Справа № 132/2816/24
Провадження № 22-ц/801/118/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Аліменко Ю. О.
Доповідач:Копаничук С. Г.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2025 рокуСправа № 132/2816/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

судді-доповідача: Копаничук С.Г.,

суддів: Голоти Л. О., Оніщука В. В.

учасники справи:

позивач товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ УКРАЇНА»,

відповідач ОСОБА_1 ,

розглянувши у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 05 листопада 2024 року, ухвалене під головуванням судді Аліменка Ю. О., у справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

в с т а н о в и в :

У листопаді 2024 року ТОВ «Фінансова компанія «ФІНТРАСТ УКРАЇНА» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором. Зазначало, що 06.06.2023 між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ОСОБА_1 шляхом реєстрації і прийняття пропозиції відповідачем у інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» у електронному вигляді було укладено договір № 6768218 про надання споживчого кредиту на суму 16000 грн. на строк 360 днів зі сплатою відсотків за користування кредитом кожні 30 днів. Детальні терміни та дата останнього платежу по кредиту (10.06.2024) вказується в Таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, що є додатком №1 до цього договору. ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» свої зобов`язання за кредитним договором виконало і за допомогою ліцензованого платіжного провайдера ТОВ «ФК «Контрактовий дім» надало ОСОБА_1 кредит в сумі 16 000 грн. шляхом зарахування вказаних коштів на платіжну картку відповідача № НОМЕР_1 ,номер якої вказано відповідачем особисто в заяві на отримання кредиту . ОСОБА_1 свої зобов`язання перед кредитором щодо повернення кредиту та нарахованих процентів не виконала . 27 травня 2024 року між ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» та ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» укладено договір факторингу № 27.05/24-Ф, за яким ТОВ «АВЕНТУС УКРАЇНА» відступив право грошової вимоги за вказаним кредитним договором ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна». Станом на дату звернення до суду заборгованість відповідача по кредитному договору не сплачена і складає 16 000 грн - за тілом кредиту, 28 656 грн - за відсотками , 4 457,60 грн -за нарахованими відсотками за 14 календарних днів, а всього - 49 113,60 грн, які просить стягнути з ОСОБА_1 .

Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 05 листопада 2024 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» заборгованість за кредитним договором № 6768218 від 16.06.2024 в розмірі 49 113 ,6 грн. , з яких 16 000 грн. - тіло кредиту; 28 656 грн. - нараховані проценти; 4 457,60 грн. - нараховані проценти за 14 календарних днів. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» 10 000 грн витрат за правничу допомогу та 2422,40 грн. судового збору.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду в частині стягнення відсотків за кредитним договором скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову у цій частині відмовити. Зазначила, що суд не врахував ту обставину , що вона є військовслужбовицею, а тому згідно ч. 15 ст. 14 ЗУ «Про соціальний і паровий захист військовослужбовців та членів їх сімей» їй не можуть нараховуватись проценти за користування кредитом.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи, рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права; обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У апеляційній скарзі відповідач оскаржує рішення суду лише в частині стягнення відсотків за користування кредитом ,а тому в іншій частині рішення суду апеляційним судом не переглядається.

Суд встановив факти укладення 16.06.2023 ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 в електронній формі договору споживчого кредиту № 6768218, отримання останньою 16 000 грн. споживчого кредиту та їх неповернення, а тому ухвалив рішення про їх стягнення.

Рішення у цій частині сторонами не оскаржується та відповідно апеляційним судом не переглядається.

В оскаржуваній частині про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача відсотків, колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263 ЦПК України.

Судом першої інстанції встановлено, що 16.06.2023 між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір № 6768218, відповідно до якого відповідач отримала у позивача кредит в сумі 16 000 грн. і зобов`язалася повертати його щомісячно, частинами, а також сплачувати відсотки за користуванням кредитом.

27.05.2024 між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» укладено договір факторингу № 27.05/24-Ф, за яким право вимоги за договором споживчого кредиту № 6768218 від 16.06.2024 ,укладеним з позичальником ОСОБА_1 ,передано останньому.

З реєстру боржників до договору факторингу № 27.05/24-Ф, укладеного між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Фінтраст Україна» вбачається, що право вимоги за вказаним договором споживчого кредиту № 6768218 від 16.06.2024 перейшло до ТОВ«ФК «Фінтраст Україна».

ОСОБА_1 обставини укладення нею з ТОВ «Авентус Україна» договору споживчого кредиту і отримання на виконання нього в кредит грошових коштів у розмірі 16 000 грн. не оспорювала.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Із наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором № 6768218 від 16.06.2024 вбачається, що станом на 26.05.2024 у ОСОБА_1 виникла заборгованість у розмірі 49 113 грн. 60 коп., з яких 16 000 грн. - тіло кредиту; 28 656 грн. - нараховані проценти; 4 457,60 грн. - нараховані проценти за 14 календарних днів (а. с. 17-25, 27).

Задовольняючи позовні вимоги в повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачкою ОСОБА_1 наданий позивачем розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунки не надані, умови укладеного з ТОВ «Авентус Україна» кредитного договору нею не оспорені, а також не надані належні та допустимі докази, що спростовували б надання останнім відповідачу послуг з надання кредиту та наявності перед ним у відповідача заборгованості та її розміру.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції вірно встановив обставини справи, які перевірив наданими доказами, оціненими в порядку ст.89 ЦПК України, правильно визначив спірні правовідносини та застосував до них норми права, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд , задовольняючи позовні вимоги про стягнення відсотків за користування кредитом ,не врахував чинну редакцію ч. 15 ст. 14 ЗУ від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон №2011-ХІІ), згідно якої військовослужбовцям, які були призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період на весь час їх призову, а також їх дружинам (чоловікам), а також іншим військовослужбовцям, під час дії особливого періоду, які брали або беруть участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, у здійсненні заходів із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії Російської Федерації в Донецькій та Луганській областях, забезпеченні їх здійснення, перебуваючи безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України, їх дружинам (чоловікам) штрафні санкції, пеня за невиконання зобов`язань перед підприємствами, установами і організаціями усіх форм власності, у тому числі банками, та фізичними особами, а також проценти за користування кредитом не нараховуються, крім кредитних договорів щодо придбання майна, яке віднесено чи буде віднесено до об`єктів житлового фонду (жилого будинку, квартири, майбутнього об`єкта нерухомості, об`єкта незавершеного житлового будівництва, майнових прав на них), та/або автомобіля, є безпідставними

За змістом вказаної статті заборона на нарахування відсотків за користування кредитом стосується виключно періоду перебування військовослужбовця безпосередньо в районах та у період здійснення зазначених заходів, у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації проти України.

ОСОБА_1 надала апеляційному суду до апеляційної скарги дві довідки.

Згідно ксерокопії довідки в /ч НОМЕР_2 №648 від 11.11.2024 року молодший сержант ОСОБА_1 перебуває на військовій службі за контрактом у в/ч НОМЕР_2 .При цьому дати укладення контракту, тобто , інформації з якого часу вона перебуває на військовій службі ,документ не містить.

З довідки в/ч НОМЕР_2 №379/787 від 06.11.2024 року «Про безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України , захисту безпеки населення та інтересі держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України» вбачається, що молодший сержант ОСОБА_1 у період з 09 жовтня 2024 року по 06 листопада 2024 року брала участь у заходах необхідних для забезпечення оборони України , захисту безпеки населення та інтересі держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України у складі ОУВ «Таврія» м. Біляївка, Одеської області.

Докази про те, що ОСОБА_1 саме у період нарахування кредитором відсотків за користування кредитом ,тобто, з 16 червня 2023 року по 14 вересня 2023 року, перебувала на військовій службі та брала безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, у матеріалах справи відсутні. Таких доказів ОСОБА_1 суду не надала.

Тобто, обставина того, що ОСОБА_1 на момент укладення сторонами кредитного договору та строку нарахування відсотків за кредитом була віськовослужбовицею та брала безпосередню участь особи у заходах, необхідних для забезпечення оборони України , захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України ,не підтверджені достовірними і достатніми доказами, відтак ,не встановлена.

За вказаних обставин колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу ,а тому підстави для скасування оскаржуваного рішення суду про задоволення позовних вимог у повному обсязі,відсутні.

Інші доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції постановлено рішення без всебічного, повного дослідження доказів наданих сторонами - не являються підставою для скасування рішення суду, оскільки згідно ст. 89 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду першої інстанції, який у рішенні оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції повно встановив обставини справи, характер правовідносин, які виникли між сторонами та вірно застосував правові норми, що підлягали застосуванню при вирішенні даного спору, в зв`язку із чим рішення підлягає залишенню без змін, як ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, статті 141 ЦПК України суд розподіляє судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.

Оскільки апеляційним судом постановлено судове рішення про залишення без задоволення апеляційної скарги, а ОСОБА_1 звільнена від справи судового збору, судові витрати у зв`язку з розглядом справи в суді апеляційної інстанції слід компенсувати за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Щодо вимог позивача про стягнення з ОСОБА_1 на користь позивача 8000 грн витрат на правничу допомогу в суді апеляційної інстанції, колегія суддів зазначає наступне.

Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (частини перша, третя статті 133 ЦПК України).

Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, відшкодування витрат, понесених у зв`язку із реалізацією права на судовий захист у разі подання до особи необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору й струмування від подання безпідставних позовів.

Відповідно до частин першої та другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Водночас зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України слідує, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та обсягом виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Склад витрат, пов`язаних з оплатою за надання професійної правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що такі витрати повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.

Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Аналізуючи реальність (дійсність та необхідність), а також обґрунтованість розміру витрат на правничу допомогу, надану позивачам, колегія суддів враховує наступне.

Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (пункт 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).

У даному випадку колегія суддів враховує, що у постановах Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року у справі № 211/3113/16-ц, від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 зауважено, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Велика Палата Верховного Суду вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц).

Враховуючи, що справа розглядалась у письмовому провадження без участі сторін, відповідачем оскаржено судове рішення лише в частині стягнення відсотків, а справа за своєю суттю є не складною та типовою для позивача, наявність сформованої судової практики у цій категорії справи, а також необхідність дотримання критерію розумності та справедливості, колегія суддів дійшла вважає, що співмірним, розумним, виходячи з конкретних обставин справи, а також розміром таких витрат в суді апеляційної інстанції, які підлягають розподілу та стягненню за результатами розгляду справи, є сума 1000 грн.

Керуючись ст.ст. 375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 05 листопада 2024 року залишити без змін.

Судові витрати у вигляду судового збору, що підлягав сплаті за подання апеляційної скарги ,компенсувати за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінтраст Україна» 1000 грн витрат на правничу допомогу.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною, касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Суддя-доповідач: С. Г. Копаничук

судді: Л. О. Голота

В. В. Оніщук