 2021 року у справі

№ 522/9011/19 (провадження № 61-6642св21) зазначено, що «згідно з частиною другою статті 193 ЦПК України зустрічний позов приймається до спільного розгляду з первісним позовом, якщо обидва позови взаємопов`язані і спільний їх розгляд є доцільним, зокрема, коли вони виникають з одних правовідносин або коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Отже, прийняття зустрічного позову можливе за дотримання умов, передбачених частиною другою

статті 193 ЦПК України, і залежить від того, наскільки суд вважає за доцільне розглядати цей позов у одному провадженні з первісним. При цьому вищевказаною нормою процесуального закону визначено дві альтернативні ознаки зустрічного позову: або взаємопов`язаність первісного та зустрічного позовів, що зумовлює їх спільний розгляд, зокрема, коли обидва позови виникають з одних правовідносин; або їх взаємовиключність, коли задоволення зустрічного позову може виключити повністю або частково задоволення первісного позову. Зустрічний позов, який прийнятий судом для спільного провадження з первісним позовом, повинен знайти вирішення у виді загального рішення, яке має містити відповідь на обидві заявлені вимоги (як позивача, так і відповідача). Задоволення зустрічного позову спричиняє відмову в задоволенні первісного позову, однак не виключає можливості як задоволення обох вимог, так і однієї повністю, а іншої частково».

Суди попередніх інстанцій встановили, що пред`явивши позов до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, позивач КП БМР ЖЕК № 6 зазначало,

що відповідачка не виконує належним чином своїх зобов`язань за договором

№ 2 «Про надання послуги з управління багатоквартирним будинком»

від 02 липня 2021 року з оплати послуг по утриманню будинків і споруд та прибудинкової території та послуг з управління багатоквартирним будинком. У зв`язку з цим, КП БМР ЖЕК № 6 просить стягнути на свою користь заборгованість у розмірі 27 172, 51 грн.

Звернувшись із зустрічним позовом до КП БМР ЖЕК № 6, ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання недійсним договору та застосування наслідків недійсності правочину ОСОБА_1 посилалась на те, що підставою для стягнення з неї заборгованості позивач визначає договір

№ 2 від 02 липня 2021 року про надання послуг з управління багатоквартирним будинком.

Зазначала, що дослідження спірного правочину дає підстави вважати, що особи, які його підписали (зі сторони співвласників будинку) не мали повноважень на його підписання, а відтак, оскільки мав місце дефект волевиявлення під час укладення договору з боку співвласників будинку, є підстави для визнання такого договору недійсним.

Вказувала на те, що позивач за зустрічним позовом є власником квартири за адресою: АДРЕСА_2 .

Спірний правочин порушує права ОСОБА_1 , як співвласника майна у багатоквартирному будинку, оскільки зі свого боку вона його не підписувала, про його існування дізналась після дати укладення спірного правочину в рамках судової справи.

Вважає, що спірний правочин порушує її ( ОСОБА_1 позивача за зустрічним позовом) права, зокрема, які визначено статтею 6 Закону України

«Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному

будинку»: 2) брати участь в управлінні багатоквартирним будинком особисто або через представника; 5) знайомитися з протоколами зборів співвласників (крім конфіденційної інформації про фізичних осіб), власними листками опитування, зведеною інформацією про результати голосування кожного із співвласників (крім конфіденційної інформації про фізичних осіб), а також за власний рахунок робити з них виписки і копії та отримувати їх копії в електронній формі.

Зазначає, що підлягає належній правовій оцінці в судовому порядку протокол зборів співвласників, який є підставою, з боку співвласників багатоквартирного будинку для укладення спірного правочину. Такий протокол відсутній у розпорядженні ОСОБА_1 , про його існування позивач за зустрічним позовом дізналась в межах судової справи № 357/11130/21.

Вказує на те, що спірний правочин укладено без дотримання положень

ЦК України, які регламентують укладення правочину, та Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», а саме: недодержання, в момент вчинення спірного правочину з боку співвласників будинку, вимог, які встановлені частинами 1- 3 статті 203 ЦК України, що призвело до порушення прав ОСОБА_1 та недотримання, на момент укладення спірного правочину, положень Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку».

Проаналізувавши викладене, суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що спільний розгляд первісного та зустрічного позову не є доцільним, це розширить предмет доказування та збільшить обсяг доказового матеріалу, оскільки предметом первісного позову є стягнення вартості наданих позивачці ОСОБА_1 житлово-комунальних послуг КП БМР ЖЕК № 6, а предметом зустрічного позову ОСОБА_1 є визнання недійсним договору № 2

від 02 липня 2021 року про надання послуг з управління багатоквартирного будинку, укладеного між КП БМР ЖЕК № 6 та Уповноваженими співвласниками багатоквартирного будинку за адресою:

АДРЕСА_1 в особі ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , зокрема, з підстав відсутності у вказаних осіб повноважень на його підписання, стороною якого ОСОБА_1 не була.

Окрім того, зустрічний позов пред`явлено не тільки до КП БМР ЖЕК № 6, а і

до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , які підписали оскаржений стороною відповідача договір, що також не сприятиме ефективному та швидкому розгляду первісного та зустрічного позову

Верховний Суд погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій та вважає, що спільний розгляд зазначених позовів може ускладнити вирішення справи, оскільки спір про стягнення заборгованості за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та послуг з управління багатоквартирним будинком і спір про визнання недійсним договору № 2

від 02 липня 2021 року про надання послуг з управління багатоквартирного будинку відрізняються предметом доказування, під час розгляду зазначених вище вимог необхідно встановлювати різні фактичні обставини.

Крім того, Верховний Суд врахував, що вирішення питання про прийняття в провадження зустрічного позову є правом суду, а відмова у прийнятті зустрічної позовної заяви не позбавляє права заявника звернутись до суду із зазначеним позовом в загальному порядку.

Також, Верховний Суд зауважує, що недоцільно розглядати первісний і зустрічний позови, якщо це затягне розгляд справи, істотно розширить предмет доказування.

Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають. Крім того, аналогічним аргументам заявника вже була надана належна оцінка судом апеляційної інстанції.

Європейський суд із прав людини у своїх прецедентних справах виокремив необхідні критерії розумних строків у цивільних справах, такі як: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

Так, зокрема, вимога процесуальної економії спрямована на те, щоб судовий розгляд був побудований таким чином, щоб не допустити невиправданих затягувань розгляду справи, необґрунтованого відкладання судових засідань, оголошень занадто тривалих перерв, зупинення провадження тощо.

Завданням принципу процесуальної економії в судовому провадженні є мінімізація можливих процесуальних перешкод із тим, щоб судовий розгляд був завершений у розумний строк.

Також, згідно із практикою Європейського суду з прав людини не повинно бути занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, оскільки доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним але і реальним.

У рішенні по справі «Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії» Європейський суд з прав людини вказав, надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавляє заявників права доступу до суду і

завадило розгляду їхніх позовних вимог, що визнано порушенням

пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Відмова у спільному розгляді двох взаємовиключних вимог сторін призведе до того, що сторони та суд будуть змушені виконувати зайві процесуальні дії, що зумовить формування деструктивного впливу на ефективність розгляду справи.

Таким чином, встановлення обмежень доступу до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру, перевіряючи його виконання, необхідно звертати увагу на обставини справи.

Верховний Суд зазначає, що право особи на оскарження судового рішення є однією із складових права на справедливий суд, що гарантується

статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Конституцією України. Водночас згідно з цивільним процесуальним законом оскарження судового рішення в суді касаційної інстанції вимагає від заявника належного обґрунтування касаційної скарги.

Згідно із прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини») умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).

Частиною четвертою статті 394 ЦПК України визначено, що у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Згідно з частиною шостою статті 394 ЦПК України ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів попередніх інстанцій та не впливають на законність і обґрунтованість оскаржених судових рішень, а є незгодою заявника з процесуальним рішенням судів.

Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

Керуючись статтями 261, 394 ЦПК України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 26 вересня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду

від 29 листопада 2024 року у справі за позовом Комунального підприємства Білоцерківської міської ради житлово-експлуатаційна контора № 6 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді: І. В. Литвиненко

А. І. Грушицький

Є. В. Петров