САДГІРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ЧЕРНІВЦІ
Справа № 726/4209/24
Провадження №2/726/60/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.01.2025 м. Чернівці

Садгірський районний суд м. Чернівці у складі:

головуючого судді Асташева С. А.,

з участю секретаря судових засідань Сківернічук А.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду м. Чернівці, в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

У С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» (далі - ТОВ «ФК «ЄАПБ»), від імені та в інтересах якого діє представник Дараган Ю.О., звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, у якому представник позивача просить суд стягнути з відповідачки на користь позивача суму заборгованості за Кредитним договором № 126878 в розмірі 24 998,44 грн., з яких:

- 16 667,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу;

-7 630,44 грн сума заборгованості за процентами;

- 701,00 грн сума заборгованості за комісією.

У позові зазначає, що 02 січня 2024 року між ТОВ «Фінансова компанія «КРЕДІПЛЮС» та ОСОБА_1 було укладено Договір про споживчий кредит № 126878, який укладено в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно- телекомунікаційній системі кредитодавця та доступний на його сайті.

За цим договором кредитодавець зобов`язався на умовах визначених Договором, на строк визначений п. 2.6 Договору надати позичальнику грошові кошти у сумі визначеній у п.2.2.1 Договору, а позичальник зобов`язався повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту, комісію за управління та обслуговування кредиту та проценти за користування кредитом та виконати інші зобов`язання в повному обсязі на умовах та в строки визначені Договором.

Також вказує, що 14.06.2024 між ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» та ТОВ «ФК «ЄАПБ», укладено Договір факторингу № 14062024, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому Права Вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» Права грошової Вимоги до Боржників, вказаних у Реєстрі боржників.

Таким чином, відповідно до Реєстру боржників до Договору факторингу № 14062024 від 14.06.2024, позивач вказує, що набув права грошової вимоги до відповідача в сумі 24 998, 44 грн.

Звертає увагу суду і на те, що з моменту отримання права вимоги до відповідача, позивачем не здійснювалося нарахування штрафних санкцій, а також не отримано коштів у рахунок погашення існуючої заборгованості за вказаним договором ні на рахунки ТОВ «ФК «ЄАПБ» ні на рахунки попереднього кредитора.

Також просить стягнути із відповідача понесені судові витрати у справі.

Від відповідачки ОСОБА_1 відзив на позовну заяву до суду не надходив.

Вказана вище позовна заява, відповідно до даних протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.12.2024 передана на розгляд головуючого судді Асташева С.А.

Ухвалою судді Садгірського районного суду м. Чернівці Асташева С.А. від 26.12.2024 прийнято зазначену вище позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження, передбаченого статтями 274-279 ЦПК України, з викликом сторін, судове засідання призначено на 17.01.2025.

Заходів спрямованих на забезпечення доказів не вживалось, як і заходів щодо забезпечення позову. Зупинення і поновлення провадження не здійснювалося.

В судове засідання представник позивача не з`явилася, однак у позові просила розгляд справи провести за її відсутності, а у випадку неявки відповідачки ухвалити заочне рішення.

Відповідачка ОСОБА_1 у судове засідання також не з`явилася та не повідомила суд про причини своєї неявки, хоча належним чином повідомлена про дату, час і місце судового розгляду справи, за адресою реєстрації , про що свідчить наявне у матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення. Жодних клопотань від неї не надходило, як і відзиву на позов.

Неявка відповідачки, належним чином повідомленої про розгляд справи, за відсутності поважних причин неявки (оскільки про наявність таких суду не вказано) не перешкоджає розгляду справи.

Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, оскільки у судове засідання учасники справи не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи та долучені до неї докази, надавши їм відповідну оцінку, суд доходить таких висновків.

Судом встановлено, що 02 січня 2024 року між ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» та ОСОБА_1 було укладено Договір про споживчий кредит № 126878, за яким кредитодавець зобов`язався на умовах визначених Договором, на строк визначений п. 2.6 Договору надати позичальнику грошові кошти у сумі визначеній у п.2.2.1 Договору, а позичальник зобов`язався повернути кредитодавцю кредит, сплатити комісію за надання кредиту, комісію за управління та обслуговування кредиту та проценти за користування кредитом в рекомендовану дату платежу, але не пізніше дати остаточного погашення заборгованості, згідно п.2.6 Договору та виконати інші зобов`язання в повному обсязі на умовах та в строки/терміни, що визначені Договором.

Згідно із п.2.2.1 сума кредиту становить 16 667,00 грн., яка надається не пізніше наступного дня після укладення договору в наступному порядку: у розмірі 13 000,26 грн на рахунок/картку позичальника № НОМЕР_1 у національній валюті, у розмірі 3 666,74 грн шляхом погашення заборгованості позичальника за комісіє, нарахованою згідно із п.2.5 індивідуальної частини.

Проценти за користування кредитом нараховуються за ставкою 240,00 % річних, тип процентної ставки фіксована (п. 2.3 Договору).

Згідно із п.2.6 Договору загальний строк кредитування складає 112 днів з 02.01.2024 по 23.04.2024.

Договір укладено в електронній формі в особистому кабінеті позичальника, що створений в інформаційно-телекомунікаційній системі кредитодавця та доступний на його сайті. Договір підписано сторонами та зокрема, ОСОБА_1 із застосуванням одноразового ідентифікатора.

Суду надано Додаток № 1 до Договору у якому міститься графік платежів та паспорт споживчого кредиту.

Крім того, судом встановлено і те, що 14 червня 2024 року між ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» та ТОВ «ФК «ЄАПБ», укладено Договір факторингу №14062024, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» передає (відступає) ТОВ «ФК «ЄАПБ» за плату належні йому Права Вимоги, а ТОВ «ФК «ЄАПБ» приймає належні ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» Права Вимоги до Боржників, вказаних у Реєстрі боржників.

Суду надано копію Акту прийому-передачі Реєстру Боржників за Договором факторингу №14062024 від 14.06.2024 та витяг із Реєстру Боржників за Договором факторингу №14062024 від 14.06.2024, відповідно до яких фактор ТОВ «ФК «ЄАПБ» отримав від клієнта ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором № 126878 на суму 24 998,44 грн, з яких: 16 667,00 грн сума заборгованості за основною сумою боргу; 7 630,44 грн сума заборгованості за процентами; 701,00 грн сума заборгованості за комісією.

Також до матеріалів справи долучено розрахунок заборгованості за кредитним договором № 126878 від 02.01.2024, визначену за період з 14.06.2024 по 30.11.2024, відповідно до якого станом на 30.11.2024 у ОСОБА_1 наявна не погашена заборгованість за договором № № 126878 від 02.01.2024 у розмірі 24 998,44 грн.

Також вказаний розрахунок підтверджує, що кредитор ТОВ «ФК «ЄАПБ», з моменту отримання права вимоги, не здійснював нарахування штрафних санкцій, а боржником не сплачено коштів у рахунок погашення заборгованості як по основному боргу, так і по відсоткам.

Суду надані копії документів на підтвердження повноважень позивача та його представника.

Вирішуючи заявлені вимоги, суд виходить із таких правових положень.

Частиною 1 статті 512 ЦК України передбачені підстави заміни кредитора у зобов`язанні в тому числі через передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно із ст. 514 ЦПК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Крім того, статтею 1082 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний здійснити платіж факторові за умови, що він одержав від клієнта або фактора письмове повідомлення про відступлення права грошової вимоги факторові і в цьому повідомленні визначена грошова вимога, яка підлягає виконанню, а також названий фактор, якому має бути здійснений платіж.

Боржник має право вимагати від фактора надання йому в розумний строк доказів того, що відступлення права грошової вимоги факторові справді мало місце. Якщо фактор не виконає цього обов`язку, боржник має право здійснити платіж клієнтові на виконання свого обов`язку перед ним.

Виконання боржником грошової вимоги факторові відповідно до цієї статті звільняє боржника від його обов`язку перед клієнтом.

Суду надані відповідні документи на підтвердження переходу права вимоги до відповідачки ОСОБА_1 , як боржниці, за кредитним договором № 126878 від 02.01.2024.

Таким чином позивач, як новий кредитор отримав право вимоги до боржниці ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором № 126878 від 02.01.2024, а доказів визнання недійсним договору факторингу №14062024 від 14.06.2024, на основі якого позивач отримав право вимоги до боржниці, суду не надано та не заперечено правомірність його укладення.

Спір між сторонами стосується стягнення заборгованості за кредитним договором № 126878 від 02.01.2024, яка не погашена відповідачкою.

Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.

За змістом ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Електронні правочини оформлюються шляхом фіксації волі сторін та його змісту. Така фіксація здійснюється за допомогою складання документу, який відтворює волю сторін. На відміну від традиційної письмової форми правочину воля сторін електронного правочину втілюється в електронному документі.

Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію».

В статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.

Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному ч.12 ст. 11 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним ст.12 цього Закону, є оригіналом такого документа.

У п.6 ст. 3 Закону України «Про електрону комерцію», визначено, що електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору.

Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.

При цьому договір, що укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді, про що вказано також у постановах Верховного Суду від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 та від 07 жовтня 2020 року у справі № 127/33824/19.

Згідно із ч.1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно із ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 ЦК України.

Тобто, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).

Так, позивачем належними доказами підтверджено факт укладення кредитного договору № 126878 від 02.01.2024 між ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» та ОСОБА_1 та досягнення згоди сторонами при його укладенні основних умов кредитування. Також такий договір підписаний сторонами із застосуванням електронного підпису, що не заборонено положеннями Закону України «Про електронну комерцію».

Разом із тим, кредитний договір є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до змісту кредитного договору № 126878 від 02.01.2024, Кредит надається Клієнту в безготівковій формі у національній валюті на рахунок Клієнта та вважається наданим в день перерахування Товариством суми кредиту за вказаними реквізитами.

Однак, дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачка отримала кредитні кошти, та в подальшому порушила обов`язок із їх повернення, тобто не виконувала, або неналежним чином виконувала умови кредитного договору № 126878 від 02.01.2024.

При цьому суд виходить із того, що обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, якими суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою (постанова Верховного Суду від 22 квітня 2021 року у справі № 904/1017/20).

Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язку вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц, провадження № 14-400цс19; пункт 9.58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16 листопада 2021 року у справі № 904/2104/19, провадження № 12-57гс21).

Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.

Статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до частини 2 статті 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви.

Відповідно до пункту 1 статті 13 Закону України «Про електронну комерцію» розрахунки у сфері електронної комерції здійснюються відповідно до законів України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (чинний на день укладення кредитного договору), «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», інших законів та нормативно-правових актів Національного банку України.

Розрахунки у сфері електронної комерції можуть здійснюватися з використанням платіжних інструментів, електронних грошей, шляхом переказу коштів або оплати готівкою з дотриманням вимог законодавства щодо оформлення готівкових та безготівкових розрахунків, а також в інший спосіб, передбачений законодавством України.

Закон є спеціальним нормативно-правовим актом щодо регулювання спірних правовідносин.

Вимоги до засобів формування і обробки документів на переказ визначаються Національним банком України. Документи за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів та інших документів, що використовуються в платіжних системах для ініціювання переказу, можуть бути паперовими та електронними. Вимоги до засобів формування документів за операціями із застосуванням електронних платіжних засобів визначаються платіжною системою з урахуванням вимог, встановлених Національним банком України.

У постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 Верховний Суд зазначив, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75.

В матеріалах справи відсутні належні та допустимі документи, які підтверджують ініціювання переказу первісним кредитором кредитних коштів (кредиту) на рахунок відповідачки, а також те, що такий переказ є завершеним та здійсненим.

Доказом надання кредитодавцем позичальнику кредитних коштів є саме первинні документи, вимоги до яких встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Аналогічні за змістом висновки, викладені і у постанові Верховного Суду від 11 вересня 2019 року по справі №755/2284/16-ц.

При цьому, слід зауважити, що у разі заміни первісного кредитора у зобов`язанні, останній повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення, в тому числі і первинні документи, що підтверджують факт виконання свого обов`язку перед позичальником, тобто факт надання коштів у кредит.

Позивачем ТОВ «ФК «Європейська агенція з повернення боргів» не надано жодного первинного документу, який би засвідчив, що ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» були перераховані грошові кошти відповідачці ОСОБА_1 в розмірі 13 000, 26 грн на відповідний картковий рахунок, що передбачено п. 2.2.1 Договру про споживчий кредит № 126878 від 02 січня 2024 року, а відповідачка ці кошти отримала.

Також за цим же пунктом договору ТОВ «ФК «КРЕДІПЛЮС» повинен був перерахувати кошти 3 666,74 грн у рахунок погашення заборгованості позичальника за комісією, що також не підтверджено. Більше того у розрахунку наявна заборгованість відповідачки за комісією, хоча відповідно до п. 2.5 Договору комісія нараховується та підлягає сплаті одноразово у день укладення договору за рахунок кредиту, а її розмір не може бути змінено.

Наданий розрахунок із зазначенням конкретного розміру заборгованості, є документом, що створений самим позивачем, а, відтак, інформація зазначена в ньому, за умови відсутності первинних документів, на підставі яких він був сформований, не може бути доказом наявності заборгованості, на якій наполягає позивач.

Крім того, долучені розрахунки містять інформацію про заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором кредит № 126878 від 02 січня 2024 року станом на момент переходу права вимоги, однак такий розрахунок заборгованості не містить відомостей щодо розрахунку заборгованості за період з часу укладення договору до моменту виникнення права вимоги у первісного кредитора, які б дозволили суду перевірити, чи передавалися в дійсності кошти позичальнику в кредит, та правильність нарахування відсотків за користування кредитними коштами (розмір відсотків та період їх нарахування, суми внесені боржником в рахунок виконання кредитних зобов`язань).

За таких обставин позивачем не доведено належними та допустимими доказами виконання обов`язку щодо переказу кредитних коштів (кредиту) відповідачці за кредитним договором № 126878 від 02 січня 2024 року, а також розмір заборгованості за цим договором.

На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як на підставу заявлених вимог підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд доходить висновку, що у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, - слід відмовити.

Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, на підставі ст.141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою позивачу в задоволенні його позовних вимог, сплачений ним судовий збір не відшкодовується.

На підставі Закону України «Про електронну комерцію», ст.ст.2, 15, 207, 526, 530, 536, 546, 549, 610- 612, 625, 633-634, 1050, 1054-1055 ЦК України, керуючись ст.ст.3, 4, 12, 13, 76-81, 141, 211, 223, 247, 258-259, 263-265, 268, 272, 273, 279, 354 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В:

Відмовити у задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

Судове рішення не проголошувалося в силу ч. 4 ст. 268 ЦПК України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана безпосередньо до Чернівецького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Головуючий суддя С. А. Асташев