Придніпровський районний суд м.Черкаси
Справа № 711/8884/23
Номер провадження2/711/225/24
РІШЕННЯ
27 грудня 2024 року Придніпровський районний суд м. Черкаси в складі:
головуючого: судді Кондрацької Н.М.
при секретарі: Мелещенко О.В., Буйновської А.П.
представників сторін адвокатів Давигора С.В., Манзар Т.В., Нестерко І.О.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Черкаси цивільну справу за позовом ОСОБА_1 адвоката Давигори Світлани Анатоліївни до ОСОБА_2 визнання об`єктом спільної сумісної власності, поділ спільного майна подружжя та стягнення грошових коштів, клопотання про відстрочку сплати судового збору, -
До Придніпровського суду міста Черкаси з позовом до ОСОБА_2 про визнання об`єктом спільної сумісної власності, поділ спільного майна подружжя та стягнення грошових коштів звернулась в інтересах ОСОБА_1 адвокат Давигора С.А.
У позовній заяві зазначається, що 21 червня 2014 року між сторонами був укладений шлюб, який зареєстрований відділом РАЦС по Придніпровському району міста Черкаси реєстраційної служби Черкаського міського управління юстиції, про що було зроблено актовий запис N?175 від 21.06.2014 року. За рішенням Маньківського районного суду Черкаської області у справі N?701/1136/19 від 19 вересня 2019 року шлюб між сторонами був розірваний. Рішення набрало законної сили 21.10.2019 року.
За час перебування у шлюбі у сторін був народжений син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
За час перебування у шлюбі сторони спільною працею та спільними зусиллями набули у власність грошові кошти в розмірі 55 000 доларів США, еквівалент 82 526,35 новозеландських доларів, які є спільним майном подружжя та на даний час є предметом спору, з яких позивач претендує на їх частину, як такі, що набуті в період шлюбу спільними зусиллями та спільною працею. Вказані кошти були заробітною платою відповідача, яка була сімейним накопиченням, адже обоє із подружжя офіційно працювали, приїхали до Нової Зеландії задля отримання доходу для сім`ї. За розподілом бюджету заробітна плата позивача витрачалася на утримання забезпечення потреб сина після його народження, а заробітна плата Відповідача накопичувалася на його рахунку, відкритому у банку Нової Зеландії.
Дані кошти набуті були в період роботи подружжя у Новій Зеландії, накопичувалися для сім?ї, якою були сторони до приїзду в Україну та офіційного розлучення.
Вказаними коштами відповідач розпорядився без відома позивача надіславши їх третій особі шляхом здійснення розрахунково-касової операції, яка їх отримала та використала у власних цілях.
Про наявність такої касової операції позивач дізналася від знайомої, коли та надіслала їй копію заяви про міжнародний грошовий переказ, адже після виїзду до України відповідач не ставив до відома позивача про вчинення таких дій та розпорядження спільними коштами.
В судовому порядку суду буде надано для огляду оригінал поштового конверту та саму заяву на англійській мові.
Питання отримання та використання коштів не позивачем, а третьою особою було предметом розгляду Придніпровського районного суду міста Черкаси у справі N?711/9266/19. При розгляді даної справи було встановлено, що ОСОБА_4 ці кошти зняла з рахунку та передала ОСОБА_2 після того, як сторони розірвали шлюб. Присутність позивача при передачі коштів не було, адже знімала вона їх у м. Черкаси, де був син, інших осіб не було ( такі обставини визнала відповідачка в судовому засіданні).
Після розірвання шлюбу позивач зверталася до відповідача та ОСОБА_4 із позовом про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, про визнання права власності та витребування безпідставно набутого майна.
Наразі позивач звертається до суду з позовом для належного та ефективного поновлення своїх прав на поділ спільного майна подружжя до відповідача, який має відповідати в такій категорії справ, а також на отримання таких коштів, які були використання одним із подружжя без згоди іншого подружжя.
Як вбачається з копії закордонного паспорту ОСОБА_1 , починаючи з 28.11.2014 року їй відкрито візу до Нової Зеландії.
Як вбачається з копії закордонного паспорту ОСОБА_2 , починаючи з 01.07.2014 року йому відкрито візу до Нової Зеландії.
