Справа № 138/1520/24
Провадження № 22-ц/801/288/2025
Головуючий у суді 1-ї інстанції Київська Т. Б.
Доповідач:Береговий О. Ю.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2025 рокуСправа № 138/1520/24м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Берегового О. Ю. (судді доповідача),

суддів: Панасюка О. С., Шемети Т. М.,

за участю секретаря судового засідання: Куленко О. В.,

учасники справи:

позивач: ОСОБА_1

відповідач: ОСОБА_2

розглянув цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом вселення у житловий будинок, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 адвоката Гринькова Євгенія Віталійовича на рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 06 листопада 2024 року, ухвалене місцевим судом за головування судді Київської Т. Б., повний текст якого складений 15 листопада 2024 року,

встановив:

У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим будинком шляхом вселення.

Свої вимоги обґрунтовує тим, що згідно рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 17 січня 2024 року справі №138/2766/22 визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом Могилів-Подільської міської державної нотаріальної контори Коріняк Л. М. на ім`я ОСОБА_3 05 серпня 1992 року, зареєстроване в реєстрі за №2-289, дублікат якого виданий 04 листопада 2022 року державним нотаріусом Державного нотаріального архіву Вінницької області Болотновою М. М., в частині 1/8 частки цілого житлового будинку з надвірними будівлями, площею 41,3 кв.м., сарай - прибудова «А3», літньої кухні «Б», вбиральні «В», вимощення «І», огородження «І», що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ; визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/8 частину вказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Право власності на вказане майно було зареєстровано позивачем. Іншим співвласником 7/8 частини будинку є ОСОБА_3

20 березня 2024 року позивач намагалась потрапити до зазначеного житлового будинку, співвласником якого вона є, але ОСОБА_3 та її онука ОСОБА_2 до будинку позивача не допустили. При цьому замки до вхідних дверей будинку були замінені, а позивачу комплект ключів надано не було.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, однак, у будинку залишилась проживати її онука - відповідач, без будь-яких на те правових підстав. ОСОБА_2 у вказаному будинку не зареєстрована, позивач своєї згоди, як співвласник, на її проживання не надавала, між ними не існує договірних відносин.

Позивач 12 квітня 2024 також намагалась потрапити до свого житла, але відповідач повторно не допустила власницю до її житла мотивуючи це тим, що її частка не виділена та не оцінена, що є на її думку правомірним обмеженням для допуску до будинковолодіння позивача.

З огляду на не допуск до житлового будинку позивачу створюються перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їй майном, у зв`язку з чим вона змушена проживати за іншою адресою.

Окрім того, після вказаних подій стан здоров`я позивача значно погіршився, у зв`язку з чим, 21.03.2024 вона звернулась до сімейного лікаря зі скаргами на загальну слабкість, тривожність, безсоння та адинамію. Під час перебування в закладі у хворої стався судомний напад із втратою свідомості, їй було надано допомогу та направлено до лікаря-невролога, після консультації якого призначено протисудомні та заспокійливі препарати (відповідь з лікувального закладу додається). З огляду на вищевказане, позивач змушена звертатись до суду за захистом її права власності та права на житло.

Враховуючи викладене вище, позивач просить суд усунути їй перешкод у користуванні житловим будинком за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом її вселення у вказаний житловий будинок.

Рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 06 листопада 2024 року позов задоволено. Усунуто ОСОБА_1 перешкоди у користуванні житловим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , шляхом вселення ОСОБА_1 у вказаний житловий будинок. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1211,20 грн судового збору.

Додатковим рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 06 грудня 2024 року стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судові витрати у виті витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн.

Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції від 06 листопада 2024 року, представник ОСОБА_2 адвокат Гриньков Є. В. оскаржує його в апеляційному порядку, просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову. Скаржник вважає оскаржуване рішення незаконним, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом не враховано ряд обставин, серед яких відсутність доказів наявності перешкод у користуванні майном на час вирішення справи. Крім того вважає, що суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи з метою узгодження позиції по справі з відповідачем, а також можливості позасудового врегулювання спору.

Окремо скаржник також вказує, що визначений у додатковому рішенні розмір судових витрат у 5000,00 грн не відповідає складності справи та обсягу послуг, наданих позивачу. Відповідно суд протиправно не зменшив розмір витрат на правову допомогу.

30 грудня 2024 року до апеляційного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_1 адвоката Борусевича С. Й. Не погоджуючись з доводами апеляційної скарги, просить залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Адвокат вказує, що відповідачем не вчинялося та не вчиняється жодних дій, які б свідчили про усунення перешкод ОСОБА_1 в доступі до будинку. Сторона позивача у день ухвалення оскаржуваного судового рішення наголошувала представнику відповідача про готовність обговорення можливості встановлення порядку користування будинком для усунення конфліктних ситуацій між співвласниками, однак, жодної пропозиції від відповідача не надходило, що свідчить про небажання відповідача допускати ОСОБА_1 до житлового будинку. Щодо аргументів скарги про порушення процесуальних прав відповідача, то зазначає, що за час перебування справи у провадженні суду відповідач не був позбавлений можливості звернутися до суду із заявою про визнання позову або врегулювати спір мирним шляхом.

