Провадження № 22-ц/4808/51/25
Головуючий у 1 інстанції Бабій О. М.
Суддя-доповідач Барков В. М.
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2025 року м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський апеляційний суд в складі:

головуючого судді Баркова В. М.,

суддів Луганської В. М.,

Мальцевої Є. Є.,

секретар Шемрай Н. Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Теплякової Тетяни Євгенівни на рішення Івано-Франківського міського суду від 08 жовтня 2024 року в складі судді Бабій О. М., ухвалене у м. Івано-Франківську, повний текст якого складено 11 жовтня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування виконавчого комітету Коломийської міської ради Івано-Франківської області, про визначення місця проживання дитини,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2024 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діяла адвокат Теплякова Т. Є. пред`явила до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування виконавчого комітету Коломийської міської ради Івано-Франківської області позов про визначення місця проживання дитини.

В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказувала, що сторони з 08 квітня 2014 року по 03 жовтня 2023 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказувала, що після розірвання шлюбу із відповідачем останній припинив приймати участь у житті доньки, жодної цікавості та ініціативи стосовно потреб доньки, її інтересів та розвитку не проявляв. Також позивачка ОСОБА_1 зазначала, що для прийняття будь-яких рішень стосовно дитини вимагається згода батька, яку відповідач не надає, оскільки на дзвінки не відповідає, на контакт не виходить. Позивач вказувала, що у зв`язку із військовими діями на території України вона разом з дитиною у серпні 2023 року тимчасово виїхала до Канади із подальшим поверненням до України після закінчення війни. Станом на день подачі позову позивачка працює на двох роботах на посадах продавця-консультанта, а донька відвідує початкову школу.

Посилаючись на те, що позивачка займається вихованням дитини самостійно, вважає, що визначення місця проживання дитини з матір`ю буде відповідати найкращим інтересам дитини, при цьому, не позбавлятиме відповідача ОСОБА_2 батьківських прав та не звільнятиме його від виконання своїх батьківських обов`язків. А тому просила позов задовольнити.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 08 жовтня 2024 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Теплякова Т. Є. , посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, а також на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга мотивована тим, що при ухваленні рішення суд першої інстанції необґрунтовано відхилив висновок органу опіки та піклування Виконавчого комітету Коломийської міської ради Івано-Франківської області про доцільність визначення місця проживання дитини з матір`ю, а такожне зазначив яким чином вказаний висновок суперечить інтересам дитини або батька. Більш того, вказує представник ОСОБА_1 , визнаючи висновок органу опіки та піклування необґрунтованим, суд вийшов за межі наданих йому законом повноважень та перейняв на себе виключні повноваження органу опіки та піклування щодо визначення належності умов проживання дитини з одним з батьків та наявності або відсутності певних юридичних фактів.

Не погоджується також представник позивачки з твердженням суду про те, що висновок органу опіки та піклування про доцільність проживання дитини з матір`ю суперечить інтересам дитини та батька, оскільки, починаючи з моменту розлучення і до сьогоднішнього дня відповідач ОСОБА_2 не приймає жодної участі в житті доньки та не виконує батьківські обов`язки. При цьому, жодної цікавості та ініціативи стосовно потреб своєї доньки, її інтересів, навчання, розвитку ОСОБА_2 не проявляє, а усі рішення, що стосуються життя та здоров`я дитини приймає лише мати.

Представник ОСОБА_1 звертає увагу суду на те, що бездіяльність відповідача, блокування ним телефонних номерів позивачки призводить до неможливості прийняття життєво необхідних рішень відносно дитини, порушують права як дитини, так і матері на реалізацію прав, гарантованих Конституцією України на повноцінний розвиток дитини, що є особливо важливим в умовах вимушеного проживання дитини за кордоном у зв`язку з веденням в Україні активних бойових дій.

Крім того, представник скаржниці вказує, що визначення місця проживання ОСОБА_3 із матір`ю відповідає найкращим інтересам дитини, та водночас не створює жодних перешкод батькові у реалізації його батьківських прав, а спрямоване на забезпечення реальної та ефективної можливості матері невідкладно та у розумний строк вирішувати нагальні проблеми життя та побуту доньки без необхідності витрачати час.