Як вбачається з підтвердження працевлаштування ОСОБА_5 був працевлаштований фермою Сільвер Ферм Фармс Шіпміт ЛТД, та працює на овечій бойні Овейн Секондарі Батчері, починаючи з 10.08.2016 року.
Згідно листа Сільвер Ферм Фармс Лімітед від 01.11.2019 року ОСОБА_6 була сезонним працівником на Сільвер Ферм Фармс у м. Парора, працювала згідно трудового договору у відділі охолодження. Дата початку роботи Овейн Секондарі Батчері 23.02.2017 року. Період працевлаштування Анни 23.02.2017-11.05.2017; 27.07.2017-16.12.2017.
01.10.2018 року ОСОБА_1 схвалено робочу візу до Нової Зеландії. Дата початку візи 01.10.2018 року. Термін дії візи до 01.10.2019 року .
01.10.2018 року ОСОБА_2 схвалено робочу візу до Нової Зеландії. Дата початку візи 01.10.2018 року. Термін дії візи до 01.10.2019 року.
ОСОБА_2 не вчиняв договору дарування грошових кошті оскільки даній обставині апеляційний суд надав оцінку в постанові від 01.11.2023 року, а саме: «Проаналізувавши копію заяви пр міжнародний грошовий переказ від 19.07.2019 року, колегія суддів не вбачає жодних підстав стверджувати, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір дарування, оскільки такий грошовий переказ не відповідає формі укладення договору дарування та його нотаріального посвідчення.
Будь-яких доказів, які б підтверджували, що вищенаведена сум грошових коштів переховувалася відповідачем з метою укладення майбутньому договору дарування, матеріали справи не містять.
На переконання колегії суддів, в даному випадку, відбулось виключно розрахунково-касове обслуговування рахунків клієнта та проведено зарахування коштів на відповідний рахунок фізичної особи, а тому суд першої інстанції невірно визначив правову природу перерахування коштів та дійшов помилкового висновку про укладення таким шляхом договору дарування».
Дані кошти це спільне майно подружжя ОСОБА_8 , яке вони спільно заробляли та набули в період перебування за кордоном, накопичували та на яке позивач має право в порядку поділу отримати свою частку.
Зазначає, що рішення суду про розірвання шлюбу набрало законної сили 21.10.2015
ОСОБА_1 після розірвання шлюбу в межах строку позовної давності звернулася до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя. Справа в Придніпровському районному суді міста Черкаси розглядалася більше 3-х років, відповідно строк позовної давності мав би сплинути 21.10.2022 року. Однак справа перебувала на розгляді в суді першої інстанції, остаточно рішення було ухвалено лише 01.11.2023 року Черкаським апеляційним судом. Натомість з 24.02.2022 року в Україні Указом Президента України N?64/2022 введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб. В подальшому до цього часу відповідними указами Президента України вказаний воєнний стан продовжений. Згідно п.19 Перехідних положень Цивільного кодексу України у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії.
Тому в межах наданих процесуальних строків позивач звертається до суду із відповідним позовом і на дату подання позову строк не сплив.
Просить визнати об?єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 55 000 доларів США, у порядку поділу спільного майна подружжя виділити у власність ОСОБА_1 1/2 частку грошових коштів в сумі 55 000 доларів США, а саме 27 500 доларів США, стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , грошові кошти в сумі 27 500 доларів США (на момент подання заяви позову еквівалент згідно офіційного курсу НБУ: 1 093 686,00 грн.) та стягнути судові витрати.
Ухвалою суду від 29.12.2023 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження.
Представником відповідача адвокатом Манзар Т.В. 25.01.2024 подано до суду відзив на позовну заяву. У поданій заві зазначається, що позивач, звертаючись з даним позовом до суду, ставить позовні вимоги з тих самих підстав, які були предметом розгляду у справі № 711/9266/19, де позивачу було відмовлено.
Право звернення до суду з позовом позивач реалізувала 27.11.2019, саме з даного часу позивач, вважала, порушеними права останньої щодо визначення об?єктом спільної сумісної власності подружжя грошових коштів в розмірі 55 000 доларів США, які були набуті у шлюбі та визнання права власності на частину грошових коштів в розмірі 55 000 доларів США.
Отже, трирічний строк позовної давності в даній справі сплив 27.11.2022 року Доводи позивача, щодо введення воєнного стану в Україні з 24 лютого 2022 року, а тому остання вважає, що в межах наданих процесуальних строків позивач звернулася до суду із відповідним позовом і на дату подання позову строк не сплив, не ґрунтується на нормах чинного законодавства.
Крім того, зазначає, що поновлення строків із підстав, пов?язаних із розв?язаною російською федерацією війною, потребують насамперед учасники процесуальних відносин, які внаслідок цього вчасно не змогли реалізувати своє процесуальні права.
Позивачка не ставить питання про поновлення процесуальних строків в позовній заяві, не обґрунтовує поважності пропуску строку, крім того остання проживає постійно на території смт. Маньківка, Черкаської області і останній як учаснику процесуальних правовідносин вдалося уникнути прямого негативного впливу повномасштабного вторгнення російської федерації на територію України, а отже, остання мала достатньо часу для реалізації своїх процесуальних прав протягом усього наданого чинним законодавством часу. Відповідно, користування правом на поновлення пропущених процесуальних строків необхідне не всім, хто проживає на території України чи чиїм місцем розташування є Україна, а лише тим, хто не може повністю або частково користуватися наданими чинним законодавством правами в судовому процесі.
Відповідач та позивач разом проживали та перебували у Новій Зеландії і на момент переказу грошових коштів ОСОБА_4 відповідачем ОСОБА_2 , позивач не заперечувала та достовірно знала про даний факт, про що свідчить наявність у останньої та пред?явлення у суді першої інстанції по справі N? 711/9266/19 оригіналу заяви на грошовий переказ.
На момент переказу грошових коштів позивач та відповідач проживали разом у Новій Зеландії за однією адресою 1/58 Беверлі Роуд м. Тімару 7910, що підтверджується повідомленням про закінчення оренди за вказаною адресою від 17.07.2019 року.
Позивачу достовірно було відомо, що на момент подачі позову, відсутній предмет спору у вигляді грошових коштів, адже кошти були зняті ОСОБА_4 і відділенні банку разом із позивачем та відповідачем та були передані позивачці.
Позивач та відповідач проживали у квартирі ОСОБА_4 за адресою: АДРЕСА_1 . Десь у кінці серпня на початку вересня 2019 року між позивачем та відповідачем виник конфлікт, адже позивачка без дозволу відповідача взяла грошові кошти і разом із неповнолітнім сином сторін поїхала у смт. Маньківка, Черкаської області до своїх батьків.
Взяті спільні грошові кошти використала на поїздки за кордон, а саме: 02.09.2019 року остання виїхала Київ - Доха; 04.09.2018 року в?їзд Мінськ - Київ; 09.12.2019 року виїзд Київ-Мюнхен; 27.12.2019 року в?їзд Рим Київ; 13.01.2020 року виїзд Київ Тбілісі, 27.01.2020 року в?їзд Стамбул Київ.
Даний факт підтверджується інформацією Державної прикордонної служби України від 02.02.2021 року на запит Маньківського районного суду Черкаської області
Просить відмовити у задоволенні позову.
Адвокатом Давигорою С.А. в інтересах позивача 05.02.2024 надано до суду відповідь на відзив через систему «Електронний суд». Так, у відповіді на відзив зазначається, що у відзиві представник відповідача посилається на рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси у справі №711/9266/19 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, про визнання права власності на майно та витребування майна з чужого незаконного володіння за яким позивачу відмовлено у позові. Натомість представник відповідача не враховує постанову Черкаського апеляційного суду у даній справі від 01.11.2023 року, в якій апеляційним судом при вирішенні апеляційної скарги ОСОБА_1 встановлено, що «Проаналізувавши копію заяви про міжнародний грошовий переказ від 19.07.2019 року, колегія суддів не вбачає жодних підстав стверджувати, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 укладено договір дарування, оскільки такий грошовий переказ не відповідає формі укладення договору дарування та його нотаріального посвідчення.
Будь-яких доказів, які б підтверджували, що вищенаведена сума грошових коштів переховувалася відповідачем з метою укладення в майбутньому договору дарування, матеріали справи не містять.
На переконання колегії суддів, в даному випадку, відбулось виключно розрахунково-касове обслуговування рахунків клієнта та проведено зарахування коштів на відповідний рахунок фізичної особи, а тому суд першої інстанції невірно визначив правову природу перерахування коштів та дійшов помилкового висновку про укладення таким шляхом договору дарування.
