ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/448/25 Справа № 203/3618/23 Суддя у 1-й інстанції - Колесніченко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Максюта Ж. І.
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2025 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді - Максюти Ж.І.

суддів - Космачевської Т.В., Халаджи О.В.

за участю секретаря - Піменової М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргоюпредставника ОСОБА_1 адвоката Чебикіна Сергія Віталійовича на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2024 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа на стороні відповідача ОСОБА_4 , про визнання правочину недійсним, -

В С Т А Н О В И Л А:

У червні 2023 року потерпіла ОСОБА_2 на правах кредитора у деліктному зобов`язанні на загальну суму 610 554,10 грн. пред`явила зазначений позов на предмет їх захисту від злісного відчуження спільного сумісного майна свого боржника ОСОБА_4 без виділу її частки відповідачем ОСОБА_1 , який доводиться їй чоловіком, на користь його матері співвідповідачу ОСОБА_5 з видачею останньою цього майна, як набувачем за безвідплатним правочином, з підстав оспорювання дійсності їх спільних недобросовісних дій, вчинених 06 липня 2017 року "про людське око" лише для виду переходу частки у праві спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_1 на квартиру АДРЕСА_1 фіктивно на шкоду кредитору з метою уникнення на майбутнє звернення на неї стягнення.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилалася на непоправну шкоду від загибелі її малолітньої донечки, заподіяних тяжким злочином, за вчинення якого за ч. 2 ст. 286 КК України засуджена ОСОБА_4 вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2014 року, зміненим вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2015 року, що звернутий до примусового виконання 22 жовтня 2014 року видачею у кримінальній справі № 175/1359/14 виконавчого листа на стягнення з ОСОБА_4 відшкодування потерпілій ОСОБА_2 10 554,10 грн. матеріальної шкоди та 600 000,00 грн. моральної шкоди, на підставі чого ще 03 листопада 2014 року державним виконавцем ВДВС Дніпропетровського РУЮ відкрите виконавче провадження № 45291734, в подальшому з 28 липня 2016 року виконавче провадження № 51800385 та з 07 серпня 2020 року виконавче провадження № 62767383 перебуває на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжі О.В., але добровільно стягнуту суму відшкодування божник сплачувати не бажає, будь-як залагодити свою вину не намагалася і усіляко цинічно ухиляється від примусового виконання, у зв`язку з чим за весь період стягнуто близько 44000 грн., а залишок боргу склав 565 000 грн. Саме приватним виконавцем і виявлено 13 грудня 2022 року з інформації з Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо нерухомого майна обставини безоплатного відчуження ОСОБА_1 вказаної квартири ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто в період шлюбу з ОСОБА_4 , тоді як ця квартира є спільною сумісною власністю і боржник має в ній частку, щонайменше, , на яку можна звернути стягнення на користь позивачки в рахунок наявної заборгованості за вироком суду з огляду на те, що іншого майна, якого б було достатньо для повного виконання за виконавчим листом у боржниці немає, тому позивач просила суд визнати недійсним договір дарування квартири від 06 липня 2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В. 06 липня 2017 року за реєстровим № 1912/НМЕ 324618.

Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2024 року позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа на стороні відповідача ОСОБА_4 , про визнання правочину недійсним задоволено.

Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1 , укладений 06 липня 2017 року між ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) та ОСОБА_3 (РНОКПП НОМЕР_2 ), посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В. 06 липня 2017 року зареєстрований за реєстровим номером № 1912 (на нотаріальному бланку НМЕ 324618).

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 адвокат Чебикін С.В. посилається на те, що не доведено обставини, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими, не відповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального та процесуального права, тому просить рішення суду скасувати та в задоволенні позовних вимог відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги звертає увагу на те, що відповідач - ОСОБА_1 не є боржником по відношенню до позивачки, оскільки за умовами шлюбного договору від 24 вересня 2014 року квартира АДРЕСА_1 належала йому на праві особистої приватної власності, а тому на час укладання Договору дарування цієї квартири шлюбний договір був чинний, ніяких обтяжень за квартирою за реєстровано не було, а тому він мав повне право розпорядитися своєю власністю на власний розсуд.

