Номер провадження: 22-ц/813/979/25
Головуючий у першій інстанції Васильків О.В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.01.2025 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого Таварткіладзе О.М.,

суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,

розглянувши у передбаченому ст. 369 ЦПК України порядку апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , на рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 січня 2024 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» в особі філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг,

В С Т А Н О В И В:

25.09.2023 року позивач ТОВ "ІНФОКС" звернулось до Київського районного суду м. Одеси з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з ОСОБА_1 на користь позивача суму боргу у розмірі 8260,96 грн.

В обґрунтування позову, представник позивача посилається на те, що ОСОБА_1 є споживачем філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» ТОВ «ІНФОКС», однак відповідач послуги сплачувала не в повному обсязі, внаслідок чого утворилась заборгованість у розмірі 8260,96 грн. за період з 01.09.2020 року по 31.07.2023 року, в зв`язку з чим позивач звертається до суду за захистом своїх прав.

Заперечуючи проти позову, представник ОСОБА_1 адвокат Касьяненко Ю.Я. просив застосувати позовну давність та вказав, що будь-яких підстав щодо нарахування водовідведення позивач не надав, з моменту тампування (припинення водопостачання у квартиру ОСОБА_1 ), а саме з 05.03.2018 року по теперішній час відповідач фактично позбавлена можливості користуватися не тільки послугами водопостачання, а і своєю квартирою взагалі, у зв`язку з чим вимушена перебувати у знайомих, в зв`язку з чим відповідно до закону за період тимчасової відсутності споживача та членів його сім`ї вартість житлово-комунальних послуг може не сплачуватись

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 січня 2024 року позов задоволено, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНФОКС" в особі філії "ІНФОКСВОДОКАНАЛ" заборгованість у сумі 8 260,96 грн. Вирішено питання про стягнення судового збору.

Не погоджуючись з таким рішенням суду, представник ОСОБА_1 адвокат Касьяненко Ю.Я. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 січня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у позові Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» відмовити у повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права.

Ухвалами Одеського апеляційного суду від 11.03.2024 року відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 , на рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 січня 2024 року по цивільній справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНФОКС» в особі філії «ІНФОКСВОДОКАНАЛ» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг та призначено її до розгляду.

Копію ухвали про відкриття апеляційного провадження у справі, з пропозицією надати відзив протягом встановленого строку, та копію апеляційної скарги було надіслано учасникам справи.

25.03.2024 року на адресу суду від представника Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНФОКС" в особі філії "ІНФОКСВОДОКАНАЛ" надійшов відзив в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Згідно із ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи (їх виклик). У такому випадку судове засідання не проводиться.

Пунктом 1 ч. 4, п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України передбачено, що спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ.

Малозначними справами є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно п. 1 ч. 1, ч. ч. 2, 4 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи.

У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів, збільшення їх розміру, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів, зміну способу їх стягнення, розірвання шлюбу та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднанні з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 5 цієї частини.

Дана справа є малозначною, тому вона підлягає розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.

Згідно зі ст. 369 ЦПК України справу розглянуто апеляційним судом без виклику її учасників.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наведених у цій постанові підстав.

Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.

Відповідно до ч.1 п.2 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.

Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:

1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи;

4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо, зокрема справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час і місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обґрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою.

Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Стягуючи з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНФОКС" в особі філії "ІНФОКСВОДОКАНАЛ" заборгованість у сумі 8260,96 грн., суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності вимог у заявленому розмірі. При цьому суд відхилив у повному обсязі заяву поставника відповідача про застосування позовної давності.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції.

Судом встановлено, з матеріалів справи вбачається, що:

- відповідач ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_1 , що вбачається з Договору дарування квартири від 09.11.2004 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Підгірняк О.А., та зареєстрована за вказаною адресою з 27.10.2009 року, про що суду надано відповідну довідку;

- відповідач ОСОБА_1 є споживачем послуг ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» за адресою: АДРЕСА_2 , що вбачається з Договору про надання послуг постачання холодної води та водовідведення, водовідведення гарячої води №304282 від 23.01.2020 року;

Відповідно до доданого до позову ТОВ «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» розрахунку боргу по особовому рахунку НОМЕР_1 за період з 01.09.2020 року по 31.07.2023 року, споживач ОСОБА_1 , адреса: АДРЕСА_2 , мешканців 1 має заборгованість 8260,96 грн.