Оцінюючи відповідність обраного позивачкою способу захисту її прав та інтересів критеріям ефективності, суд звертає увагу, що предметом спору є поділ майна подружжя (грошових коштів), а результатом його вирішення є врегулювання майнових суперечок сторін та визначення їх правового становища щодо майна, яке є об`єктом поділу.
Ефективність вирішення спору в такому випадку досягається шляхом визначення остаточного правового становища спірного майна, оскільки право спільної сумісної власності у такому випадку припиняється. Обставини, якими обґрунтовується здійснення поділу майна (належність майна до об`єктів спільної сумісної власності), мають значення лише для обґрунтування та мотивування судового рішення.
У справах щодо поділу майна подружжя слід застосовувати такий спосіб захисту, який приведе до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду.
Відповідно новий позов стосується саме стягнення спільних коштів набутих подружжям у шлюбі із відповідача, тому позивач діяв при зверненні до суду в спосіб, який був визначений судом апеляційної інстанції.
Оскільки в апеляційному суді не знайшли свого підтвердження обставини того, що відповідач ОСОБА_2 уклав договір дарування на користь своєї матері ОСОБА_4 , про що в постанові чітко визначено «Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , суд першої інстанції вважав, що оскільки між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 19.07.2019 року був укладений договір дарування грошових коштів, то ОСОБА_4 не є особою, яка набула дані кошти безпідставно, у зв`язку з чим, за висновками суду, позивачкою за первісним позовом обрано невірний спосіб захисту порушеного права, оскільки такий не покликаний забезпечити поновлення її порушеного права. Разом з тим, колегія суддів з такими висновками суду не погоджується та викладає свої висновки в мотивувальній частині постанови».
В цій частині суд надав правову оцінку рішенню суду першої інстанції, відповідно у позивача належним чином реалізовано право на отримання даних коштів із належного відповідача шляхом пред`явлення нового позову. А оскільки суд апеляційної інстанції змінив рішення в цій частині, відповідно вважати, що позивач повторно звернулася із таким самим позовом і до того ж самого відповідача не можна вважати.
Тому обставини відзиву в цій частині є спростованими саме висновками суду апеляційного.
ОСОБА_1 після розірвання шлюбу у листопаді 2019 року подала позов до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 із вимогами про визнання майна спільного майна подружжя. Строк позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя сплив у вересні 2022 року, коли розгляд справи перебував в Придніпровському районному суді міста Черкаси, остаточне рішення було ухвалено 12.06.2023 року, відповідно пред`явленим позовом перервано строк позовної давності, а також законодавчо встановлено, що на період воєнного стану перебіг позовної давності зупиняється на строк дії воєнного стану.
Отож, в даному випадку у позивача не пропущений строк позовної давності. Окрім того в позові позивач вказував про дані норми, а аж ніяк не робив посилання на поновлення строків в позові, з урахуванням норм матеріального права.
Заперечення щодо обставин по суті спору викладених у відзиві, то позивач вважає за потрібне зазначити наступне. В рішенні Придніпровського районного суду міста Черкаси сторона відповідача не спростувала джерело походження коштів, які були і є предметом спору. Ці кошти це заробітна плата одного із подружжя, яка є об`єктом поділу у відповідності до вимог статті 61 СК України, а саме об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата. Вказані кошти були саме заробітною платою відповідача, накопиченням сім`ї ОСОБА_8 , які ОСОБА_2 без відома позивача передав третій особі.
На дату подання позову до суду у 2019 року до вимог про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя застосовані були вимоги Постанови ПВСУ від 21.12.2007 року №11 «Про судову практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», а саме до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб.
Оскільки правомірність перерахування коштів ОСОБА_2 оспорено та спростовано висновками Черкаського апеляційного суду у постанові від 01.11.2023 року, відповідно відповідач діяв з порушенням вимог статті 65 СК України. Як і в тому позові, так і зараз позивач намагається стягнути із відповідача частину грошових коштів, які вибули з її володіння без її відома та згоди.
Жодних належних та допустимих доказів того, що позивач особисто отримала ці кошти немає. Однак сторона позивача при розгляді справи №711/9266/23 по суті надала суду відомості про те, що 28.11.2019 року ОСОБА_4 (яка була відповідачем в цій справі та хто фактично отримав спільні кошти подружжя) придбала об`єкт нерухомості за адресою АДРЕСА_2 за 405 470,00 грн. Про наявність такого коштовного придбання 13.12.2019 року було отримано довідку з РРПнНМ та реєстру права власності за №192982283, яка приєднана до матеріалів справи. Копію договору купівлі-продажу квартири було витребувано судом в порядку витребування доказів за клопотання сторони позивача. Вказані документи сторона позивача надає суду з метою оцінки доводів сторони відповідача про те, що ОСОБА_1 розпорядилася цими коштами отримавши їх від відповідача у серпні 2019 року, при цьому вказує у відзиві, що 10.08.2019 року ОСОБА_4 особисто зняла ці кошти.
Позов про розірвання шлюбу позивачем був поданий до Маньківського районного суду Черкаської області 23.08.2019 року, шлюб розірвано 19.09.2019 року.
В подальшому 27.08.2021 року ОСОБА_4 вказану квартиру за договором дарування посвідченого приватним нотаріусом Черкаського МНО передала (повернула) ОСОБА_2 .. На підтвердження даних обставин надає суду довідку з РРПнНМ та Реєстру права власності №356432071 від 29.11.2023 року.
Отож, хто саме і як цими коштами розпорядився вбачається із вищеописаного, відповідно позивач не отримала після фактичного припинення стосунків із відповідачем ніяких коштів, які були спільно накопичені за період роботи в Новій Зеландії, де сторони перебували із 2014 року по липень 2019 року включно.
Окрім того, звертає увагу, що у справі №711/9266/19 суд встановив походження спірних коштів, факт їх отримання третьою особою, а тому позивач здійснюючи їх поділ має право їх отримати з відповідача у законному порядку.
Вимоги про поділ грошових коштів, які перебували на банківських рахунках, відкритих на ім`я ОСОБА_2 , позивач керувався положеннями статей 355, 368, 369 ЦК України, статей 60, 65 СК України, які визначають порядок розпорядження майном, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, зокрема, грошовими коштами, а саме те, що чоловік та дружина розпоряджаються таким майном за взаємною згодою, наявність якої презюмується при укладенні правочинів одним з подружжя.
Також позивач вважає недопустимим доказом подання представником відповідача відомості про перетин кордону ОСОБА_1 у 2019 році, оскільки після розірвання шлюбу у серпні 2019 року кожен із подружжя міг здійснювати своє пересування незалежно один від одного.
Відповідно з проведеного аналізу відзиву та поданих доказів відповідач не спростував факт надання згоди позивача на вчинення грошового переказу на користь третьої особи в якості її згоди на розпорядження спільним майном подружжя, не доведено, що кошти були фактично отримані позивачем, натомість придбання нерухомості матір`ю відповідача через 3 місяці після повернення до України подружжя з Нової Зеландії, а потім дане майно було подаровано відповідачу вказує про реальне використання коштів подружжя ОСОБА_8 .
Особисто позивач ніякі кошти від відповідача чи його матері не отримувала і згоди на такі дії чоловіку не давала.
Тому з урахуванням позиції сторони позивача вважає, що позов є обґрунтованим та доведеними належними і допустимими доказами, а тому підлягає до задоволення.
Адвокатом Манзар Т.В. 16.02.2024 подано до суду заперечення на відповідь на відзив через систему «Електронний суд». Зазначає, що позивач ОСОБА_1 керуючись ст. 72 СК України, 27 листопада 2019 року звернулася до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, про визнання права власності та витребування майна безпідставно набутого шляхом стягнення.
Право звернення до суду з позовом позивач реалізувала 27.11.2019, саме з даного часу позивач, вважала, порушеними права останньої щодо визначення об`єктом спільної сумісної власності подружжя грошових коштів в розмірі 55 000 доларів США , які були набуті у шлюбі та визнання права власності на ? частину грошових коштів в розмірі 55 000 доларів США.
Отже , трирічний строк позовної давності в даній справі сплив 27.11.2022.
Посилання позивача на пункт 19 Перехідних положень Цивільного кодексу України, яким визначено, що у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про введення воєнного стану в Україні" від 24 лютого 2022 року № 2102-IX, перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану є помилковим.
Звертає увагу суду, що посилання позивача на те, що 28.11.2019 року ОСОБА_4 придбала об`єкт нерухомості за адресою АДРЕСА_2 за 405 470,00 грн. є необґрунтованим та не має значення для даної справи, адже предметом спору є поділ майна подружжя, ОСОБА_4 не являється стороною по справі та не перебувала у шлюбних відносинах ні з позивачем, ні з відповідачем. Придбання останньою квартири ніяким чином не впливає на предмет спору між сторонами, крім того дане питання було вирішено рішеннями судів по справі № 711/9266/19, де остання була співвідповідачем.
Посилання позивача на те, що 27.08.2021 року ОСОБА_4 вказану квартиру за договором дарування посвідченого приватним нотаріусом Черкаського МНО подарувала своєму сину ОСОБА_2 не свідчить, що дана квартира є спільною сумісною власністю, адже в силу ст.. 57 СК України є його особистою власністю і до того ж даний дарунок він отримав після розірвання шлюбу з позивачкою ОСОБА_1 .
Просить поновити пропущений процесуальний строк для подачі заперечення, повністю відмовити у задоволенні позовних вимог позивачу ОСОБА_1 , стягнути з позивача на користь відповідача понесені судові витрати за правничу допомогу в сумі 25 000 грн. та застосувати строк позовної давності до позовних вимог та відмовити у задоволенні позову.
Ухвалою суду від 10.04.2024 відмовлено представнику відповідача у закритті провадження у справі в частині позовних вимог щодо визнання об?єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 55 000 доларів США та щодо порядку поділу спільного майна подружжя виділити у власність ОСОБА_1 1/2 частку грошових коштів в сумі 55 000 доларів США, а саме 27 500 доларів США.
Ухвалою суду від 10.04.2024 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду справи по суті.
У судовому засіданні представник позивача адвокат Давигора С.А. підтримала позов у повному обсязі та просила його задоволити. Повідомила, що сторони з 2014 по 2019 рік працювали сезонними працівниками у Новій Зеландії. Там народилась їх дитина. Також між сторонами була домовленість про накопичення зароблених коштів. Зароблені кошти позивача витрачались на потреби сім`ї, а кошти, зароблені відповідачем, - накопичувались на рахунку. У липня 2019 року сторони приїхали до України. Однак, під час перебування закордоном та перебуваючи у шлюбі відповідач перевів кошти своїй матері, позивач дізналась про це у листопада 2019 року від подруги, яка знайшла квитанцію у автомобілі. У вересні 2019 року шлюб був розірвано. Повідомила, що позивач не була присутня при тому, як кошти були зняті з рахунку у банку.
Представник відповідача адвокат Манзар Т.В. заперечувала щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі. Пояснила, що під час праці у Новій Зеландії відповідач переказав кошти матері, про це знала позивач. Не заперечує, що кошти були зняті ОСОБА_4 та передані сторонам у справі. Кошти зберігались за адресою проживання ОСОБА_4 у кімнаті подружжя. У подальшому частина цих коштів були витрачені ОСОБА_9 на подорожі. Вважає, що оскільки позивач знала про переказ коштів, то нею пропущений строк звернення до суду.
Представник відповідача адвокат Нестрко І.О. за перечував щодо задоволення позову. Вважає, що позивач звернулась вдруге до суду з тотожними вимогами
Свідок ОСОБА_10 повідомила суду, що у 2019-2020 роках у приміщенні ПриватБанку зранку сплачувала кошти за комунальні послуги і побачила ОСОБА_11 , а буля каси побачила ОСОБА_12 та ОСОБА_13 та ОСОБА_14 . Потім з приміщення, де видають «великі» кошти вийшли ОСОБА_12 та ОСОБА_15 , яка клала у свою чорну сумку якийсь пакунок. Через декілька днів, приїхавши до ОСОБА_4 , дізналась про скандал і про те, що невістка забрала кошти, більше подробиць не знає. Чим зверталась ОСОБА_4 до поліції їй невідомо.
Свідок ОСОБА_11 повідомила, що знає відповідача близько 17 років. Зранку 9-10 серпня 2019 року була по своїм потребам у банку. Там зустріла ОСОБА_10 . У приміщенні банку була присутня ОСОБА_4 , яка сиділа на пуфіку, а ОСОБА_16 та ОСОБА_12 були коло кабінки каси. Потім ОСОБА_8 та їх дитина відійшли від кабінки, а ОСОБА_17 в той час поклала якийсь пакунок у сумку, що там було ій невідомо. На слідуючий день ОСОБА_4 повідомила, що кошти забрала ОСОБА_18 для своїх батьків, але ці кошти повинні були бути віддані за борги.
Суд, заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, дійшов до висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне.
Встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб від 21.06.2014 ОСОБА_2 та ОСОБА_19 уклали шлюб.
Під час шлюбу у сторін народився син ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Рішенням Маньківського районного суду Черкаської області від 19.09.2019 шлюб між сторонами був розірваний.
Відповідно до копії підтвердження працевлаштування ферми Сільвер ОСОБА_20 працевлаштований з 10.08.2016 та займає посаду обвалювальника м`яса.
Згідно листа Сільвер Ферм Фармс Лімітед від 01.11.2019 року ОСОБА_6 була сезонним працівником на Сільвер Ферм Фармс у м. Парора, працювала згідно трудового договору у відділі охолодження. Дата початку роботи 23.02.2017. Період працевлаштування Анни 23.02.2017-11.05.2017; 27.07.2017-16.12.2017.
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 01.10.2018 року схвалені робочі візи до Нової Зеландії. Дата початку віз 01.10.2018 року. Термін дії віз до 01.10.2019 року .
Також, як вбачається із копії закордонного паспорту ОСОБА_2 , починаючи з 01.07.2013 року йому відкрито візу до Нової Зеландії. Також, як вбачається із копії закордонного паспорту ОСОБА_1 , починаючи з 28.11.2014 року їй відкрито візу до Нової Зеландії.
Відповідно до ч.1 ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
За ч.1 ст.61 СК України, об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту, а за ч.2 цієї статті об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.
Таке ж положення містить і ч.3 ст.368 Цивільного кодексу України, згідно з якою майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст.63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до ч.1 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ч.2 ст.68 СК України).
Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбуватися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.
Згідно з ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 СК України).
За нормами ч.2 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Аналогічні положення містить і статті 370 ЦК України щодо виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Згідно із роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України.
Відповідно до положень ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.
За приписами ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
Зазначені вище норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
При цьому суд не бере до уваги посилання сторони відповідача на те, що кошти були акумульовані на рахунку відповідача, як наслідок виключно його праці, за відсутності щодо цього належних доказів.
Сторони, перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, можуть обирати спільно та за взаємною згодою режим розпорядження майном, яким серед іншого є і грошові кошти.
Судом під час розгляду справи не здобуто доказів на спростування статусу заявленого до розподілу майна як спільної сумісної власності. Представником відповідача доказів протилежного не доведено, позовних вимог про визнання цього майна особистою приватною власністю відповідачем не заявлялось.
Більш того, у постанові Черкаського апеляційного суду від 01.11.2023 (справа 711/9266/19) за скаргою адвоката Давигори С.А. на рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 12.06.2023 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, про визнання права власності та витребування майна безпідставно набутого шляхом стягнення та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя зазначається, що у справі відсутні докази щодо перерахування коштів ОСОБА_21 з метою укладення в майбутньому договору дарування. У даному випадку відбулось виключно розрахунково-касове обслуговування клієнтів та проведення зарахування коштів на відповідний рахунок фізичної особи.
Відповідно до ч. 1 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності.
Водночас, при зверненні до суду представник позивача, діючи в інтересах позивача, зазначає, що кошти вибули із володіння ОСОБА_1 без її згоди.
Так, докази в цивільному процесі повинні відповідати таким вимогам:
належність (містити інформацію щодо предмета доказування, де предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення) (стаття 77 ЦПК України);
допустимість (суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування) (стаття 78 ЦПК України);
достовірність (достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи) (стаття 79 ЦПК України);
достатність (достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання) (стаття 79 ЦПК України).
Докази в цивільному процесі характеризуються єдністю таких елементів: змісту доказів; процесуальної форми доказів; процесуального порядку одержання, дослідження і оцінки змісту; процесуальної форми доказів.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Відповідач, заперечуючи проти позову, як на докази своєї позиції вказував на свідків, які були присутні при отриманні коштів позивачем.