Крім того, ОСОБА_1 не є боржником по відношенню до позивачки, оскільки не є учасником будь якого виконавчого провадження, в якому позивачка є стягувачем.

Відсутність реєстрації обдарованої ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_1 не може слугувати доказом відсутності спрямованості на реальне настання правових наслідків, які обумовлені договором дарування від 06.07.2017 року, крім того суд першої інстанції помилково не застосував до спірних правовідносин позовну давність.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість заочного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до вимог частин першої, другої, третьої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додаткового поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.

Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржене рішення суду першої інстанції відповідає.

Судом встановлено, що, не чекаючи ухвалення небажаного для себе судового рішення за нового розгляду цивільної справи № 175/1274/15-ц за пред`явленим у квітні 2015 року позовом ОСОБА_2 , направленої до суду першої інстанції за постановою Верховного Суду України від 01 лютого 2017 року про скасування рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 лютого 2016 року про відмову в позові, що набрало законної сили 13 червня 2016 року за ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області, та було остаточним за ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 липня 2016 року, відповідач ОСОБА_1 06 липня 2017 року "про людське око" уклав зі своєю матір`ю, співвідповідачем ОСОБА_3 , договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В. з вчиненням запису в реєстрі за № 1912 (т.1 а.с.51, т. 3 а.с. 176), лише для створення видимості переходу, нібито, права особистої приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 фіктивно, а в дійсності з метою уникнення на майбутнє звернення стягнення на частку у праві на неї на шкоду кредитору його дружини ОСОБА_4 .

Так, з витребуваних у приватного нотаріуса доказів слідує, що для дотримання формальностей із запевненнями обдаровуваної про відсутність прав третіх осіб на об`єкт дару ОСОБА_1 посвідчив у приватного нотаріуса Кухтіної В. В. 06 липня 2017 року також заяву (т.1 а.с.52) про належність спірної квартири йому на праві особистої приватної власності за умовами укладеного з третьою особою ОСОБА_4 шлюбного договору, посвідченого 24 вересня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Царекіним М.М. з вчиненням запису в реєстрі за № 1522.

Раніше, вироком Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2015 року (т.3 а.с.50-56) переглянуто звільнення засудженої ОСОБА_4 від основного та додаткового покарання з відмовою у застосуванні п. «є» ст.1, ст. 14 Закону України «Про амністію у 2014 році», залишивши без змін вирок Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2014 року у кримінальній справі № 175/1359/14-к в частині засудження ОСОБА_4 за вчинення тяжкого злочину до покарання за ч. 2 ст. 286 КК України з позбавленням волі строком на чотири роки і додатково з позбавленням на два роки права керувати транспортними засобами із задоволенням цивільного позову потерпілої ОСОБА_2 , на користь якої з винної ОСОБА_4 стягнуто відшкодування заподіяних злочином 10554,10 грн. матеріальної шкоди і 600 000,00 грн. моральної шкоди (т.3 а.с.46-49).

ОСОБА_4 визнана винною у заподіянні керуванням легковим автомобілем «Деу Ланос», д/н НОМЕР_3 , з порушенням п. 18.4 Правил дорожнього руху смерті малолітнього пішохода ОСОБА_6 від наїзду на неї на нерегульованому пішохідному переході 08 листопада 2013 року, що доказуванню згідно ч. 6 ст. 82 ЦПК України не підлягає, і на підставі чого у боржника ОСОБА_4 виникло деліктне зобов`язання відшкодувати потерпілій матері загиблої, ОСОБА_2 , майнову і моральну шкоду згідно ст.ст. 1166-1167, 1201 ЦК України, добровільно виконане частково 15 квітня 2014 року на суму 10 000 гривень.

У цьому кримінальному провадженні вживалися заходи забезпечення цивільного позову за ціною 1 020 554,10 грн. згідно ст. 175 КПК України з негайним виконанням за ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 16 травня 2014 року накладення арешту на все майно ОСОБА_4 , яка була присутня під час оголошення цієї ухвали, тобто була обізнана з накладенням арешту на майно і наступним вироком про присуджене потерпілій відшкодування, маючи можливість передбачити негативні наслідки для себе у випадку, якщо вирок буде виконуватися за рахунок її нерухомого майна, що встановлено у постанові Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2018 року в результаті апеляційного перегляду цивільної справи № 175/1274/15-ц і доказуванню за ч. 4 ст. 82 ЦПК України не підлягає.

Тобто, з долученого до справи в копії шлюбного договору за умовами преамбули та пунктів 1.1, 2.5 видно, як ОСОБА_1 , перебуваючи з ОСОБА_4 за актовим записом № 483 у зареєстрованому шлюбі з 13 серпня 1993 року, про що Красногвардійським відділом ЗАГС м. Дніпропетровська видане свідоцтво серії НОМЕР_4 , вже після публічних обтяжень їх сумісного майна накладеним арештом та постановлення вироку з присудженим стягненням і до завершення апеляційного перегляду цього вироку уклав з нею договір (т.2 а.с.209) на умовах визнання нажитого подружжям за час шлюбу майна, яке підлягає державній реєстрації, особистою приватною власністю того подружжя, на чиє ім`я зареєстроване таке майно рухоме чи нерухоме, тоді як зобов`язання за кредитними договорами, договорами іпотеки, договором позики та позички має виконувати той з подружжя, хто уклав і підписував такий договір, без спільної відповідальності подружжя за їх порушення, що визнано в постанові апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2018 року умисними діями обох подружжя з фіктивним відчуженням належного боржнику ОСОБА_4 на праві власності нерухомого майна, спрямованим на ухилення від виконання вироку суду, які доказуванню за ч. 4 ст. 82 ЦПК України так само не підлягають.

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2018 року скасоване повністю ухвалене за нового розгляду цивільної справи № 175/1274/15-ц рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 грудня 2017 року за апеляційною скаргою ОСОБА_2 з ухваленням нового рішення про задоволення її позову до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 , ОСОБА_7 про визнання правочинів недійсними, скасування державної реєстрації та повернення майна у власність, де третіми особами без самостійних вимог реєстраційна служба Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Царейкін М.М., яким:

- визнано недійсним шлюбний договір подружжя від 24 вересня 2014 року, укладений ОСОБА_4 з ОСОБА_1 , зареєстрований в реєстрі за № 1532, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Царейкіним М.М.;

- визнано недійсним договір дарування частки житлового будинку (по АДРЕСА_2 ) від 02 жовтня 2014 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 , зареєстрований в реєстрі за № 1558, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Царейкіним М.М.;;

- визнано недійсним договір дарування земельної ділянки від 02 жовтня 2014 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 (по АДРЕСА_2 ), зареєстрований в реєстрі за № 1559, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Царейкіним М.М.;

- визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки від 02 жовтня 2014 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_7 , зареєстрований в реєстрі за № 1560, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО Царейкіним М.М.;

- скасовано державну реєстрацію речових прав ОСОБА_1 на 1/3 частину домоволодіння по АДРЕСА_2 , скасовано державну реєстрацію речових прав ОСОБА_7 на земельну ділянку площею 0,3256 га по АДРЕСА_2 .

Судом також встановлено, що 07 серпня 2020 року за постановою приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Ванжі О. В. (т.2 а.с.11) відкрито виконавче провадження за прийнятим до виконання стягненням 581 576,48 грн. заборгованості з присудженого за вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2014 року, звернутого в частині цивільного позову до примусового виконання 22 жовтня 2014 року видачею виконавчого листа № 175/1359/14-к на стягнення з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 10554,10 грн. відшкодування матеріальної шкоди і 600 000,00 грн. відшкодування моральної шкоди (т.2 а.с.9), строк пред`явлення якого до виконання вчасно переривався 03 листопада 2014 року і 21 лютого 2018 року.

Приватним виконавцем у виконавчому провадженні № 62767383 (т.2 а.с.6-195) звернуто стягнення на пенсію боржника ОСОБА_8 , з якої позивачка з листопада 2020 року отримує близько 450 грн. щомісяця, оскільки іншого майна, за рахунок якого можливо було б провести стягнення за виконавчим листом у боржника не виявлено. Вжитими заходами відшукані і виділені належні боржнику частина земельної ділянки на АДРЕСА_2 вартістю 85900 гривень та частина будинку площею 56,2 кв.м. на АДРЕСА_2 вартістю 252000 гривень, оцінені з метою звернення на них стягнення суб`єктом оціночної діяльності ФОП ОСОБА_9 у висновках від 21 лютого 2024 року (т.3 а.с.5, 6), але наразі не реалізовані з прилюдних (електронних) торгів, які двічі не відбулись з уцінкою цього майна. Тим самим, заслуговує на увагу сума вимог кредитора (стягувача) за виконавчим листом, що значно перевищує вартість відшуканого у боржника наявного майна, якого явно не достатньо для повного задоволення кредитором всіх своїх вимог за відсутності інших джерел погашення, внаслідок чого вибуття будь-якого майна від боржника чи інше його відчуження позбавлятиме кредитора можливості отримати присудженого задоволення своїх вимог.

При цьому судом встановлено, що не раніше 13 грудня 2022 року у виконавчому провадженні приватний виконавець отримав з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів (т.2 а.с.171-175, 176-179) інформацію про те, що ОСОБА_1 за час шлюбу з ОСОБА_4 , серед іншого, набув на праві власності квартиру в будинку на АДРЕСА_3 (колишня АДРЕСА_4 ), куплену 13 вересня 2005 року на умовах договору, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Куліш В. І. з вчиненням запису в реєстрі під № 2715, за рахунок іпотечного кредитування у ВАТ КБ «Надра», у зв`язку з чим у той же день 13 вересня 2005 року накладена заборона відчуження цієї квартири, переданої в іпотеку за договором, посвідченим тим же нотаріусом із записом в реєстрі № 2720.

15 лютого 2007 року внаслідок рефінансування кредитних зобов`язань на підставі заяви ВТ КБ «Надра» вилучене обтяження зазначеної квартири, переданої ОСОБА_1 того ж дня у наступну іпотеку АКІБ «Укрсиббанк» на строк виконання зобов`язань до 14 лютого 2017 року на умовах укладеного ними договору, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В. з вчиненням запису в реєстрі за № 1594, після чого в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна запис про обтяження погашено і заборону припинено 25 квітня 2017 року (т.2 а.с.178-зворот-179, 173-173-зворот).

Отже, позивач з огляду на гарантовану законом охорону і захист нотаріальної та банківської таємниці ОСОБА_1 ніяк не могла поза виконавчим провадженням достеменно довідатися про набуття цієї квартири спільно з ОСОБА_4 у сумісну власність подружжя, виникнення права якої зареєстроване за відповідачем з 24 жовтня 2005 року, оскільки за змістом раніше оспорюваного потерпілою шлюбного договору позивач не могла точно з`ясувати, які об`єкти та речі охоплюються його умовами, а доводи відповідача про пред`явлену у вересні 2017 року в іншій цивільній справі довідку ОСББ стосуються обізнаності суто з фактом проживання ОСОБА_1 у спірній квартирі будинку на АДРЕСА_3 і викривають відповідача в тому, що ця квартира не вибувала з його володіння, не дивлячись на, нібито, вчинене її відчуження.

В свою чергу, з відповіді відділу формування та ведення реєстру територіальної громади управління у сфері державної реєстрації Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 28 липня 2023 року за вих. № 1988 (т.1 а.с.54) слідує, що відомості про зареєстроване місце проживання на території міста Дніпра ОСОБА_3 відсутні, так само і відсутні відомості про зареєстроване місце проживання відповідачки і за даними Єдиного державного демографічного реєстру від 10 липня 2023 року № 142159 (т.1 а.с.41). Так само матеріали справи не містять жодних доказів про фактичне проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі, щонайменше з часу укладення договору дарування 06 липня 2017 року, що в своїй сукупності з наведеними вище фактичними даними опосередковано доводить відсутність в укладеному договорі дарування спрямованості на реальне настання обумовлених ним правових наслідків прийняття дарунка.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції дійшов висновку про те, що презумпція правомірності укладеного відповідачами договору дарування позивачем в межах заявлених нею у цій справі вимог беззаперечно спростована повністю, а задавненість пред`явлених у цій справі вимог не встановлена, а тому на підставі оспорюваний договір по суду визнається недійсним.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Пунктом 2 частини другої статті 16 ЦК України до способів захисту цивільних прав та інтересів віднесено визнання правочину недійсним.

Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків.

Згідно з частиною першою, п`ятою статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з частинами першою, третьою статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Отже, виходячи зі змісту статті 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненим правочином.

Частинами першою, другою статті 234 ЦК України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

За пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.

Тобто цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість.

Частиною третьою статті 13 ЦК України визначено, що не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права.

Правочини, які укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Правочин не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення.

Відтак будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання із погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину (правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам).

Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісне виконання усіх своїх зобов`язань, а в разі неможливості такого виконання - надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора.

Наведені висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі №405/1820/17, від 28 листопада 2019 року у справі №910/8357/18 та від 20 травня 2020 року у справі №922/1903/18.

У постанові від 01 квітня 2020 року у справі №182/2214/16-ц Верховним Судом зроблено висновок, що не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом.

Суд звертає увагу на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц про те, що позивач вправі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.

Критеріями, для кваліфікації договору як фраудаторного є, зокрема:

1) відчуження майна за наявності значної непогашеної заборгованості;

2) відчуження майна боржником після пред`явлення до нього позову про стягнення такої заборгованості (хоча є і виключення з цього правила, головне довести, що боржник розумів, що має заборгованість і ухилявся таким чином від її сплати);

3) майно відчужено на підставі безвідплатного правочину (з цього правила є також виключення, зокрема, якщо ціна за оплатним договором занижена тощо);

4) майно відчужене на користь пов`язаної особи (родичу або на користь власної юридичної особи);

5) після відчуження майна у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором.

Саме ці обставини і є вирішальними при доведенні фраудаторності, а отже й недійсності відповідного договору, адже наявність вказаних обставин свідчить про те, що боржник діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника.

За такого, суд першої інстанції правильно встановив правову природу заявленого позову, в достатньому обсязі визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку в силу вимог ст.ст.12,13,81,89 ЦПК України, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване рішення, яке відповідає вимогам ст.ст.263,264 ЦПК України, підстави для його скасування з мотивів, які викладені в апеляційній скарзі, відсутні.

Посилання апеляційної скарги на те, що ОСОБА_1 не є боржником по відношенню до позивачки, оскільки за умовами шлюбного договору від 24 вересня 2014 року квартира АДРЕСА_1 належала йому на праві особистої приватної власності, а тому на час укладання Договору дарування цієї квартири шлюбний договір був чинний, ніяких обтяжень за квартирою за реєстровано не було, а тому він мав повне право розпорядитися своєю власністю на власний розсуд, є безпідставними, оскільки спростовується Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 липня 2018 року, якоюШлюбний договір визнано недійсним шлюбний договір подружжя від 24 вересня 2014 року, укладений між ОСОБА_4 і ОСОБА_1 , зареєстрований в реєстрі за №1522, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Царєйкіним М.М., та не спростовують факт укладення оспорюваного договору дарування з метою ухилення від виконання грошового зобов`язання перед позивачем, тобто укладення фраудаторного правочину.

Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів не приймає до уваги, оскільки такі доводи є безпідставними, не спростовують обґрунтованих висновків суду щодо наявності підстав для часткового задоволення позову, та зводяться до викладення обставин справи із наданням особистих коментарів, особистим тлумаченням норм матеріального права, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (частина перша статті 89 ЦПК України).

Разом з цим колегія суддів відзначає, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.

Сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі.

Процесуальний закон містить вимоги до доказів, на підставі яких суд встановлює обставини справи, а саме: докази повинні бути належними, допустимими, достовірними, а у своїй сукупності - достатніми. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Отже, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з`ясував обставини справи, перевірив доводи сторін, дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані та підтверджуються письмовими доказами.

Разом з тим, належить наголосити, що Верховний Суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Згідно з ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судові рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Доводи, приведені в апеляційній скарзі, зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким у досить повному обсязі з`ясовані права та обов`язки сторін, обставини справи, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка. Порушень норм матеріального та процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду відповідає вимогам ст. 263, 264 ЦПК України, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 адвоката Чебикіна Сергія Віталійовича - залишити без задоволення.

Рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2024 року залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді