КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Апеляційне провадження
№ 22-ц/824/2265/2025
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2025року місто Київ

справа № 345/4942/21-ц

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Левенця Б.Б., Ратнікової В.М.,

за участю секретаря судового засідання - Балкової А.С.

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_1 на рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 травня 2024 року, ухвалене під головуванням судді Хайнацького Є.С., повний текст рішення складено 31 травня 2024 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій», Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» про зобов'язання вчинити дії,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просив:

зобов`язати ТОВ «Українське бюро кредитних історій» вилучити всю інформацію, що міститься в сформованій на його ім`я кредитній історії в ТОВ «Українське бюро кредитних історій» за поданням АТ КБ «ПРИВАТБАНК»;

зобов`язати АТ КБ «ПРИВАТБАНК» припинити надавати ТОВ «Українське бюро кредитних історій» будь-яку інформацію, що стосується кредитної заборгованості.

В мотивування вимог посилався на те, що з 2014 року він, як споживач банківських послуг, не є клієнтом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та не користується банківськими послугами цієї установи, тобто з цього часу у нього відсутні в банківській установі діючі банківські рахунки та відсутні будь-які правочини і фінансові зобов'язання. Проте, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до теперішнього часу передає інформацію ТОВ «Українське бюро кредитних історій» про наявність кредитної заборгованості, якої не існує.

Зазначав, що рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2019 року відмовлено АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у задоволенні позову до нього про стягнення кредитної заборгованості. Вказане рішення суду набрало законної сили, тому у нього відсутня заборгованість за кредитом.

Вказував, що ТОВ «Українське бюро кредитних історій» на його неодноразові письмові звернення відмовляється вилучити інформацію з кредитної історії, посилаючись, зокрема на те, що він, як клієнт банку, надав йому згоду за збір, зберігання, використання та поширення інформації через бюро.

Вважає, таке твердження відповідачів недостовірним і таким, що не відповідає дійсності, оскільки він не надавав письмової згоди на передачу інформації про кредитний договір у ТОВ «Українське бюро кредитних історій» і жодних документів за його підписом з цього приводу не існує.

Посилався на те, що з вини відповідачів та наявності кредитної історії, якої не існує, банк, у якому він протягом 6 років отримує заробітну плату, відмовляє йому у видачі кредитної картки. З цих же причин у 2015 році йому було відмовлено в гостьовій візі до США, а в 2019 році двічі консульство Канади відмовило у наданні такої візи.

Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 21 травня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, просив рішення суду скасувати та постановити нове, яким його позовні вимоги задовольнити.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги посилався на те, що суд першої інстанції не врахував мотиви та обставини встановлені рішенням Калуського міськрайонного суду від 23 грудня 2019 року у справі №345/4072/19.

Вважає, що співвідповідач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не повинен передавати інформацію до ТОВ «Українське бюро кредитних історій» про його, так звану заборгованість, якої насправді не існує, яка юридично не підтверджена та не доведена.

Вказував, що суд першої інстанції помилково послався на те, що в нього були дві заяви-анкети з АТ КБ «ПРИВАТБАНК» як кредитні договори від 13 травня 2005 року та від 19 квітня 2011 року, оскільки заява-анкета від 19 квітня 2011 року не була новим так званим кредитним договором а була оформлена банком лише з причини заміни попередньої кредитної картки від 2005 року.

Зазначав, що між ним та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» ніякі кредитні угоди не укладались, що підтверджено мотивувальною частиною рішення Калуського міськрайонного суду від 23 грудня 2019 року.

Посилався на те, що він ніякої письмової згоди на збір, зберігання та поширення про нього будь-якої інформації АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не надавав і банк не має жодних про це підтверджуючих документів за його підписом.

22 листопада 2024 року від відповідача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» через систему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на її безпідставність. Вказував на те, що 23 грудня 2019 року Калуським міськрайонним судом Іван» Франківської області у справі №345/4072/19 встановлено факт порушення умов договору ОСОБА_1 , внаслідок чого в нього виникла заборгованість. У вказаній справі судовим рішенням відмовлено банку у стягненні боргу по тілу кредиту лише через пропуск строку позовної давності.

В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача АТ КБ «ПРИВАТБАНК» проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Позивач та відповідач ТОВ «Українське бюро кредитних історій» у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи були належним чином повідомлені. Позивач надіслав на адресу апеляційного суду заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутність, вимоги скарги підтримує.

Колегія суддів вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, які не з`явилися у судове засідання відповідно до положень ч.2 ст.372 ЦПК України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника відповідача АТ КБ «ПРИВАТБАНК», з`ясувавши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності та необґрунтованості.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 19 квітня 2011 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1 був укладений договір про надання банківських послуг від 19 квітня 2011 року б/н, у формі підписаної анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг у ПРИВАТБАНКУ.

Рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2019 року у справі №345/4072/19 відмовлено у позові АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту за укладеним із банком договором про надання банківських послуг від 19 квітня 2011 року б/н, укладеного у формі анкети-заяви, у зв`язку з пропуском позовної давності.

