ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/212/25 Справа № 202/7153/20 Суддя у 1-й інстанції - Марченко Н. Ю. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів: Єлізаренко І.А., Красвітної Т.П.,

за участю секретаря судового засідання Драгомерецької А.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Нестеченко Дмитро Сергійович, на рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 01 квітня 2024 року за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Чернишов Сергій Олегович, про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, пред`явленим до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , визначивши третьою особою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Чернишова С.О., на предмет визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений 09 жовтня 2003 року між ним і ОСОБА_2 , та витребувати на його користь зазначену квартиру з володіння ОСОБА_3 , якому вона належить на цей час на підставі договору дарування від 05 травня 2018 року.

В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 13 травня 2002 року він придбав квартиру АДРЕСА_1 .

09 жовтня 2003 року між ним і відповідачем ОСОБА_2 був укладений договір купівлі-продажу вищевказаної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Чернишовим С.О., зареєстрований у реєстрі за № 4416. Продаж здійснено за 5053 грн, що становило 950 доларів США.

Укладенню цього договору купівлі-продажу квартири передувало те, що 08 травня 2003 року за його участю сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої він у тяжкому стані потрапив на лікування до обласної клінічної лікарні ім. Мечнікова, де тривалий час перебував у комі. 03 червня 2003 року після того як він прийшов до тями його стан поступово почав відновлюватися. 17 червня 2003 року його було переведено до нейрохірургічного відділення, де йому проведено декілька хірургічних операцій. 30 червня 2003 року його було переведено до відділення ЛОР-онко та встановлено діагноз «рубцовий стеноз гортані та начальних відділів трахеї, стан після трахеостопії».

Згідно з висновком судово-психіатричної експертизи № 594 від 15 серпня 2016 року під час укладання 09 жовтня 2003 року договору купівлі-продажу квартири він виявляв психічні розлади у вигляді помірно виражених розладів особистості й поведінки, внаслідок органічного ураження головного мозку (посттравматична енцефалопатія внаслідок перенесеної важкої черепно-мозкової травми), з ретроантероградною амнезією (згідно із МКХ Х-психоорганічний синдром). Ступінь наявних порушень така, що вона істотно впливала (обмежувала) на здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними. На період з 08 травня 2003 року по 10 жовтня 2003 року виявляється органічний симптомокомплекс у вигляді порушення інтелектуально-мистичних функцій та помірного розладу особистості та поведінки за органічним типом, схильність до підкоряємості та зниження здатності до прогнозування у повному обсязі наслідків свої дій. Вищеописані відмінності індивідуально-психологічні особливості були обумовлені наслідком тяжких травм, отриманих 08 травня 2003 року та залежним станом. Вищеописані особливості суттєво впливали на поведінку під час укладання договору купівлі-продажу 09 жовтня 2003 року. В теперішній час виявляє психічні розлади у вигляді легких розладів особистості й поведінки, внаслідок органічного ураження головного мозку з ретроантероградною амнезією.

Відповідно до висновку додаткової судової психіатричної експертизи № 500 від 21 вересня 2017 року зазначено, що в нього в період з 08 травня 2003 року по 10 жовтня 2003 року виявляється органічний симптомокомплекс у вигляді порушення інтелектуально-мнестичних функцій та помірного розладу особистості та поведінки за органічним типом, схильність до підкоряємості та зниження здібності до прогнозування у повному обсязі наслідків своїх дій. Під час укладання 09 жовтня 2003 року договору купівлі-продажу квартири виявляв ознаки психічного розладу у вигляді помірно виражених розладів особистості й поведінки, внаслідок органічного ураження головного мозку (посттравматична енцефалопатія внаслідок перенесеної важкої черепно-мозкової травми), з ретро-антероградною амнезією (згідно із МКХ Х-психоорганічний синдром). Ступінь наявних порушень така, що вона істотно впливала (обмежувала) на здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Позивач зазначає, що у зв`язку з ретроантероградною амнезією та загальним станом здоров`я на час укладення угоди не пам`ятає як вона відбувалася, дізнався про неї лише у 2014 році після звільнення з місць відбування покарання.

Згідно з довідкою до акта огляду МСЕК з 01 серпня 2014 року йому встановлена друга група інвалідності безстроково.

Позивач вважає, що відповідач ОСОБА_2 , користуючись його тяжким станом та потребою в коштах на лікування, а також тиском його на той час дружини ОСОБА_4 , яка є її рідною сестрою, примусила його укласти договір купівлі-продажу квартири на вкрай невигідних для нього умовах. Ціна квартири, визначена в договорі, є значно (в декілька разів) нижчою за ринкову. На день укладення договору він не мав іншого житла, вимушений його винаймати або жити у родичів.

Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 01 квітня 2024 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Чернишов С.О., про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна відмовлено.

Скасовано заходи забезпечення позову, які були застосовані на підставі ухвали Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 15 грудня 2020 року, у вигляді заборони ОСОБА_3 відчужувати квартиру АДРЕСА_1 (а.с.135-141 Том ІІ).

Рішення суду мотивовано недоведеністю позивачем наявності підстав, передбачених ст. 233 ЦК України при укладанні спірного договору купівлі-продажу, як і не доведено відсутність волевиявлення позивача на продаж квартири та укладання спірного договору на зазначених у ньому умовах, про які домовились сторони договору, як то, ціна, за якою здійснений продаж квартири. Також судом не встановлено наявність тяжких обставин, в яких перебував позивач, враховуючи, що в іншому судовому процесі, де позивач також оскаржував той самий договір купівлі-продажу, однак з підстав, передбачених ст. 225 ЦК України. Судом встановлено, що за висновками проведених судових психіатричних експертиз позивач, хоча і виявляв певні психічні розлади, але не був недієздатним.

Крім того, ухвалою від 15 грудня 2020 року у справі були вжиті заходи забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_3 відчужувати квартиру АДРЕСА_1 .

Не погодившись з рішення суду першої інстанції, у травні 2024 року ОСОБА_1 через свого представника адвоката Нестеченка Д.С. подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на невірне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати рішення суду першої інстанції та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі (а.с. 144-162 Том ІІ).

Апеляційна скарга мотивована тим, що позивач на момент укладання договору, будучи учасником та винуватцем ДТП, що відбулась 08 травня 2003 року, отримав тяжкі травми головного мозку, переніс безліч операцій та ступінь наявних порушень на момент укладання спірного договору була така, що істотно вплинула на здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними, що підтверджено висновками судових психіатричних експертиз, проведених в іншому цивільному процесі. Відповідачі скористались таким станом здоров`я позивача, а відколи у 2014 році він звільнився з місць позбавлення волі, то дізнався про укладений договір, оскільки не пам`ятав, як він його укладав. Разом з цим зазначив, що висновком судової оціночно-будівельної експертизи в даній справі встановлено, що продаж квартири відбулась за ціною, яка значно була нижча за дійсну ринкову вартість цієї квартири на момент її продажу, що судом першої інстанції не було взято до уваги. Скаржник вважає, що всі ці обставини свідчать про наявність підстав, передбачених ст. 233 ЦК України, однак суд помилився з висновками та ухвалив необґрунтоване рішення, на думку скаржника.

У червні 2024 року ОСОБА_2 через свого представника адвоката Круглого В.В., скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, подала відзив на апеляційну скаргу (а.с.194-199 Том ІІ), в якому зазначила, що в ході судового розгляду судом допитано свідків ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , які підтвердили, що ОСОБА_1 продав належну йому квартиру, діючи свідомо, за власним бажанням та волевиявленням, з фактично отриманими ним 6000 доларів США, з метою уникнення відшкодування потерпілим у ДТП, що сталась з його вини. Крім цього, позивач зазначає одразу дві підстави, за яких він не міг укласти спірний договір, але вплив тяжкої обставини та укладання договору на вкрай невигідних умовах не можуть існувати одночасно. Зазначає, що позивач за власним волевиявленням розпорядився належним йому майном та у відповідності до досягнутої з покупцями домовленості, в тому числі щодо визначення вартості предмету договору. Станом на день укладання договору в останній день перебування позивача у лікарні зі значним покращенням його здоров`я, не існувало будь-яких тяжких обставин, щоб могло вплинути на укладання спірного договору на вкрай невигідних для позивача умовах. Позивач не довів зазначених ним у позові та в апеляційній скарзі обставин, що вірно враховано судом першої інстанції, а тому просила залишити його без змін, а у задоволенні апеляційної скарги відмовити.

Інші сторони у справі своїм правом, передбаченим ст. 360 ЦПК України, не скористались та відзивів на апеляційну скаргу ОСОБА_1 не подавали але, в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 травня 2002 року ОСОБА_1 на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу придбав квартиру АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 14).

Згідно з пунктом 3 договору продаж квартири здійснено за 4913 грн. Інвентаризаційна оцінка квартири становить 4913 грн.

08 травня 2003 року в м. Дніпрі з вини позивача ОСОБА_1 , що встановлено вироком Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 29 грудня 2008 року, сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої загинуло три особи та двом особам завдано тілесні ушкодження.

Внаслідок цієї дорожньо-транспортної пригоди позивач також отримав тілесні ушкодження, з якими перебував на лікуванні до 10 жовтня 2003 року.

09 жовтня 2003 року під час перебування позивача у медичному закладі між ним і ОСОБА_2 , яка є сестрою його дружини, шлюб з якою розірвано у 2015 році, був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 (т. 1 а.с. 15)

Згідно з пунктом 3 договору продаж квартири здійснено за 5053 грн, які продавець отримав повністю від покупця під час підписання цього договору.

Також судом установлено, що 10 жовтня 2003 року позивач був виписаний з медичного закладу.

Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно 30 жовтня 2004 року був укладений договір міни, відповідно до якого власниками квартири АДРЕСА_1 , стали ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ..

У 2007 році у кримінальній справі позивача було притягнуто як обвинуваченого за фактом події, що мала місце 08 травня 2003 року. З 03 липня 2008 року позивач перебував під вартою. Вироком Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 29 грудня 2008 року позивача було засуджено за частиною 3 статті 286 КК України до семи років позбавлення волі. Після умовно-дострокового звільнення в 2013 році від відбування покарання позивач у травні 2014 році звернувся з позовом до ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-проваджу квартири АДРЕСА_1 , недійсним на підставі статті 225 ЦК України, посилаючись на те, що в момент вчинення правочину він не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними.

Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 13 січня 2017 року, яке набрало законної сили, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 було відмовлено.

На цей час власником квартири АДРЕСА_1 є ОСОБА_3 на підставі договорів дарування від 05.05.2018 року.

Встановлюючи характер спірних правовідносин, суд першої інстанції зазначив, що заявляючи позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу квартири від 09 жовня 2003 року недійсним та витребування цього нерухомого майна у ОСОБА_3 , позивач посилався на те, що правочин був вчинений ним під впливом тяжкої обставини та на вкрай невигідних для нього умовах.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до частини 1статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостоюстатті 203 цього Кодексу.

Відповідно до частини 3 статті 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з частиною 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Відповідно до частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Правочин, який оспорюється на підставі статті 233 ЦК України, характеризується тим, що особа вчиняє його добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена вчинити правочин через тяжкі для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Підставами визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України та предметом доказування у справі є: 1) наявність тяжкої обставини, в якій перебувала особа, що змусила її вчинити правочин; 2) правочин було вчинено на вкрай невигідних умовах.

Тобто, для визнання правочину недійсним на підставі частини першої статті 233 ЦК України необхідна сукупність вказаних умов. Такий висновок підтверджується вживанням законодавцем в частині першій статті 233 ЦК України сполучника «і», за допомогою якого відбувається поєднання вказаних умов. Встановлена статтею 233 ЦК України підстава недійсності правочину є сукупністю цих двох елементів; відсутність хоча б одного з них є ознакою знаходження відповідних правовідносин за межами сфери регулювання частини першої статті 233 ЦК України.

Наявність тяжкої обставини, що змусила особу вчинити правочин, має довести сторона, яка такий правочин оспорює. Предметом доказування також є той факт, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було би вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Тяжкі обставини мають вплинути на особу таким чином, що спонукають її вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Умови мають бути очевидно невигідними для особи, яка уклала цей правочин, і бути наявними саме в момент вчинення правочину. Тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства особи, учасника правочину, та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Такі правочини мають дефекти волі і здійснюються за обставин, коли особа змушена вчинити правочин на вкрай невигідних для себе умовах.

Виходячи із системного аналізу наведених норм, визнання правочину недійсним на підставі статті 233 ЦК України пов`язане із доведеністю наявності чи відсутності власного волевиявлення в особи на його вчинення на тих умовах, за яких був укладений правочин.

Такий висновок узгоджується з численними висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 26 вересня 2018 року у справі № 712/4728/16-ц, від 07 листопада 2018 року у справі № 216/6077/14-ц, від 05 травня 2020 року у справі № 462/3280/17, від 12 березня 2021 року у справі № 295/17488/15-ц, від 29 березня 2021 року у справі № 369/13272/18-ц та від 10 серпня 2021 року у справі № 754/16129/17, від 23 листопада 2022 року у справі № 522/6715/16, від 22 вересня 2023 року у справі № 711/4680/21.

Відповідно до частини 1статті 13 ЦПК Українисуд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Частинами 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України також передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У даному випадку до тяжких обставин, для усунення яких необхідно було укладання оспорюваного договору купівлі-продажу квартири, позивач відносить наявність у нього тяжкої хвороби після дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 08 травня 2003 року, та необхідність коштів для лікування, а до вкрай невигідних для нього умов - продаж квартири за ціною, яка є значно нижчою за її ринкову вартість.

Зокрема, позивач посилається на те, що згідно з договором купівлі-продажу спірну квартиру було відчужено ним за 5053 грн, у той час як згідно з висновком судової оціночно-будівельної експертизи, яка була проведена у справі за його клопотанням, ринкова вартість спірної квартири станом на жовтень 2003 року складала 38120 грн.

Колегія суддів повністю погоджується із встановлення судом вірного характеру спірних правовідносин та належного правового аналізу ст. 233 ЦК України, на яку спирається скаржник.

При цьому колегія суддів зазначає, що судова практика щодо вирішення питання застосування правового механізму, передбаченого статтею 233 ЦК України, є сталою, а доводи апеляційної скарги про те, що він перебував під впливом тяжкої обставини внаслідок тяжких травм, отриманих в момент ДТП, є безпідставними, адже спірний договір позивачем укладався в останній день перед його випискою з лікарні та у покращеному стані здоров`я, що ним не заперечувалось. Також належить звернути увагу на доводи скаржника щодо відсутності пам`яті моменту укладання спірного договору, що викликає сумніви, оскільки це суперечить його ж твердженням про наявність тиску на предмет продажу квартири з боку відповідачів в той момент та наявністю пам`яті щодо критичної потреби у коштах на продовження лікування.

Водночас суд першої інстанції вірно вважав, що вчинення правочину щодо відчуження квартири під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах позивачем не доведено.

Належних доказів того, що позивач був вимушений укласти договір купівлі-продажу з метою усунення та/або зменшення тяжких обставин, викликаних отриманою ним внаслідок дорожньо-транспортної пригоди травмою та подальшим лікуванням, не надано.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що згідно з договорами купівлі-продажу позивач придбав спірну квартиру в травні 2002 року за ціною 4913 грн, а відчужив її в жовтні 2003 року за ціною 5053 грн.

За поясненнями допитаних в судовому засіданні свідків, фактично правочин купівлі-продажу було вчинено за 6000 доларів США, які передані ОСОБА_1 під час посвідчення цього правочину 09 жовтня 2003 року, що скаржником не заперечувалось як в суді першої інстанції, так і при розгляді його апеляційної скарги.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що укладення правочину та відчуження квартири не мало для позивача негативних наслідків, адже останній не проживав у спірній квартирі, як і не оскаржував спірний договір у період з жовтня 2003 року до травня 2014 року, в тому числі до часу взяття позивача під варту в липні 2008 року, що свідчить про усвідомлення ним відсутності порушення його майнових права.

Колегія суддів також погоджується і з тим, що відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи, яка була проведена у цивільній справі № 202/5528/14-ц, позивач у момент вчинення правочину 09 жовтня 2003 року хоча й виявляв певні психічні розлади, але він не був недієздатним, як це встановлено судовим рішення у зазначеній справі, що скаржник в апеляційній інстанції не спростував належними доказами.

Також судом першої інстанції вірно встановлено, з чим погоджується і колегія суддів, що позивач з 1987 року зареєстрований та є власником іншого житла, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , що свідчить про те, що спірна квартира, яку позивач відчужив на свій розсуд, не була єдиним його житлом.

Колегія суддів бере до уваги і ту обставину, що фактично позивач до його взяття під варту та після звільнення з місць позбавленні волі мешкав у квартирі батьків своєї дружини за адресою: АДРЕСА_3 , аж поки в травні 2014 року між ним і його колишньою дружиною не виник спір щодо користування ним цим житлом, що підтверджується змістом попереднього позову ОСОБА_1 про визнання договору купівлі-продажу квартири від 09.10.2023 року недійсним, який був поданий ним до суду 16.05.2024 року (т. 1 а.с. 108).

За таких обставин, колегія суддів, повністю погоджуючись із висновками суду першої інстанції, доходить висновку, що правові підстави вважати, що договір-купівлі продажу 09.10.2003 року був укладений позивачем за одночасного існування таких двох умов: під впливом тяжкої обставини, на вкрай невигідних умовах, відсутні, а укладення договору купівлі-продажу квартири від 09.10.2003 року відповідало волі позивача, який розпорядився належним йому майном на власний розсуд і відповідно до досягнутої з покупцями домовленості, в тому числі щодо визначення вартості предмета договору.

Також скаржник не спростував як у суді першої інстанції, так і при розгляді апеляційної скарги, висновків суду про те що станом на день укладення оспорюваного договору купівлі-продажу будь-яких тяжких обставин, які б змушували позивача укласти договір купівлі-продажу на вкрай невигідних для себе умовах, не було.

Само по собі відчуження позивачем квартири з метою отримання коштів на власні потреби, в тому числі лікування чи подальшу реабілітацію, не свідчить про те, що правочин був вчинений ним під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах, з чим погоджується і колегія суддів.

Також колегія суддів погоджується і з застосуванням судом першої інстанції ст. 158 ЦПК України щодо скасування заходів забезпечення позову, вжитих ухвалою суду першої інстанції від 15 грудня 2020 року, враховуючи результат розгляду справи, а також і недоведеність обґрунтування апеляційної скарги в апеляційній інстанції.

Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду має бути залишено без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Нестеченко Дмитро Сергійович залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 01 квітня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий: В.С. Городнича

Судді: І.А. Єлізаренко

Т.П. Красвітна