- у відповіді ТОВ "ІНФОКС" в особі філії "Інфоксводоканал" від 20.07.2023 року № Я-314 н адресу ОСОБА_1 зазначено, що: « за адресою: АДРЕСА_2 , відкрито особовий рахунок № НОМЕР_1 на ОСОБА_1 , нарахування за послуги з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення здійснюються за нормою водокористування на одну особу. З метою примусового стягнення заборгованості за спожиті послуги філією "Інфоксводоканал" подано позовну заяву та рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16.11.2021 року по справі №947/10753/21 стягнуто з ОСОБА_1 борг за послуги водокористування у розмірі 1787,00 грн. Дане рішення залишено без змін постановою Одеського апеляційного суду від 20.02.2023 року. Тобто саме з 20.02.2023 року є встановлена судовими інстанціями заборгованість, яка досі не сплачена. ОСОБА_1 не надано жодного документального підтвердження відсутності у квартирі АДРЕСА_1 та Петрова. Інформація щодо припинення надання послуг з водовідведення в квартирі ОСОБА_1 з 05.03.2018 року не відповідає дійсності, оскільки при перевірці системи водовідведення фахівцями філії "Інфоксводоканал" у лютому 2019 року виявлено, що послуги з водовідведення надаються у повному обсязі. Так як ОСОБА_1 поновлюється послуга з водовідведення самостійно, для здійснення коректних нарахувань необхідно здійснити перевірку стану мережі водовідведення. Однак здійснити обстеження на предмет роботи системи водовідведення квартири ОСОБА_1 фахівцями філії 28.06.2023 року не вдалося в зв`язку з недопуском;

Стороною позивача на підтвердження непроживання ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1 суду надані:

- Акт від 24.11.2023 року, складений ОСОБА_3 , який проживає за адресою: АДРЕСА_3 , та підтверджує, що ОСОБА_1 не проживає в кв. АДРЕСА_4 довгий період часу, приблизно з березня - квітня 2018 року;

- Акт від 24.11.2023 року, складений ОСОБА_4 , яка підтверджує, що ОСОБА_1 з березня 2018 року по теперішній час проживає в її квартирі за адресою: АДРЕСА_5 в зв`язку з тим, що в своїй квартирі за адресою: АДРЕСА_2 , не має можливості повноцінно користуватися житлово-комунальними послугами, а саме користуватися водою та послугами водовідведення.

Судова колегія виходить з наступного.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного права.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною другою статті 16 ЦК України серед яких передбачено і відшкодування збитків.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

01 травня 2019 року набув чинності та був ведений в дію Закон України «Про житлово-комунальні послуги» від 09.11.2017 № 2189-VІІІ (далі Закон № 2189-VІІІ).

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 5 Закону №2189-VІІІ до житлово-комунальних послуг належать, зокрема, комунальні послуги - послуги з постачання теплової енергії, постачання гарячої води.

Відповідно до ч.1 ст. 6 Закону № 2189-VІІІ учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг.

Згідно з ч.2 цієї ж статті Виконавцями комунальних послуг є:

1) послуг з постачання та розподілу природного газу - постачальник, який на підставі ліцензії провадить діяльність із постачання природного газу, та оператор газорозподільної системи, до якої приєднані об`єкти газоспоживання споживача;

2) послуг з постачання та розподілу електричної енергії - енергопостачальник або інший суб`єкт, визначений законом;

3) послуг з постачання теплової енергії - теплопостачальна організація;

4) послуг з постачання гарячої води - суб`єкт господарювання, який є власником (або володіє і користується на інших законних підставах) теплової, тепловикористальної або теплогенеруючої установки, за допомогою якої виробляє гарячу воду, якщо споживачами не визначено іншого постачальника гарячої води;

5) послуг з централізованого водопостачання - суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водопостачання;

6) послуг з централізованого водовідведення - суб`єкт господарювання, що провадить господарську діяльність з централізованого водовідведення;

7) послуг з управління побутовими відходами - адміністратор послуги з управління побутовими відходами, а у разі його відсутності - визначений у встановленому законодавством порядку суб`єкт господарювання, який здійснює збирання та перевезення побутових відходів.

Відповідно до п. п. 1 п.1 .1 ст. 7 Закону № 2189-VІІІ , споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів

Такому праву споживача кореспондує визначений п. п. 5 п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» його обов`язок оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами.

У відповідності до ст.ст. 67-68, 162 ЖК України, ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п.п.32,47 Правил надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення та типових договорів про надання послуг з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 05.07.2019 року, на споживача комунальних послуг покладено обов`язок щомісячної оплати таких послуг.

Згідно з частиною першою статті 10 Закону № 2189-VІІІ ціни (тарифи) на житлово-комунальні послуги встановлюються за домовленістю сторін, крім випадків, коли відповідно до закону ціни (тарифи) є регульованими. У такому разі ціни (тарифи) встановлюються уповноваженими законом державними органами або органами місцевого самоврядування відповідно до закону.

Як зазначено у частині першій статті 12 Закону № 2189-VІІІ, надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах.

За змістом частини другої вказаної статті договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Договори про надання комунальних послуг можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір, індивідуальний договір з обслуговуванням внутрішньобудинкових систем, колективний договір) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач (співвласник багатоквартирного будинку, власник будівлі, у тому числі власник індивідуального садибного житлового будинку), колективний споживач).

Частиною першою статті 13 Закону № 2189-VІІІ передбачено, що договір про надання комунальної послуги укладається між виконавцем відповідної послуги та споживачем або особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача, або з управителем багатоквартирного будинку з метою постачання електричної енергії для забезпечення функціонування спільного майна багатоквартирного будинку.

Відповідно до частини третьої цієї статті договір про надання комунальних послуг укладається строком на один рік. Якщо за один місяць до закінчення зазначеного строку жодна із сторін не повідомить письмово другу сторону про відмову від договору, договір вважається продовженим на черговий однорічний строк.

Згідно з частиною четвертою статті 13 Закону № 2189-VІІІ з пропозицією про укладання договору про надання комунальних послуг або про внесення змін до нього (крім індивідуальних договорів, укладених відповідно до частини п`ятої цієї статті) може звернутися будь-яка сторона, надавши письмово другій стороні проект відповідного договору (змін до нього), складений згідно з типовим договором.

Якщо протягом 30 днів після отримання проекту договору (змін до нього) виконавець комунальної послуги, який одержав проект договору (змін до договору) від споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), не повідомив про свою відмову від укладання договору (внесення змін) та не надав своїх заперечень або протоколу розбіжностей до нього і при цьому не припинив надання комунальної послуги цьому споживачу (або в інший спосіб засвідчив свою волю до надання відповідної комунальної послуги споживачу), договір (зміни до нього) вважається укладеним у редакції, запропонованій споживачем (іншою особою, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), якщо інше не передбачено цим Законом.

Якщо споживач (інша особа, яка відповідно до договору або закону укладає такий договір в інтересах споживача), який отримав проект договору (змін до нього) від виконавця комунальної послуги, не повідомив протягом 30 днів про свою відмову від укладання договору (внесення змін) та не надав своїх заперечень або протоколу розбіжностей до нього, а вчинив дії, які засвідчують його волю до отримання (продовження отримання) відповідної комунальної послуги від цього виконавця (у тому числі здійснив оплату наданих послуг), договір (зміни до нього) вважається укладеним у редакції, запропонованій виконавцем комунальної послуги, якщо інше не передбачено цим Законом.

Необґрунтована відмова споживача (іншої особи, яка відповідно до договору або закону укладає договір в інтересах споживача) від укладання договору є підставою для припинення в односторонньому порядку виконавцем надання відповідної комунальної послуги такому споживачу.

Відмова будь-якої із сторін від укладання запропонованого другою стороною договору не позбавляє її права звернутися з повторною пропозицією про укладання договору в порядку, визначеному цією частиною.

Як убачається з частини п`ятої зазначеної статті, у разі якщо співвласники багатоквартирного будинку не прийняли рішення про вибір моделі договірних відносин та не уклали з виконавцем комунальної послуги відповідний договір (крім послуг з постачання та розподілу природного газу і послуг з постачання та розподілу електричної енергії), з ними укладається індивідуальний договір про надання комунальної послуги, що є публічним договором приєднання.

Такі договори вважаються укладеними, якщо протягом 30 днів з дня опублікування тексту договору на офіційному веб-сайті органу місцевого самоврядування та/або на веб-сайті виконавця послуги такий власник не вчинив дій щодо відключення (відмови) від комунальної послуги. При цьому розміщується повідомлення про місце опублікування тексту договору у загальнодоступних місцях на інформаційних стендах та/або рахунках на оплату послуг.

Відповідач є власником квартири АДРЕСА_1 та споживачем холодної води та водовідведення, водовідведення гарячої води постачальником яких є ТОВ «Інфокс».