На офіційному сайті ТОВ «Українське бюро кредитних історій» у кредитній історії ОСОБА_1 міститься інформація про фінансові зобов`язання позивача, а саме: наявну заборгованість за договором №SAMDN5085, дата видачі кредиту 17 вересня 2012 року, сума кредиту 16000,00 грн, термін кредиту до 17 вересня 2021 року; відсутність зобов`язань за кредитною карткою (за договором №SAMDN815), виданою 13 вересня 2005 року.

Позивач звернувся до ТОВ «Українське бюро кредитних історій» із заявою про вилучення інформації, в якій зазначив, що інформація в кредитній історії є недостовірною. В заяві позивач послався на рішення суду, яке набуло чинності, і яке свідчать про відсутність будь-якої заборгованості перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Листом від 17 вересня 2020 року №1675 ТОВ «Українське бюро кредитних історій» повідомило позивачу, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» підтвердило інформацію про те, що він є клієнтом цього банку та надавав згоду на передачу своїх даних у бюро, а також рекомендувало позивачу звернутись за деталями по кредитному договору до кредитора безпосередньо. Крім того, ТОВ «Українське бюро кредитних історій» зазначило, що видалить інформацію з кредитної історії при наявності відповідного судового рішення.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що він із 2014 року не є клієнтом АТ КБ «ПРИВАТБАНК», у нього відсутня будь-яка кредитна заборгованість та він не надавав згоди на збір, зберігання, використання та поширення через відповідача інформації.

Заперечуючи проти позову, відповідач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» у відзиві на позовну заяву посилався на те, що інформація про кредит позивача була передана АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ТОВ «Українське бюро кредитних історій» на законних підставах з огляду на те, що ОСОБА_1 , підписавши 17 липня 2014 року заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, надав свою згоду на збір, зберігання, використання та поширення через бюро інформації про нього.

Правові та організаційні засади формування і ведення кредитних історій, права суб`єктів кредитних історій та користувачів бюро кредитних історій, вимоги до захисту інформації, що складає кредитну історію, порядок утворення, діяльності та ліквідації бюро кредитних історій визначені Законом України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» №2704-IV.

Відповідно до ст.3 Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій» ведення кредитної історії - діяльність бюро із збирання, оброблення, зберігання, захисту, використання інформації, яка складає кредитну історію; кредитна історія - це сукупність інформації про юридичну або фізичну особу, що її ідентифікує, відомостей про виконання нею зобов`язань за кредитними правочинами, іншої відкритої інформації відповідно до Закону; користувач бюро - юридична або фізична особа - суб`єкт господарської діяльності, яка укладає кредитні правочини та відповідно до договору надає і має право отримувати інформацію, що складає кредитну історію.

У частині першій статті 5 вказаного Закону зазначено, що джерелами формування кредитних історій, зокрема, є відомості, що надаються користувачем до бюро за письмовою згодою суб`єкта кредитної історії відповідно до цього Закону.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.9 Закону інформація для формування кредитної історії надається користувачем до бюро лише в разі наявності письмової згоди юридичної або фізичної особи, яка уклала кредитний правочин з користувачем. Користувач у разі укладення кредитного правочину та отримання письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через бюро інформації щодо нього надає до Бюро інформацію про себе, що ідентифікує його як користувача; про суб`єкта кредитної історії, яка визначена п.п.1, 2 ч.1 ст.7 цього Закону.

Положеннями статті 10 зазначеного Закону визначено, що бюро вилучає з кредитної історії:

1) інформацію, яка передбачена пунктом 2 частини першої статті 7, у разі відсутності кредитного правочину, договору або визнання їх недійсними;

2) всю інформацію, що міститься у кредитній історії, у разі відсутності письмової згоди суб`єкта кредитної історії на збір, зберігання, використання та поширення через бюро інформації про нього;

3) інформацію, яка передбачена пунктами 2-4 частини першої статті 7, у разі закінчення терміну зберігання інформації в кредитній історії.

Бюро має право за участю користувача здійснювати звірення інформації, яка була надана цим користувачем для формування кредитної історії, та вносити до неї зміни на умовах і в порядку, передбачених цим Законом та договором.

Бюро зберігає інформацію протягом десятирічного терміну з моменту припинення кредитного правочину.

За змістом частини одинадцятої статті 13 Закону №2704-IV, суб`єкт кредитної історії має право оскаржити в судовому порядку дії бюро або користувача, які порушують його права.

Відповідно до частин першої, третьої статті 20 Закону України «Про захист персональних даних» володільці чи розпорядники персональних даних зобов`язані вносити зміни до персональних даних на підставі вмотивованої письмової вимоги суб`єкта персональних даних. Зміна персональних даних, які не відповідають дійсності, проводиться невідкладно з моменту встановлення невідповідності.

Подібний висновок міститься у постанові Верховного Суду від 27 вересня 2023 року у справі №127/6777/22 (провадження №61-656св23).

Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду.

З матеріалів справи, а саме кредитної історії, яка була надана позивачем, вбачається, що у кредитній історії ОСОБА_1 міститься інформація про фінансові зобов`язання останнього за договором №SAMDN5085, дата видачі кредиту 17 вересня 2012 року, сума кредиту 16000,00 грн, термін кредиту до 17 вересня 2021 року.

Позивач не заперечував, що з його рахунку шахрайським шляхом були зняті грошові кошти в розмірі 16000 грн.

Вказаним обставинам була надана оцінка у рішенні Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 23 грудня 2019 року у справі №345/4072/19, яким відмовлено у позові АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за тілом кредиту за укладеним із банком договором про надання банківських послуг, укладеного у формі анкети-заяви на суму ліміту 16000 грн., у зв'язку з пропуском позовної давності.

Також, вказаним рішенням відмовлено у стягненні з ОСОБА_1 заборгованості за процентами за користування кредитом, оскільки суд дійшов висновків, що відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було дотримано вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.

Відповідно до статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Отже, судовим рішенням у справі №345/4072/19 встановлено факт порушення ОСОБА_1 кредитного договору, укладеного із АТ КБ «ПРИВАТБАНК», у формі анкети-заяви, проте банку відмовлено у стягненні заборгованості за тілом у зв'язку з пропуском позовної давності за цими вимогами.

Позивач вказуючи на те, що рішенням у справі №345/4072/19 встановлено, що у нього відсутня заборгованість перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК», а тому вважає, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не повинен передавати інформацію до ТОВ «Українське бюро кредитних історій» про його, так звану заборгованість, якої насправді не існує, яка юридично не підтверджена та не доведена.

Разом з тим, наявність судового рішення про відмову у задоволенні позову банку про стягнення заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором через пропуск строку позовної давності не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання.

Отже, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов'язання не визнає. Виконання боржником зобов'язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов'язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.

Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстави пропущення позовної давності, зобов'язання не припиняється.

Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі №6-786цс17, у постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі №757/32377/15.

Як зазначила в судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник відповідача, саме через наявність непогашеної заборгованості по кредитному договору АТ КБ «ПРИВАТБАНК» передало до єдиного реєстру кредитної історії, формування та ведення якого здійснюється ТОВ «Українське бюро кредитних історій», інформацію про наявність як погашеної, так і непогашеної заборгованості ОСОБА_1 відповідно довимог Закону України «Про організацію формування та обігу кредитних історій», що підтверджується судовим рішенням у справі №345/4072/19.

Таким чином, твердження позивача, що у нього відсутні в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» відкриті банківські рахунки та відсутні будь-які зобов'язання перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК» спростовуються вищевикладеним.

Відповідач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» зазначав про те, що із витягу з кредитної історії ТОВ «Українське бюро кредитних історій» вбачається, що інформація про наявність невиконаного грошового зобов'язання позивача внесена 24 березня 2020 року, вже після того як ОСОБА_1 була надана письмова згода на обробку банком його персональних даних та передачу її третім особам.

На підтвердження вказаного було надано копію анкети-заяви від 17 липня 2014 року, підписану ОСОБА_1 , відповідно до якої останній підтвердив, що він підписуючи дану заяву дає дозвіл на обробку банком всіх його персональних даних на умовах встановлених в договорі надання банківських послуг та підтверджує, що він ознайомлений з своїми правами, пов'язаними зі зберіганням та обробкою персональних даних, визначених законодавством, цілі збирання даних та осіб, яким передаються його персональні дані.

Оскільки законом не встановлено обов`язкових вимог щодо виду та змісту документу, у якому міститися згода, а відтак ОСОБА_1 , підписанням анкети-заяви від 17 липня 2014 року фактично надав згоду на збирання, зберігання, використання, поширення, передачу банком інформації про себе, а саме доступ до своєї кредитної історії.

Вказана анкета-заява від 17 липня 2014 року не визнана недійсною у встановленому законом порядку.

А відтак, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову, так як позивачем не доведено належними та допустимими доказами існування підстав для зобов`язання ТОВ «Українське бюро кредитних історій» вилучити всю інформацію, що міститься в сформованій на його ім`я кредитній історії в ТОВ «Українське бюро кредитних історій» за поданням АТ КБ «ПРИВАТБАНК».

Слід зазначити, що ТОВ «Українське бюро кредитних історій» не отримує та не зберігає згоди позичальників на збір, зберігання, використання та поширення через бюро інформації щодо них. Така згода надається банку-кредитору при укладенні кредитного правочину, є однією з умов і невід'ємною частиною кредитного правочину та зберігається банком у кредитній справі позичальника.

Банки, які передають інформацію про кредитні правочини, відповідають за наявність письмової згоди на збір, зберігання, використання та поширення через відповідача інформації щодо нього та зберігають оригінал даної згоди.

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій і не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені ст.376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.

На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 375, 381-383 ЦПК України, Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Печерського районного суду міста Києва від 21 травня 2024 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину постанови зазначений строк обчислюється з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складено 17 січня 2025 року.

Головуючий:

Судді: