ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2025 року

м. Київ

справа № 522/10782/17

провадження № 61-1454св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Лідовця Р. А., Луспеника Д. Д.,

учасники справи:

позивачка - ОСОБА_1 ,

відповідачі: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», ОСОБА_2 ,

третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелєва Алла Михайлівна,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник Главацький Юрій Анатолійович , на постанову Одеського апеляційного суду

від 29 листопада 2023 року у складі колегії суддів: Громіка Р. Д.,

Драгомерецького М. М., Дришлюка А. І.,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог

У червні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» (далі - ТОВ «Кей-Колект»),

ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелєва А. М., про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування записів про державну реєстрацію права власності на квартиру за ОСОБА_2 .

Позовну заяву обґрунтовано тим, що вона є майновим поручителем та іпотекодавцем за кредитним договором, укладеним між ОСОБА_4 та Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (далі - АКІБ «УкрСиббанк»). На забезпечення виконання ОСОБА_4 зобов`язань за кредитним договором вона передала в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1 , що належить їй на праві власності. У березні 2017 року вона дізналася, що її квартира на праві власності належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 08 грудня

2016 року, укладеного з ТОВ «Кей-Колект». Державну реєстрацію права власності проводила приватний нотаріус Кобелєва А. М. Позивачка вважала, що дії нотаріуса є незаконними, оскільки на спірні правовідносини поширюється дія Закону України від 03 червня 2014 року № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі -

Закон № 1304-VII). Вона не була повідомлена про заміну кредитора та не отримувала від нього досудової вимоги про виконання зобов`язання, що

є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування записів про реєстрацію права власності на спірну квартиру за відповідачем.

З урахуванням наведеного позивачка просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 08 грудня 2016 року, укладений між ТОВ «Кей-Колект» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Кобелєвою А. М.; скасувати всі записи про реєстрацію права власності на спірну квартиру за ОСОБА_2 .

Рух справи у судах

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 28 січня 2020 року у складі судді Шенцевої О. П. у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що укладення договору купівлі-продажу та подальша реєстрація права власності на іпотечне майно за

ОСОБА_2 відбулось з додержанням вимог законодавства. Звернення стягнення на спірне майно здійснено на підставі застереження, яке прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя, тому відчуження майна вважається таким, що здійснене за згодою власника, отже, положення Закону № 1304-VII до спірних правовідносин не застосовуються

Постановою Одеського апеляційного суду від 19 січня 2021 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 січня 2020 року змінено в частині підстав обґрунтування відмови у задоволенні позову. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновок суду першої інстанції про те, що до спірних правовідносин не застосовується Закон № 1304-VII

є помилковим, оскільки підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог.

Закон № 1304-VІІ ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження. Водночас суд апеляційної інстанції, маючи доступ до Єдиного державного реєстру права власності на нерухоме майно, витребував інформацію про наявність нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано за ОСОБА_1 за її ідентифікаційним кодом. Відповідно до витребуваної інформації з Єдиного державного реєстру права власності на нерухоме майно ОСОБА_1 , крім спірної квартири, належить також 52/100 частини будинку АДРЕСА_2 . Тому, враховуючи наявність у позивачки зареєстрованого на праві власності іншого нерухомого житлового майна, апеляційний суд дійшов висновку, що положення Закону № 1304-VII на спірні правовідносини не поширюються.

Верховний Суд постановою від 16 лютого 2022 року задовольнив частково касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діяв адвокат Колесніченко Б. В. Постанову Одеського апеляційного суду від 19 січня 2021 року скасував, справу направив на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Верховний Суд вказав, що апеляційний суд дійшов правильного висновку, що до спірних правовідносин застосовуються норми Закону 1304-VII, проте з матеріалів справи відомо, що про витребування доказів з власної ініціативи суд апеляційної інстанції сторін не повідомив, а в день прийняття оскаржуваної постанови, сторони в судове засідання не з`явилися. Отже, суд апеляційної інстанції, витребовуючи

з власної ініціативи довідку з Єдиного державного реєстру права власності на нерухоме майно щодо нерухомого майна ОСОБА_1 , не врахував думки учасників справи щодо залучення зазначеного доказу до матеріалів справи та не надав можливості позивачці спростувати зазначену інформацію. Водночас ОСОБА_1 у касаційній скарзі посилалася на те, що рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 20 червня 2016 року у справі № 523/13827/13-ц скасовано свідоцтво про право власності ОСОБА_1 на 52/100 частини будинку, що розташований на АДРЕСА_2 .

Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою

у статті 129 Конституції України.

З урахуванням наведеного Верховний Суд дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції під час розгляду справи не вжив усіх необхідних заходів для виконання завдання цивільного судочинства, визначеного у статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Витребувавши з власної ініціативи докази, суд не заслухав думки учасників справи щодо можливості залучення зазначеного доказу до матеріалів справи та не надав можливості позивачці спростувати отриману інформацію, а отже, не дослідив докази

з урахуванням думки сторін, що є підставою для скасування оскаржуваної постанови з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Короткий зміст оскаржуваного рішення суду апеляційної інстанції

Постановою Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 січня 2020 року скасовано та постановлено нове рішення про задоволення позову ОСОБА_1 . Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 08 грудня 2016 року, укладений між ТОВ «Кей-Колект» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А. М. Скасовано записи про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 .

Апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та приймаючи нове рішення про задоволення позову, зазначив, що висновок районного суду про те, що до спірних правовідносин не застосовується Закон № 1304-VII, не відповідає законодавству.

Також під час повторного розгляду справи у суді апеляційної інстанції було заслухано думку учасників справи щодо необхідності витребування інформації

з Єдиного державного реєстру права власності на нерухоме майно, тому така інформація була витребувана. Відповідно до цієї інформації ОСОБА_1 , крім квартири АДРЕСА_1 , належить також 52/100 частини будинку АДРЕСА_2 . Проте рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 20 червня 2016 року у справі № 523/13827/13-ц скасовано свідоцтво про право власності ОСОБА_1 на 52/100 частини будинку, що розташований на АДРЕСА_2 . Вказане судове рішення було предметом перегляду у суді апеляційної та касаційної інстанцій і в цій частині залишено без змін. Таким чином, фактично у позивачки ОСОБА_1 немає іншого житлового приміщення, оскільки свідоцтво на право власності на 52/100 частини будинку, що розташований на АДРЕСА_2 , скасовано на підставі рішення суду. Запис щодо права власності на 52/100 частин цього будинку виключений з реєстру (докази надані до суду апеляційної інстанції).

Отже, за висновком апеляційного суду, Закон № 1304-VІІ підлягає застосуванню до спірних правовідносин, а тому ТОВ «Кей-Колект» не мало право реалізовувати квартиру АДРЕСА_1 , відповідно, підлягає визнанню недійсним договір купівлі-продажу від 08 грудня 2016 року, укладений між ТОВ «Кей-Колект» та ОСОБА_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А. М.

Щодо позовних вимог про скасування запису про право власності, то апеляційний урахував, що з 16 січня 2020 року і на час вирішення спору матеріально-правове регулювання реєстраційних відносин істотно змінилося. Зокрема, необхідно звернути увагу на те, що належним способом захисту порушеного права у цьому аспекті є не скасування записів, а скасування рішення про державну реєстрацію права власності на спірне майно. Водночас позовна заява подана позивачкою

у 2017 році, коли ефективним і належним захистом права були саме скасування запису про право власності.

На цій підставі апеляційний суд дійшов висновку, що для захисту прав і свобод Карачинської О. А., яка на момент подання позовної заяви діяла в межах та на підставі закону, обираючи належний спосіб захисту, застосовуючи принцип верховенства права та процесуальної економії (тобто пришвидшення розгляду справи (вирішення спору)), з метою недопущення тривалого порушення прав ОСОБА_1 , позовна вимога про скасування запису про право власності підлягає задоволенню.

Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи

ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Главацький Ю. А., у січні 2024 року засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Одеського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить оскаржуване судове рішення скасувати та залишити в силі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 січня 2020 року. Касаційна скарга містить також клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Київського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року.

Як підставу касаційного оскарження заявниця зазначає неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права, зокрема без урахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а та від 09 грудня 2019 року у справі № 464/8589/15-ц (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також заявниця, посилаючись на обставини у справах № 1527/10718/12, № 815/1301/14, № 523/13827/13-ц за участю позивачки зазначає, що до спірних правовідносин не застосовується Закон № 1304-VІІ; ОСОБА_1 була власником частини житлового будинку на АДРЕСА_3 до здійснення реконструкції, що у подальшому дало їй право на здійснення такої реконструкції, у свою чергу скасування за рішенням суду свідоцтва про право власності на 52/100 частини будинку не позбавило ОСОБА_1 права власності на частину будинку, яка перебувала у неї

у власності задовго до здійснення реконструкції.

У квітні 2024 року до Верховного Суду через систему «Електронний суд» від ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ватренко Н. Б., надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , в якому позивачка, посилаючись на необґрунтованість касаційної скарги, просить залишити її без задоволення,

а постанову апеляційного суду - без змін, оскільки вона є законною.

У квітні 2024 року до Верховного Суду від ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Главацький Ю. А., надійшла відповідь на відзив ОСОБА_2 , в якій відповідачка не погоджується із викладеними у відзиві твердженнями та просить скасувати постанову Одеського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року та залишити в силі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 28 січня

2020 року, а також клопотання про зупинення виконання постанови Одеського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року до завершення перегляду справи

в касаційному порядку.

У квітні 2024 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ватренко Н. Б., надійшли додаткові пояснення у справі, в яких позивачка просить відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення виконання постанови Київського апеляційного суду від 07 листопада 2023 року.

У липні 2024 року до Верховного Суду надійшло повторне клопотання представника ОСОБА_2 - Главацького Ю. А. про зупинення виконання постанови Одеського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року.

У липні 2024 року до Верховного Суду від ОСОБА_1 , в інтересах якої діє адвокат Ватренко Н. Б., надійшли додаткові пояснення у справі, в яких позивачка просить відмовити у задоволенні повторного клопотання ОСОБА_2 про зупинення виконання постанови Одеського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року.

Рух справи у суді касаційної інстанції

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду касаційна скарга Манжос І. Я. передана на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю., судді, які входять до складу колегії: Лідовець Р. А., Луспеник Д. Д.

Ухвалою Верховного Суду від 08 лютого 2024 року касаційну скаргу залишено без руху, надано строк для усунення недоліків, зокрема для сплати судового збору.

Ухвалою Верховного Суду від 14 березня 2024 року (після усунення недоліків касаційної скарги) відкрито касаційне провадження у справі (з підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України), витребувано матеріали справи № 522/10782/17 із Приморського районного суду м. Одеси та встановлено учасникам справи строк для подачі відзиву на касаційну скаргу.

У квітні 2024 року до Верховного Суду надійшли матеріали справи № 522/10782/17.

Ухвалою Верховного Суду від 22 квітня 2024 року відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Главацький Ю. А., про зупинення виконання постанови Одеського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року.

Ухвалою Верховного Суду від 08 липня 2024 року відмовлено у задоволенні повторного клопотання ОСОБА_2 , в інтересах якої діє адвокат Главацький Ю. А., про зупинення виконання постанови Одеського апеляційного суду

від 29 листопада 2023 року.

Позиція Верховного Суду

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана постанова - без змін, оскільки її ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Фактичні обставини справи, встановлені судами

02 жовтня 2006 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого позичальнику видано кредит у розмірі 10 000,00 дол. США на строк

з 02 жовтня 2006 року до 02 жовтня 2016 року. Згідно з пунктом 2.1 зазначеного договору на забезпечення виконання зобов`язання приймається застава нерухомості - однокімнатної квартири за адресою: АДРЕСА_4 , та порука фізичної особи ОСОБА_1 .

Додатковою угодою від 27 лютого 2009 року № 1 до договору про надання споживчого кредиту від 02 жовтня 2006 року № 0 внесені зміни

в частині схеми погашення кредиту.

02 жовтня 2006 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Главацьким В. А., реєстровий № 2507, відповідно до пункту 1.4 якого в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 35,8 кв. м, житловою площею 15,1 кв. м. Квартира передана

в іпотеку на забезпечення виконання зобов`язання за договором про надання споживчого кредиту від 02 жовтня 2006 року № 0, укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 . Право власності позивачки на предмет іпотеки, відповідно до пункту 1.5 договору іпотеки, підтверджувався договором купівлі-продажу від 24 листопада 2003 року, посвідченим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левченко Н. А. за реєстровим № 8777. Відповідно до пунктів 4.1-5.2 договору іпотеки сторони дійшли згоди, що задоволення вимог іпотекодержателя може здійснюватися на підставі застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке міститься у тексті самого договору іпотеки. Таке задоволення вимог іпотекодержателя за домовленістю сторін повинно відбуватися відповідно до статті 36 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 Закону України «Про іпотеку», та спрямувати виручену суму на погашення заборгованості за основним зобов`язанням.

03 квітня 2009 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_1 укладений договір про зміну іпотечного договору від 02 жовтня 2006 року з урахуванням зміни умов основного зобов`язання - договору про надання споживчого кредиту № 0 відповідно до додаткового договору від 27 лютого 2009 року.

03 серпня 2007 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ОСОБА_4 укладений договір про надання споживчого кредиту № 0, відповідно до умов якого позичальнику виданий кредит у розмірі 50 000,00 дол. США на строк до

03 серпня 2012 року. Згідно з розділом 2 зазначеного договору на забезпечення виконання зобов`язання приймається застава нерухомості - однокімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_4 , та порука фізичної особи - ОСОБА_1 .

Додатковою угодою від 27 лютого 2009 року № 1 до договору про надання споживчого кредиту від 03 серпня 2007 року № 0 внесені зміни

в частині схеми погашення кредиту та строку виконання зобов`язання, який встановлений до 03 серпня 2022 року.

11 червня 2012 року відбулася заміна первісного кредитора ПАТ «УкрСиббанк» на ТОВ «Кей-Колект» шляхом укладення договору про відступлення права вимоги за договорами про надання споживчого кредиту від 02 жовтня 2006 року № 0 та від 03 серпня 2007 року № 0, а також укладенням договору факторингу від 11 червня 2012 року № 4 за договорами іпотеки

від 02 жовтня 2006 року та від 03 серпня 2007 року.

01 листопада 2016 року ОСОБА_1 отримала повідомлення від ТОВ «Кей-Колект» про існування заборгованості станом на 01 серпня 2016 року за договором про надання споживчого кредиту від 02 жовтня 2006 року № 0 у загальному розмірі 8 500,31 дол. США та за кредитним договором від 03 серпня 2007 року № 0, яка станом на 01 серпня

2016 року становила 43 903,25 дол. США.

Зокрема, ТОВ «Кей-Колект» повідомило про свій намір звернути стягнення на предмет іпотеки самостійно, обравши один із способів звернення стягнення передбачених іпотечним договором: або шляхом набуття права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов`язання у порядку статті 37 Закону України «Про іпотеку», або шляхом продажу від свого імені предмета іпотеки на підставі статті 38 Закону України «Про іпотеку».

08 грудня 2016 року приватний нотаріус Кобелєва А. М. посвідчила договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності ОСОБА_1 , між ТОВ «Кей-Колект» (продавець та правонаступник іпотекодержателя) та ОСОБА_2 (покупець), зареєструвавши право власності на квартиру за ОСОБА_2 .

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 травня 2018 року

у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного територіального управління юстиції в Одеській області, приватного нотаріуса Кобелєвої А. М., треті особи: ОСОБА_2 , ТОВ «Кей-Колект», про визнання протиправним рішення про реєстрацію права власності у задоволенні позову відмовлено.

Зазначеним судовим рішенням встановлено, що на підтвердження спливу

30-денного строку від моменту отримання повідомлення ТОВ «Кей-Колект» надало приватному нотаріусу Кобелєвій А. М. два рекомендовані повідомлення про вручення вимоги: ОСОБА_4 - 02 листопада 2016 року та

ОСОБА_1 - 01 листопада 2016 року. У поштовому повідомленні позначка у графі «за довіреністю» відсутня, зазначене прізвище « ОСОБА_1 ». Тому твердження представника ОСОБА_1 про отримання повідомлення іпотекодержателя не позивачем, а іншою особою адміністративний суд вважав таким, що не підтверджене доказами. Також адміністративний суд зазначив, що оскільки договір купівлі-продажу з ОСОБА_2 посвідчений приватним нотаріусом Кобелєвою А. М. 08 грудня 2016 року, то є очевидним, що з часу отримання іпотекодавцем ( ОСОБА_1 ) та боржником ( ОСОБА_4 ) повідомлень про намір звернути стягнення на предмет іпотеки сплинув 30-денний строк. Останнім днем цього строку є 02 грудня 2016 року.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 травня 2018 року - без змін.

Під час повторного розгляду справи у суді апеляційної інстанції заслухано думку учасників справи щодо необхідності витребування інформації з Єдиного державного реєстру права власності на нерухоме майно, тому така інформація була витребована.

Відповідно до цієї інформації ОСОБА_1 , крім квартири АДРЕСА_1 , належить також 52/100 частини будинку АДРЕСА_2 .

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 20 червня 2016 року у справі № 523/13827/13-ц скасовано свідоцтво про право власності ОСОБА_1 на 52/100 частини будинку, що розташований на АДРЕСА_2 .

Вказане судове рішення було предметом перегляду у суді апеляційної та касаційної інстанції і в цій час залишено без змін.

Таким чином, фактично у позивача ОСОБА_1 немає іншого житлового приміщення, оскільки свідоцтво на право власності на 52/100 частини будинку, що розташований на АДРЕСА_2 , скасовано на підставі рішення суду.

Запис щодо права власності на 52/100 частин цього будинку виключений з реєстру (докази надані до суду апеляційної інстанції).

Правове регулювання та мотиви, з яких виходить Верховний Суд

Відповідно до Закону № 1304-VII, який набрав чинності 07 червня 2014 року протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку (пункт 1).

Зазначений закон встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться.

Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження.

Мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрати кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє його примусово стягувати (відчужувати без згоди власника).

Велика Палата Верхового Суду у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19) виклала правовий висновок про те, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до Закону України «Про іпотеку», отже, зазначений договір є одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки незалежно від наявності згоди іпотекодавця. Звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі) є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог, а тому такий спосіб стягнення підпадає під дію Закону № 1304-VII.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18-ц (провадження

№ 14-45цс20).

З урахуванням наведеного апеляційний суд дійшов правильного висновку, що до спірних правовідносин застосовуються норми Закону № 1304-VII.

Доводи касаційної скарги про те, що до спірних правовідносин не застосовуються норми Закону № 1304-VII, не знайшли свого підтвердження та по суті зводяться до незгоди із прийнятою раніше постановою Верховного Суду від 16 лютого 2022 року у цій справі (яка набрала законної сили, є остаточною і оскарженню не підлягає).

Апеляційний суд дійшов висновку, що у позивачки, крім квартири АДРЕСА_1 , не було іншого житлового приміщення, оскільки свідоцтво на право власності на 52/100 частини будинку, що розташований на

АДРЕСА_2 , скасовано на підставі рішення суду, що було предметом перегляду вищих судових інстанцій, та набрало законної сили. Доводи касаційної скарги про те, що ОСОБА_1 була власником іншої нерухомості на момент звернення стягнення спірного предмета іпотеки зводяться до переоцінки доказів у справі, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.

Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно оцінки доказів і встановлених на їх підставі обставин, та спрямовані на доведення необхідності переоцінки цих доказів саме в тому контексті, який, на думку заявниці, підтверджує її позицію.

Посилання заявниці на загальні висновки у постановах Верховного Суду щодо застосування норм права не підтверджують доводів касаційної скарги про те, що апеляційний суд неправильно застосував норми матеріального права чи порушив норми процесуального права при постановленні оскаржуваного рішення, оскільки фактичні обставини у наведених як приклад справах відрізняються від тих, що установлені судом у розглядуваній справі.

На предмет подібності належить оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими (пункт 39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19).

Так, в адміністративній справі № 802/1340/18-а Велика Палата Верховного Суду погодилася з висновком судів першої та апеляційної інстанцій, що спірна квартира у м. Вінниці, яка має загальну площу 47,40 кв. м, та яка використовується як місце постійного проживання позивачем, не може бути примусово стягнута (шляхом перереєстрації права власності на нерухоме майно) на підставі дії Закону

№ 1304-VII, у тому числі шляхом реєстрації права власності за ПАТ «КБ «Приватбанк» як забезпечення виконання позивачем умов кредитного договору від 20 травня 2008 року № VIV7GA, укладеного в іноземній валюті. Суд касаційної інстанції при цьому вказав, що 07 червня 2014 року набрав чинності Закон № 1304-VII, підпуктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Згідно з пунктом 23 статті 1 Закону України 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (у редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору та Договору іпотеки) споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Пунктом 4 Закону № 1304-VII передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV) звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки (частина друга статті 36 Закону № 898-IV). Отже, Закон № 898-IV прямо вказує, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, є одним із шляхів звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону № 1304-VII право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому способі) не залежало від наявності згоди іпотекодавця, а залежало від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору. Водночас Закон № 1304-VII ввів тимчасовий мораторій на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодателя без згоди останнього на таке відчуження.

У справі № 464/8589/15-ц Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду виснував, що недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Тлумачення статті 38 Закону України «Про іпотеку» свідчить, що звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), який передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві не може вважатися примусовим стягненням (відчуженням без згоди власника). Оскільки таке право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки виникло на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідного застереження в іпотечному договорі), згоду на яке надано іпотекодавцем шляхом підписання відповідного договору. В межах наведеної справи Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду вказав, що касаційні скарги необхідно задовольнити частково: оскаржену постанову апеляційного суду скасувати у частині відмови

в розподілі судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції та ухвалити у цій частині нове рішення про задоволення заяви про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції; оскаржену постанову апеляційного суду в іншій частині та рішення суду першої інстанції змінити, виклавши їх мотивувальні частини у редакції цієї постанови.

Отже, немає підстав вважати, що апеляційний суд прийняв рішення всупереч наведеним постановам Верховного Суду.

Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявниці та їх відображення у судовому рішенні, питання вичерпності висновків суду, Верховний Суд виходить з того, що у справі, що розглядається, сторонам було надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків апеляційного суду.

Незгода заявниці із судовим рішенням, висновками щодо встановлених обставин та оцінкою доказів не є підставою для скасування оскаржуваної постанови апеляційного суду.

Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги спростовуються матеріалами справи, змістом оскаржуваного судового рішення, зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду, переоцінки доказів у справі, що в силу приписів статті 400 ЦПК України знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, чи ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявницею норм матеріального та процесуального права і незгоді з ухваленим судовим рішенням про задоволення позову.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.

ЄСПЛ зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (§ 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України», заява № 63566/00). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Верховний Суд, застосувавши правило частини третьої статті 401 ЦПК України, вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а постанову апеляційного суду - без змін.

Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, то підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргуОСОБА_2 , в інтересах якої діє представник Главацький Юрій Анатолійович , залишити без задоволення.

Постанову Одеського апеляційного суду від 29 листопада 2023 року залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:І. Ю. Гулейков

Р. А. Лідовець

Д. Д. Луспеник