Відповідно до роздруківки інформації з особового рахунку № НОМЕР_1 за період з 01.09.2020 року по 31.07.2023 року, заборгованість ОСОБА_1 перед ТОВ «Інфокс» за надані послуги постачання холодної води та водовідведення, водовідведення гарячої води за період з 01.09.2020 року по 31.07.2023 року становить 8260,96 грн.

Скаржник ОСОБА_1 зазначає, що з моменту тампування (припинення водопостачання у квартиру ОСОБА_1 ), а саме з 05.03.2018 року по теперішній час відповідач фактично позбавлена можливості користуватися не тільки послугами водопостачання, а і своєю квартирою взагалі, у зв`язку з чим вимушена перебувати у знайомих, в зв`язку з чим відповідно до закону за період тимчасової відсутності споживача та членів його сім`ї вартість житлово-комунальних послуг може не сплачуватись.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 16.11.2021 року у справі № 947/10753/21, яке залишено без змін постановою Одеського апеляційного суду від 20.02.2023 року, стягнуто з ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інфокс» в особі філії «Інфоксводоканал» заборгованість за період з квітня 2018 року по 31.01.2020 року у розмірі 1787 гривень, в іншій частині позовних вимог - відмовлено.

При цьому судами досліджувались доводи ОСОБА_1 про обмеження в належній їй квартирі з березня 2018 року послуги водопостачання за допомогою системи «Кріт» (Акт №60756 від 07.02.2018 року) та щодо дотримання ТОВ «Інфокс» норм споживання при обчисленні розрахунку наданих послуг водопостачання.

Отже, у справі № 947/10753/21 судом досліджувалось фактичне надання ТОВ «Інфокс» послуг водопостачання та водовідведення у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 у період з квітня 2018 року до січня 2020 року включно, тобто у цей самий період, в якому, як стверджує відповідач ОСОБА_1 було припинено водопостачання, в той час, як постачальник послуг натомість вказував, що водопостачання було самостійно поновлено відповідачем у лютому 2019 року.

Колегія суддів звертає увагу, що у листі ТОВ «Інфокс» від 20.03.2018 року йдеться саме про обмеження водопостачання у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 у зв`язку з наявністю непогашеної заборгованості за послуги водопостачання станом на 01.02.2018 року у розмірі 1244 грн. 59 коп.

Між тим будь-яких доказів про припинення водопостачання та водовідведення у квартирі за адресою: АДРЕСА_2 відповідачем не надано, а правомірність нарахування постачальником послуг заборгованості за фактично надані послуги водопостачання по квартирі за адресою: АДРЕСА_6 за період з квітня 2018 року до січня 2020 року включно під час розгляду справи № 947/10753/21, відповідачем не спростована, доказів про відсутність водопостачання у квартирі після 31.01.2020 року (граничний період стягнення заборгованості у справі № 947/10753/ ) і до 31.07.2023 року (граничний період за який стягується заборгованість за послуги водопостачання та водовідведення у справі, яка переглядається), відповідачем не надано.

Норми споживання комунальних послуг (далі - норми споживання) - кількісні показники споживання комунальних послуг, які використовуються для розрахунків за спожиті комунальні послуги у випадках, передбачених законодавством (стаття 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VІІІ).

Послуга з централізованого водопостачання та централізованого водовідведення надається згідно з умовами договору, що укладається з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, та вимогами правил надання послуг з централізованого водопостачання, що затверджуються Кабінетом Міністрів України, якщо інше не передбачено законом. (частина 4 статті 23 та частина 3 статті 24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VІІІ).

Рішенням виконавчого комітету Одеської міської ради № 30 від 25.02.2010 року внесені доповнення до додатка 1 до рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 15.02.1992 року №63 «Про впорядкування експлуатації та користування системами комунального водопроводу та каналізації м. Одеси» в частині визначення одиниці вимірювання норми питного водопостачання, доповнивши його графою «Середньомісячні норми питного водопостачання куб. м».

Так у відповідності до вказаного рішення виконавчого комітету Одеської міської встановлено середньомісячну норму витрати води для об`єкту нерухомості з внутрішньо - квартирним водопроводом та каналізацією, з ванними чи душовими, з центральним гарячим водопостачанням 6697 куб. м., яку застосовано при обчисленні розрахунку заборгованості за надані послуги водопостачання та водовідведення по квартирі, яка належить відповідачу.

Відповідно до змісту пункту 32 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 в редакції на час виникнення спірних правовідносин і до втрати чинності Постанови 01.05.2022 року, виконавець зобов`язаний зменшувати розмір плати за послуги у разі тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім`ї на підставі його письмової заяви та офіційного документа, що підтверджує його/їх відсутність (довідка з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби, відбування покарання).

Аналогічні вимоги щодо необхідності споживача звернутися до виконавця послуг з письмовою заявою та офіційними документами, що підтвердять факт відсутності (документи з місця тимчасового проживання, роботи, лікування, навчання, проходження військової служби, відбування покарання) встановлені і нормою ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VІІІ в діючий на час виникнення спірних правовідносин між сторонами редакції.

Колегія суддів погоджується з висновком районного суду про відхилення доводів відповідача ОСОБА_1 щодо її тимчасового не проживання за адресою: АДРЕСА_2 , як таких, що не підтверджені належними та допустимими доказами в розумінні ст. ст. 77 ,78 ЦПК України, оскільки акти за підписами фізичних осіб не є офіційними документами, які в розумінні п. 32 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630, можуть підтверджувати тимчасову відсутність споживача та/або членів його сім`ї у квартирі за місцем надання послуг водопостачання, що є підставою для зменшення постачальником послуг плати за надані споживачу комунальні послуги (водопостачання холодної води та водовідведення гарячої води).

Крім того слід звернути увагу, що в будь-якому випадку перерахунок (зменшення) наданих послуг за наявності відповідних підстав здійснюється з часу подання споживачем відповідної заяви постачальнику послуг.

Така заява подана споживачем 21.06.2023 року і не може бути підставою для перерахунку за минулий час, зокрема з 01.09.2020 року до 21.06.2023 року.

Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідач зобов`язаний оплатити надані послуги, а позивач має право вимагати від відповідача виконання обов`язку щодо оплати наданих послуг.

Встановивши, що у квартирі відповідача не встановлений засіб обліку води, у зв`язку з чим плата за послуги нараховувалась на підставі п.11 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року №630 за нормативами (нормами) споживання, а також що відповідач не надав належних доказів про припинення водопостачання у період з 01.09.2020 року по 31.07.2023 року, а також не довів про наявність підстав для зменшення розміру плати за житлово-комунальні послуги у разі їх ненадання, надання не в повному обсязі або зниження їхньої якості та підстав на не оплату вартості комунальних послуг (крім постачання теплової енергії) у разі їх невикористання (за відсутності приладів обліку) за період тимчасової відсутності в житловому приміщенні (іншому об`єкті нерухомого майна) споживача та інших осіб понад 30 календарних днів, суд першої інстанції набув вірного висновку про обґрунтованість заявлених вимог про стягнення заборгованості за надані послуги водопостачання та водовідведення за період з 01.09.2020 року до 31.07.2023 року у розмірі 8260,96 грн.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції представник відповідача просив застосувати до заявлених позивачем вимог позовну давність.

Суд першої інстанції вважав відсутніми підстави для застосування до заявлених позивачем вимог позовної давності.

Колегія суддів звертає увагу на таке.

З 12 березня 2020 року було впроваджено на всій території України карантин, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, який тривав до 30 червня 2023 року включно.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211«Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» (із змінами і доповненнями, внесеними постановами Кабінету Міністрів України) установлено з 12 березня 2020 року на всій території України карантин. Строк карантину неодноразово продовжувався. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651відмінено з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 р. на всій території України карантин, встановлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2.

Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», який набув чинності 02.04.2020, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено, зокрема, пунктом 12 наступного змісту: «Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257,258,362,559,681,728,786,1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».

У Постанові від 07.09.2022 року у справі № 679/1136/21 Верховний Суд зазначив, що у пункті 12 розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України у редакції Закону України від 30 березня 2020 року № 540-IX перелічені всі статті цього Кодексу, які визначають строки позовної давності. І всі ці строки продовжено для всіх суб`єктів цивільних правовідносин на строк дії карантину у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).

Оскільки вимоги про стягнення боргу за надані послуги водопостачання та водовідведення заявлені за період 01.09.2020 року до 31.07.2023 року, то з врахуванням наведених вище норм законодавства та позиції Верховного Суду у постанові від 07.09.2022 року у справі № 679/1136/21, колегія суддів погоджується з висновком районного суду щодо відсутності підстав вважати пропущеним строк позовної давності щодо заявлених вимог.

Доводи апеляційної скарги зведені лише до незгоди з висновком районного суду без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини.

У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).

Таким чином, апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якої діє представник ОСОБА_2 - залишити без задоволення.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 04 січня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає за виключенням випадків передбачених частиною 3 статті ст. 389 ЦПК України.

Головуючий О.М. Таварткіладзе

Судді: А.П. Заїкін

С.О. Погорєлова