Представник ОСОБА_1 зазначає, що судом першої інстанції не враховано практики Верховного Суду у подібних правовідносинах, зокрема висновків висловлених у постановах від 29 листопада 2023 року у справі № 757/555/22, від 04 вересня 2024 року у справі 202/3043/23.

Також адвокат Теплякова Т. Є. зауважує, що за час розгляду справи судом відповідачем ОСОБА_2 не було вчинено жодних дій, спрямованих на вирішення спірного питання у позасудовому порядку, що на її думку, свідчить про необхідність врегулювання спору щодо визначення місця проживання дитини саме за рішенням суду, а не в будь-який інший спосіб, оскільки саме рішення суду буде сприяти ефективному та своєчасному забезпеченню захисту та дотримання прав та інтересів дитини.

Відзив на апеляційну скаргу у встановлений судом строк відповідачем ОСОБА_2 не надано. Відповідно до частини третьої статті 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

За положеннями статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивачки ОСОБА_1 та її представника адвоката Теплякової Т. Є., які просили апеляційну скаргу задовольнити, пояснення відповідача ОСОБА_2 , який не заперечував проти її задоволення, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції прийшов до висновку, що висновок органу опіки та піклування у даній справі є необґрунтованим та суперечить інтересам дитини та батька, оскільки у ньому не зазначено та комісією взагалі не з`ясовувалось де фактично проживає дитина, в яких умовах. Також суд першої інстанції вважав, що позивачем не доведено, що на час звернення до суду матері з позовом про визначення місця проживання дитини разом із нею, яка фактично проживала і проживає разом із нею, порушені права позивачки та фактично відсутній спір між сторонами.

Судом першої інстанції встановлено, що сторони з 08 квітня 2014 року по 03 жовтня 2023 року перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого у них народилась донька ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 23, 57).

Витягом з реєстру територіальної громади від 21 травня 2024 року підтверджується, що позивачка проживала та зареєстрована разом з донькою за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.27). На даний час ОСОБА_1 разом із донькою проживають в м. Ванкувері, Канада, що підтверджується договором оренди від 01 жовтня 2023 року (а.с.28-29).

Також позивачкою на підтвердження працевлаштування надано виписки із компанії про заробітну плату (а.с.30-54).

Донька сторін ОСОБА_3 із вересня 2023 року відвідує початкову школу імені ОСОБА_4 , що підтверджується довідкою від 17.11.2023 року (а.с.55-56).

Відповідач зареєстрований за адресою АДРЕСА_2 , що підтверджується інформацією із єдиного державного демографічного реєстру (а.с.72).

Як вбачається з висновку органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету міської ради від 21 серпня 2024 року № 180, орган опіки та піклування дійшов висновку про доцільність визначення місця проживання малолітньої доньки сторін ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , з матір`ю ОСОБА_1 (а.с. 125-126).

Статтею 51 Конституції України, частинами другою, третьою статті 5 СК України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини.

У частині 1 статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Згідно зі статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою.

Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

У статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна людина, яка законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей.

Відповідно до частин першої, другої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.

Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

У частині 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини.

Рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першочергово повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах (постанова Верховного Суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20).

Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки стосовно дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку.

При оцінці та визначенні найкращих інтересів дитини підлягають врахуванню такі базові елементи: (а) погляди дитини; (б) індивідуальність дитини; (в) збереження сімейного оточення і підтримання відносин; (г) піклування; захист і безпека дитини; (ґ) вразливе положення; (д) право дитини на здоров`я; (е) право дитини на освіту (постанова Верховного Суду від 04 серпня 2021 року у справі № 654/4307/19). Також підлягають врахуванню: (1) спроможність кожного з батьків піклуватися про дитину особисто; (2) стосунки між дитиною і батьками в минулому; (3) бажання батьків бути опікунами; (4) збереження стабільності в оточенні дитини, йдеться про місце проживання (дім), школу, друзів; (5) бажання дитини.

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2022 року у справі № 466/1017/20 зроблено висновок, що «рівність прав батьків стосовно дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й першорядно повинні бути визначені й враховані інтереси дитини з урахуванням об`єктивних обставин спору. Норми міжнародного права та національне законодавство не містять положень, які б наділяли одного з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судам потрібно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, під час розгляду справ щодо визначення місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах».

У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 квітня 2022 року у справі № 359/6726/20 зроблено висновок, що «при визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесів вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини. Колегія суддів зауважує, що сім`я є цінною для розвитку дитини, і коли вона руйнується, батьки, які почали проживати окремо, мають віднайти способи захистити дитину і забезпечити те, що їй потрібно, щоб дитина зростала у благополучній атмосфері, повноцінно розвивалася та не зазнавала негативного впливу. Ситуація, в якій батьки не в змозі віднайти такі способи за взаємним погодженням, потребує втручання органів державної влади, зокрема суду, з метою забезпечення належних стосунків між дитиною й батьками, які є фундаментальними для благополуччя дитини. Діти потребують уваги, підтримки і любові обох батьків. Діти є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів».

У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76).

Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків.

Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною.

При визначенні місця проживання дитини судам необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору.

Згідно з частинами п`ятою, шостою статті 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

У постанові від 30 жовтня 2019 року у справі № 352/2324/17 (провадження № 61-14041св19) Верховний Суд зазначив, що при вирішення питання про визначення місце проживання дитини суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема щодо обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Проте найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності.

Встановлено, що питання про визначення місця проживання дитини ОСОБА_3 розглядалось на засіданні комісії з питань захисту прав дитини без участі та пояснень батьків, за результатами якого висновком органу опіки та піклування, затвердженого рішенням виконавчого комітету міської ради від 21 серпня 2024 року № 180, Виконавчий комітет вважав за доцільне визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 разом із матір`ю ОСОБА_1 . Комісія не виявила причин, через які б мама не могла займатися виховання своєї дитини. У висновку зазначено, що комісія обстежила умови проживання дитини в м. Коломия, де вона не проживає фактично. При цьому, комісією взагалі не з`ясовувалось де фактично проживає дитина, в яких умовах.

З огляду на вищенаведене, суд першої інстанції прийшов до вірного переконання, що висновок органу опіки та піклування є абсолютно необґрунтованим та не ґрунтується на фактичних та об`єктивних даних. Тому посилання скаржниці про те, що суд першої інстанції необґрунтовано відхилив висновок органу опіки та піклування апеляційний суд відхиляє.

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що позивачка не надала належних та допустимих доказів на необхідність визначення місця проживання малолітньої дитини із нею саме в інтересах дитини, врахувавши інтереси дитини, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність позовних вимог та відсутність підстав для задоволення позову.

Також колегія суддів відхиляє доводи представника скаржниці про те, що відповідач не бере жодної участі у вихованні та житті дитини, на будь-який зв`язок не виходить, що утруднює їй прийняття рішення стосовно дитини у Канаді, оскільки жодних належних та допустимих доказів зазначеного позивачкою не надано.

Долучені до матеріалів справи фотографії умов проживання дитини в Канаді не можуть слугувати доказами дійсних умов проживання позивачки та її дочки, оскільки з них не можна встановити, що вони підтверджують саме ці обставини.

Разом з тим, висновок суду першої інстанції про відсутність спору між сторонами є помилковим, оскільки саме звернення позивачки ОСОБА_1 до суду свідчить про наявність спору із відповідачем, проте такий висновок суду першої інстанції на підстави відмови у задоволенні вказаного позову не впливає.

Розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, правильно встановив обставини справи та обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог в зв`язку з їх недоведеністю.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновками суду першої інстанції стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки цим судом, який їх обґрунтовано спростував.

Згідно з частиною 1 статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, так як рішення суду першої інстанції ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.

З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.

Керуючись статтями 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Теплякової Тетяни Євгенівни залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського міського суду від 08 жовтня 2024 року залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дня її прийняття і у випадках, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України, може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст постанови складено 20 січня 2025 року.

Судді В. М. Барков

В. М. Луганська

Є. Є. Мальцева