У цивільному процесі потреба в показаннях свідка виникає в трьох випадках: для встановлення фактів, які не можна документально закріпити; для з`ясування обставин, які були у свій час документально оформлені, але документи втрачені і відновити їх неможливо; для дослідження вірогідності засобів доказування.
Суд не вважає, що пояснення свідків з боку відповідача, як доказ у цивільному процесі, є достатніми у розумінні ст. 79 ЦПК України.
Свідки у судовому засіданні показали, що ОСОБА_1 у відділенні банку клала до сумки пакет, про вміст якого їм не було відомо. Окрім того, згідно наданого диску зі звукозаписом судового засідання у Черкаському апеляційному суді під час розгляду скарги адвоката Давигори С.А. на рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 12.06.2023 відповідач ОСОБА_4 категорично заперечувала факт наявності у неї коштів, які їй були перераховані ОСОБА_21 . Також відповідач вважає, що кошти були викрадені позивачем та витрачені на власний розсуд.
Так, аналізуючи матеріали справи, копію зустрічної позовної заяви ОСОБА_21 (справа 711/9266/19), пояснення свідків у сукупності та з огляду на пояснення представника позивача, суд зазначає, що посилання представників відповідача, як заперечення позову, не узгоджуються між собою, містять протиріччя, пояснення свідків щодо обставин отримання коштів сторонами та вибуття коштів з володіння є не прямими.
Також суд не приймає посилання представника відповідача про оплату позивачем спірними коштами подорожей та відпочинку, як недоведені.
Указані обставини свідчать про вибуття коштів із власності ОСОБА_1 .
Тому, оскільки за положеннями ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою, наявні підстави вважати, що цими грошовими коштами відповідач, будучи в шлюбі із позивачкою, розпорядився без її згоди. Протилежних на спростування цього факту суду не надано.
Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності суд зазначає.
Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Згідно з ч.2 ст.72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Посилання представника відповідача на необхідність обчислення строку позовної давності з 27.11.2019, момент звернення до суду з позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, про визнання права власності та витребування майна безпідставно набутого шляхом стягнення, не заслуговують на увагу.
При визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права.
Так, позивач звернулась до суду з позовом у 2019 році після розірвання шлюбу у листопаді 2019 року.
Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 12.06.2023 відмовлено у задоволенні позовів ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_4 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, про визнання права власності та витребування майна безпідставно набутого шляхом стягнення та зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя.

Постановою Черкаського апеляційного суду від 01.11.2023 (справа 711/9266/19) за скаргою адвоката Давигори С.А. на рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 12.06.2023 рішення суду змінено в частині вирішення позовних вимог ОСОБА_1 .

З позовом до Придніпровського районного суду міста Черкаси про поділ майна подружжя адвокат Давигора С.А. в інтересах ОСОБА_1 звернулась 30.11.2023.

Враховуючи указане та те, що позивачу до 2019 року не було відомо про вибуття майна, набутого у період шлюбу, підстави для застосування позовної давності відсутні.

На підставі викладеного та ст. 368 ЦК України, ч.ч.1,2,3 ст.61 СК України, ч.1 ст.69 СК України, ч.1 ст. 70 СК України, керуючись ст.263-265 ЦПК України, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 адвоката Давигори Світлани Анатоліївни до ОСОБА_2 визнання об`єктом спільної сумісної власності, поділ спільного майна подружжя та стягнення грошових коштів- задовольнити.

Визнати об?єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 55 000 (п`ятдесят п`ять тисяч )доларів США.

У порядку поділу спільного майна подружжя виділити у власність ОСОБА_1 1/2 частку грошових коштів в сумі 55 000 (п`ятдесят п`ять тисяч ) доларів США, а саме 27 500 (двадцять сім тисяч п`ятсот) доларів США.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 РНОКПП НОМЕР_1 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , грошові кошти в сумі 27 500 (двадцять сім тисяч п`ятсот) доларів США, в еквіваленті 1 093 686 (один мільйон дев`яносто три тисячі шістсот вісімдесят шість) грн. 00 коп.

Повний текст буде виготовлений через десять робочих днів 10.01.2025.

Рішення суду може бути оскаржене до Черкаського апеляційного суду, через Придніпровський районний суд м. Черкаси, шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення повного рішення суду.

Головуючий: Н. М. Кондрацька