Крім того, вважає, що розмір заявлених витрат на правничу допомогу обґрунтований, тоді як відповідач додаткове рішення, яким вирішено питання стягнення витрат на правничу допомогу не оскаржувала, а тому доводи апеляційної скарги у цій частині на увагу не заслуговують.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши доводи апеляційної скарги, законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції цілком відповідає.

Судом установлено, що ОСОБА_1 на підставі рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 17 січня 2024 року є власником 1/8 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 71,2 кв.м., житловою 52,4 кв.м.

Право власності позивача зареєстроване 27 лютого 2024 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав від 01 березня 2024 року №368025212.

Вказаним рішенням також встановлено, що власником 7/8 частини вказаного вище житлового будинку є ОСОБА_3 . Також дана обставина підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №373781332 сформованого 11 квітня 2024 року.

Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.

Згідно витягу про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 01 квітня 2024 року №15000 по АДРЕСА_2 , зареєстровані: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .

Судом також встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 померла, що стороною відповідача в ході розгляду справи не заперечувалось та дану обставину було визнано.

Згідно талону-повідомлення єдиного обліку №2165 від 20 березня 2024 року Могилів-Подільського РВП ГУНП у Вінницькій області прийнято і зареєстровано заяву ОСОБА_1 такого змісту: 20 березня 2024 року о 14:08 год. надійшло повідомлення зі служби «102» про те, що 20 березня 2024 року о 14:08 год. за адресою: АДРЕСА_2 , заявниця повідомила, що її не впускає до своєї кімнати свекруха. Згідно рішення суду заявниця має право на проживання в даній кімнаті.

Відповідно до листа Могилів-Подільського РВП ГУНП у Вінницькій області від 15 травня 2024 року №8399/223/01-2024 вказане звернення ОСОБА_1 списано до справи підрозділу згідно Закону України «Про звернення громадян».

У позивача, відповідача та ОСОБА_3 20 березня 2024 року були відібрані письмові пояснення.

Так, ОСОБА_1 у своїх поясненнях зазначила, зокрема, що о 14:00 год. вона прийшла до свого домоволодіння, де вона зареєстрована та відповідно до рішення суду має право на проживання та власну 1/8 частку. До будинку та кімнати де вона проживала разом зі своїм чоловіком її не впустили. Після чого вона була змушена викликати працівників поліції.

Згідно письмових пояснень відповідача вона дійсно проживає за вказаною вище адресою. 20 березня 2024 року близько 13:40 год. до неї з бабою ОСОБА_3 прийшла тітка ОСОБА_1 та повідомила, що вона має документи на право власності на вказаний будинок, а саме 1/8 частку від загальної площі всього будинку та хотіла, щоб вони віддали їй ключі від будинку та що вона буде проживати спільно з ними. На що відповідач разом з бабою відповіли, що не можуть це зробити, оскільки їм невідомо у якій частині знаходиться 1/8 будинку, яка належить позивачу. Після чого ОСОБА_1 викликала поліцію.

Відповідно до пояснень наданих ОСОБА_3 , остання повідомила, що дійсно проживає за вказаною вище адресою. 20 березня 2024 року прийшла її невістка ОСОБА_1 , яка на даний час зареєстрована за її адресою, а саме по АДРЕСА_2 . У вказаному будинку вона проживає разом з онукою ОСОБА_2 . Позивач повідомила їх, що у неї є документи на право власності на будинок, а саме 1/8 від загальної площі та просила віддати їй ключі, на що вона відповіла, що їй невідомо у якій частині знаходиться 1/8 частини будинку, яка належить позивачу. Після чого були викликані працівники поліції.

Також, в матеріалах справи наявний лист КНП «Могилів-Подільський міський ЦПМСД» від 28 березня 2024 року №386/05-14 зі змісту якого слідує, що 21 березня 2024 року позивач зверталась до сімейного лікаря зі скаргами на загальну слабкість, тривожність, безсоння та адинамію. Під час перебування в закладі у неї стався судомний напад із втратою свідомості, їй було надано допомогу та направлено до лікаря-невролога. Після консультації з лікарем було встановлено діагноз, призначено лікування.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідачем чиняться перешкоди позивачу у реалізації права володіння та користування належною їй часткою будинку, позивач внаслідок дій ОСОБА_2 не має доступу до будинку, внаслідок чого безперечно порушується її право власності, та правомочності, що з нього витікають (право володіння та користування). Сторона відповідача не спростувала доводи позивача з приводу порушення її права на володіння та користування часткою у спірній квартирі, будь - яких доказів на адресу суду на спростування вказаної обставини не представила. Відтак дійшов висновку, що порушене право власності позивача підлягає судовому захисту в порядку, визначеному ст. 391 ЦК України, шляхом усунення перешкод в здійсненні права власності у спосіб вселення позивача в будинок АДРЕСА_2 .

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів цілком погоджується.

Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Основною метою статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 01 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі статті 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності.

Таким чином, особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника.

Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine») від 02 грудня 2010 року, поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло.

Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зав`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63).

Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.

Відповідно до ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності (ст. 358 ЦК України).

Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них.

Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України закріплено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.

Цивільне законодавство України визначає, що одним із способів захисту права власності є негаторний позов.

Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Одним зі способів захисту права користування майном є припинення дії, яка це право порушує (пункт 3 частини 2 статті 16 ЦК України), - усунення перешкод у здійсненні права користування майном. Підставою для подання такого позову є вчинення перешкод правомірній реалізації речового права. Цей спосіб захисту може використати не тільки власник майна, але й особа, яка відповідно до закону або договору має право користування ним.

Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року в справі № 761/5115/17.

Відповідно до висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), серед способів захисту речових прав цивільне законодавства виокремлює усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України). Вказаний спосіб захисту може бути реалізований шляхом подання негаторного позову.

Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном.

Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод.

Суд першої інстанції, встановивши, що відповідач чинить перешкоди позивачу у користуванні нерухомим майном, співвласником якого вона є, чим порушує її законні права, дійшов правильного висновку про те, що порушене право позивача підлягає захисту, а позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню.

Заперечення відповідача щодо задоволення позову про усунення перешкод у користуванні майном або заперечення щодо вселення співвласника та відсутність можливості у власника самостійно без звернення до співвласників реалізувати свої права (відсутність ключів від будинку тощо) за відсутності вільного доступу до належного йому майна є підставою вважати, що йому чиняться перешкоди у користуванні належною власністю.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20 листопада 2023 року у справі № 397/355/22.

В свою чергу, наявність у позивача іншого житла, як про те вказує скаржник, не є підставою для відмови їй у задоволенні позову про усунення перешкод у користуванні спірним житловим будинком, яка належить їй на праві спільної часткової власності.

Колегія суддів критично оцінює аргументи скарги про порушення прав відповідача через не відкладення розгляду справи для врегулювання спору. Дана справа перебувала у провадженні суду першої інстанції з травня 2024 року, однак, протягом тривалого часу відповідачем жодних дій з метою врегулювання спору вчинено не було. Сторони могли врегулювати свій спір у позасудовому порядку, не порушуючи при цьому обов`язку дотримуватися своїх процесуальних прав та необґрунтованого затягування строків розгляду справи. Наразі під час перегляду справи апеляційним судом відповідач мала можливість у повній мірі реалізувати свої права, проте жодних намірів на мирне врегулювання спору не виявила.

Ураховуючи вищевикладене, апеляційний суд дійшов висновку, що при вирішенні цієї справи суд першої інстанції безпомилково визначив характер правовідносин між сторонами, правильно застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку зібраним у справі доказам. Висновки суду першої інстанцій відповідають принципу справедливості, є об`єктивними, такими, що відповідають нормам матеріального права, які регулюють виниклі і наявні між сторонами у справі правовідносини. Ураховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

Крім того, як слідує із матеріалів справи додатковим рішенням Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 06 грудня 2024 року було вирішене питання про розподіл витрат на правничу допомогу позивача.

У апеляційній скарзі адвокат наводить аргументи щодо помилкового розподілу судом першої інстанції зазначених судових витрат, однак, у прохальній частині скарги окремо не виклав своїх вимог щодо цього судового рішення.

Відповідно до роз`яснень, які містяться в абзаці першому пункту 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року №12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» та частини 1 статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

У третьому абзаці пункту 15 названої постанови Пленуму зазначено, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується.

Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про необхідність залишення рішення суду першої інстанції без змін, то судові витрати у відповідності до ч. 13 ст. 141 ЦПК України перерозподілу не підлягають, а з огляду на те, що окремої вимоги щодо додаткового судового рішення від 06 грудня 2024 року скаржником заявлено не було, тому це судове рішення суду першої інстанції в силу ст. 367 ЦПК України апеляційним судом не переглядається.

Статтею 375 ЦПК України установлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись нормами статей 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 адвоката Гринькова Євгенія Віталійовича залишити без задоволення.

Рішення Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 06 листопада 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий О. Ю. Береговий

Судді О. С. Панасюк

Т. М. Шемета