ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2025 року

м. Хмельницький

Справа № 686/17881/21

Провадження № 22-ц/820/21/25

Хмельницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: П`єнти І.В. (суддя-доповідач), Корніюк А.П., Талалай О.І.,

секретар судового засідання Заворотна А.В.

за участю: відповідача-позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2 , представника позивача-відповідача ОСОБА_3

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу, за апеляційною ОСОБА_1 , яка подана його представником ОСОБА_2 , на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 червня 2024 року (суддя Стефанишин С.Л.).

Заслухавши доповідача, пояснення учасника справи та представників учасників справи, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд

в с т а н о в и в:

У липні 2021 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що між нею та ФОП ОСОБА_1 03.10.2018 укладено договір купівлі продажу обладнання, за умовами якого, вона продала, а відповідач отримав у власність майно, а саме: вікна глухі дерев`яні, вікна дерев`яні, вхідна група (вікна+двері), кондиціонер, систему приточної вентиляції з тенами обігріву електричними, систему витяжної вентиляції, систему витяжної вентиляції (кухня), систему охоронної сигналізації, систему протипожежної сигналізації, систему опалення. Відповідно до п. 2.2 договору, зазначене обладнання було встановлено у належному відповідачеві приміщенні, розташованому за адресою АДРЕСА_1 .

Вартість обладнання складає 480000 грн, що на дату складання договору було еквівалентно 17000 доларів США.

На виконання умов договору між сторонами 03.10.2018 було складено акт прийому-передачі обладнання до договору купівлі-продажу б/н від 03.10.2018, відповідно до якого обладнання було отримано відповідачем у власність.

Вказувала, що відповідно до умов договору вартість обладнання мала сплачуватися відповідачем протягом 24 календарних місяців рівними частинами щомісячно до 10 числа, проте, незважаючи на умови договору, відповідачем у визначений договором строк не сплачена, що призвело до виникнення заборгованості у розмірі 480000 грн.

18.06.2021 позивачка надсилала відповідачу претензію про сплату боргу, яка залишена ним без відповіді.

Вказувала також, що відповідно до п. 6.3 договору в разі порушення строків оплати обладнання більш ніж на 15 днів, відповідач, крім основного боргу, зобов`язаний сплатити на користь позивачки штраф у розмірі 5% від суми боргу за кожен день прострочки.

На думку позивачки, за своєю правовою природою передбачений у п. 6.3 договору штраф, з урахуванням положень чч. 2, 3 ст. 549 ЦК України, є пенею, яка за період з 26.07.2020 по 23.07.2021 складає 10335498 грн 98 коп.

Враховуючи вище викладене, просила суд стягнути з ОСОБА_1 на свою користь 480000 грн основного боргу та 10335498,98 грн пені.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 11 серпня 2021 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом.

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 грудня 2021 року провадження у справі закрито у зв`язку з тим, що справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а підвідомча господарському суду.

Постановою Хмельницького апеляційного суду від 03 лютого 2022 року ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 грудня 2021 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Апеляційний суд виходив з того, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 виник спір з приводу виконання договору, що не відноситься до господарських договорів, цей спір не є господарським і має бути розглянутий у порядку цивільного судочинства.

У квітні 2022 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу. Позов мотивував тим, що договір купівлі-продажу від 03.10.2018 не укладав і не підписував, а про його існування дізнався лише з позовної заяви ОСОБА_4 та відкриття провадження у справі за даним позовом. Вказував, що за змістом договору він стосується купівлі-продажу обладнання, яке нібито знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , в приміщенні кафе, проте нежитлове приміщення за вказаною адресою ніколи не належало і не належить позивачу, а право власності на таке приміщення зареєстровано за ТОВ «І.І. Мономах» і всі системи (вентиляції, опалення, охоронної та протипожежної сигналізації ) були встановлені ТОВ «І.І. Мономах», яке не є учасником даних господарських правовідносин.

Крім того, вказував, що згідно з договором купівлі-продажу неможливо ідентифікувати, яке обладнання є предметом договору та реалізується позивачу за зустрічним позовом, його розміри, марку, рік випуску та інші якісні характеристики. Відповідно, договір не містить істотних умов передбачених ст. 180 ГК України.

Зазначав, що договір купівлі-продажу обладнання від 03.10.2018 ОСОБА_4 підписала як фізична особа підприємець, що зазначено в самому договорі, який скріплений печаткою ФОП ОСОБА_4 .

В той час як згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань державна реєстрація фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 припинена 13.02.2017, а тому остання не була правомочна підписувати господарський договір, а тим більше скріплювати його печаткою фізичної особи підприємця.

Таким чином, позивач вважає, що договір купівлі-продажу обладнання є фіктивним, оскільки між ФОП ОСОБА_4 і ФОП ОСОБА_1 не виникало жодних правовідносин щодо купівлі-продажу будь-якого обладнання.

Враховуючи викладене, просив визнати недійсним договір купівлі продажу обладнання від 03.10.2018 укладений між ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_1 .

Ухвалою Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 18 травня 2022 року вимоги за зустрічним позовом об`єднано в одне провадження з первісним позовом.

Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 02 лютого 2024 року первісний позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 борг у розмірі 480000 грн, пеню 480000 грн, а всього 960000 грн, та судовий збір у розмірі 1007,44 грн. В решті позовних вимог відмовлено. В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу обладнання відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 через свого представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду в частині задоволених позовних вимог ОСОБА_4 та відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 та ухвалити в цих частинах нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про заборгованості та задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу. При цьому, посилається на невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення судом норм матеріального права.

Вказує, що суд першої інстанції не взяв до уваги та не надав оцінки тому, що копії договору купівлі-продажу від 03.10.2018 та акту до нього, які надані до позову позивачем за первісним позовом, відрізняються від наданих суду оригіналів вказаних документів за розміщенням підписів і печаток. На думку скаржника, вказане свідчить про технічну підробку на вказаних договорі та акті прийманняпередачі підписів та печаток шляхом ксерокопіювання або сканування.

За позицією скаржника, він ні договору купівлі-продажу обладнання від 03.10.2018, ні акт приймання-передачі від 03.10.2018 не підписував.

Зазначає, що в дослідницькій частині експертизи № 417-42/23-26 від 25.05.2023 зазначено, що збіжності почеркових ознак несуттєві, малочисельні, ідентифікаційна значимість їх низька, так як відносяться до таких, що найчастіше зустрічаються у почерках різних осіб, які мають однаковий рівень сформованості письмово-рухових навичок, а тому, немає жодного доказу, який би підтверджував, що договорі купівлі продажу обладнання від 03.10.2018 та акт прийому-передачі обладнання від 03.10.2018 укладався та підписувався ОСОБА_1 .

Підтвердженням цього є також суперечлива та непослідовна позиція позивача ОСОБА_4 щодо обставин підписання договору купівлі-продажу та акту приймання-передачі.

Крім того, згідно з даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань державна реєстрація фізичної особи підприємця ОСОБА_4 припинена 13.02.2017. А тому ОСОБА_4 не була правомочна підписувати господарський договір між двома суб`єктами господарської діяльності, а тим більше скріплювати його печаткою фізичної особи-підприємця.

Скаржник вважає, що фактично даний договір є фіктивним, оскільки між ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_1 не виникало жодних правовідносин з приводу купівлі-продажу обладнання і волевиявлення ОСОБА_1 на укладення такого договору не було.

Звертає увагу суду, що за змістом даний договір стосується купівлі-продажу обладнання, яке нібито знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , однак в якому саме приміщенні (там же знаходяться банк, туристична агенція, та інші юридичні особи) за вказаною адресою нібито знаходяться чи встановлені вказані речі (обладнання) в договорі не зазначено. Очевидно за змістом позову мова йде про приміщення, площею 212,3 кв.м., яке розташоване за даною адресою і належить ТОВ «І.І. Мономах». Дане приміщення побудоване ТОВ «І.І. Мономах» у 2003-2012 роках, та право власності зареєстровано за ТОВ «І.І. Мономах». Всі системи (вентиляції, опалення, охоронної та протипожежної сигналізації) були встановлені ТОВ «І.І. Мономах» і працювали. Отже договір від 03.10.2018 між ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_1 не міг бути укладений щодо встановлення обладнання в приміщенні, яке належить на праві власності юридичній особі ТОВ «І.І. Мономах», яка не є учасником даних господарських правовідносин.

Крім того, на думку скаржника, за своїм змістом та складом учасників правовідносин договір є господарським. Вказаний договір не містить істотних умов передбачених ст. 180 ГК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_4 через свого представника ОСОБА_3 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Вказує, що судом першої інтонації було повно та всебічно досліджено обставини укладення договору купівлі-продажу, рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування.

В судовому засіданні відповідач-позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали апеляційну скаргу.

Представник позивача-відповідача Мельник О.Д. в судовому засіданні просив апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Позивач-відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з`явилась, про день, місце і час слухання справи повідомлена належним чином.

Колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно із статтею 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до частини 1статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Рішення суду першої інстанції в частині відмови в задоволенні первісного позову не оскаржується, а тому апеляційним судом, відповідно до ст. 367 ЦПК України, не переглядається.

Згідно з частиною першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині відповідає.

Задовольняючи частково первісні позовні вимоги та відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач виконав в повному обсязі свої зобов`язання перед відповідачем передавши останньому обладнання за договором купівлі-продажу обладнання від 03 жовтня 2018 року, що підтверджується актом приймання-передачі обладнання від 03 жовтня 2018 року. Натомість відповідач порушив взяті на себе зобов`язання, передбачені договором купівлі-продажу обладнання від 03 жовтня 2018 року та у обумовлений строк не здійснив оплату обладнання, відповідно сума боргу та пеня, з урахуванням положень ст. 551 ЦК України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки. При цьому, відповідач не надав доказів на спростування позиції позивача, на підтвердження факту не підписання договору та акту приймання-передачі та доказів фіктивності оспорюваного договору.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і апеляційний суд.

Суд першої інстанції правильно встановив та виходив з того, що 03.10.2018 між ОСОБА_4 та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу обладнання (т.1 а.с. 6)

За умовами, наведеними у п.1.1. договору, ОСОБА_4 продає, а ФОП ОСОБА_1 отримує у власність та оплачує вказане у цьому ж пункті договору майно, а саме:

- вікна глухі дерев`яні 3 шт;

- вікна дерев`яні 6 шт;

- вхідна група (вікна + двері) 1 шт;

- кондиціонер 1 шт;

- систему приточної вентиляції з тенами обігріву електричними 1 шт.;

- систему витяжної вентиляції 1 шт;

- систему витяжної вентиляції(кухня) 1 шт;

- систему охоронної сигналізації 1 шт;

- систему протипожежної сигналізації 1 шт;

- систему опалення 1 шт.

Відповідно до п.2.2. договору, обладнання встановлено у приміщенні, розташованому за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно п.4.3. договору, факт приймання-передачі обладнання мав бути засвідчений підписаним сторонами договору актом передачі-приймання обладнання.

У відповідності до п.5.1. договору, вартість обладнання складає 480000 грн., що на дату укладання договору було еквівалентно 17000,00 доларів США.

Згідно п.5.2. договору, вартість обладнання, вказану в п. 5.1 договору, покупець сплачує продавцю протягом 24 календарних місяців рівними частинами по курсу продажу долара США Приватбанку на день здійснення оплати. Валюта платежу є українська гривня (п. 5.4).

Відповідно до п.5.5. договору, датою щомісячних платежів сторони визначили повинні були здійснюватися відповідачем до 10 числа кожного місяця, починаючи з грудня 2018 року.

Згідно з п. 6.3 договору, в разі прострочки покупця по оплаті продавцеві вартості обладнання більш ніж на 15 днів, покупець крім суми боргу зобов`язується також сплатити на користь продавця штраф в розмірі 5% від суми боргу за кожен день прострочки.

Відмова покупця від оплати обладнання не допускається та не залежить від використання обладнання покупцем (п. 6.4).

На виконання умов договору купівлі-пролажу обладнання 03.10.2018 між сторонами складено акт прийому-передачі обладнання до договору купівлі-продажу без номера від 03.10.2018, за яким обладнання було отримано відповідачем у власність (т.1 а.с. 7).

У зв`язку з несплатою заборгованості по договору, ОСОБА_4 направляла ОСОБА_1 претензію на суму 480000 грн за вих. № 01 від 15.06.2021 (т. 1 а.с. 8, 12).

Згідно з висновком судової почеркознавчої експертизи №417-420/23-26 від 25.05.2023, підписи від імені ОСОБА_1 , в графі «Покупець» договору купівлі-продажу обладнання від 03.10.2018 та акті прийомупередачі до договору купівліпродажу обладнання від 03.10.2018, укладеного між ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_1 виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки та технічних засобів.

Надати відповідь на питання «Чи виконано в договорі купівліпродажу обладнання від 03.10.2018, укладеного між ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_1 , в графі «Покупець» підпис ОСОБА_1 чи іншою особою?» не представилось за можливим по причині вказаній у дослідницькій частині висновку. (т.1 а.с.226-232).

Станом на 28.05.2019 ОСОБА_1 припинив свою підприємницьку діяльність т. 1 а.с. 107-108).

Дані обставини підтверджуються матеріалами справи.

Статтею 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до законодавчого визначення правочином є вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватись з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).

За змістом статей 626,628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі статтею 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.

Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року в справі № 355/385/17 (провадження № 61- 30435сво18) міститься висновок, що у статті 629 ЦК України закріплено один із фундаментів, на якому базується цивільне право обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; розірванні договору в судовому порядку; відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором та законом; припиненні зобов`язання на підставах, що містяться в главі 50 ЦК України; недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду).

Суд першої інстанції, оцінивши докази по справі в їх сукупності, правильно виходив з того, що в порушення вимог пунктів 5.2, 5.5 договору купівлі-продажу обладнання відповідачем не проведено розрахунок з позивачем за отримане обладнання.

Таким чином, у зв`язку з наявністю узгодження сторонами істотних умов договору, встановлення факту передачі позивачем відповідачу обладнання за договором купівлі-продажу обладнання від 03 жовтня 2018 року, що підтверджується актом приймання-передачі обладнання від 03 жовтня 2018 року, та невиконання відповідачем взятих на себе зобов`язань у обумовлений строк здійснити оплату обладнання, що не спростовано відповідачем у справі, недоведеність ОСОБА_1 обставин щодо непідписання ним договору купівлі-продажу обладнання, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог первісного позивача.

Доводи апеляційної скарги відповідача вищезазначене не спростовують.

Крім того, апеляційний суд враховує висновок Великої Палати Верховного Суду, зроблений в постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010, згідно з яким стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Безпідставним є доводи апеляційної скарги про невідповідність копії договору купівлі-продажу обладнання від 03.10.2028 та акту приймання-передачі від 03.10.2018 їх оригіналам, їх підробку, оскільки предметом дослідження в суді першої інстанції були оригінали вказаних документів.

Щодо доводів апеляційної скарги про непідписання договору купівлі-продажу обладнання ОСОБА_1 та фіктивність правочину, колегія суддів вважає суперечливою таку позицію відповідача-позивача, оскільки ним зазначається фактично про неукладеність договору купівлі-продажу обладнання (нікчемність правочину) та одночасно заявляється вимога про визнання договору недійсним у зв`язку з його фіктивністю.

Крім того, за необхідне слід зазначити, що згідно зі статтею 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Апеляційний суд зазначає, що стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення.

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).

Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.

Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи, обов`язок доказування покладається на сторін, суд за власною ініціативою не може збирати докази. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності у цивільному процесі.

Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76 ЦПК України).

Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог покладається на відповідача.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно.

Отже, основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.

Разом з тим, доказів фіктивності вказаного договору купівлі-продажу обладнання від 03.10.2018 позивачем за зустрічним позовом надано не було.

Доводи апеляційної скарги в частині непідписання договору купівлі-продажу обладнання є такими, що ґрунтуються на припущеннях, належні докази, які б спростували факт підписання саме ОСОБА_1 договору у матеріалах справи відсутні.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, оскільки між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 виник спір з приводу виконання договору, що не відноситься до господарських договорів, цей спір не є господарським і має бути розглянутий у порядку цивільного судочинства. Крім того, у даній справі постановою Хмельницького апеляційного суду від 03 лютого 2022 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 задоволено, ухвалу Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 грудня 2021 року про закриття провадження у справі скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Інші доводи апеляційної скарги також не містять посилання на докази, які б спростовували висновки суду щодо часткового задоволення первісних позовних вимог та щодо відмови в задоволенні зустрічного позову, а зводяться до переоцінки доказів і незгоди скаржника з висновком суду. Такі доводи фактично зводяться до викладення обставин справи із тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у спосіб, що є зручним для скаржника, що має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, підстав для скасування рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги немає.

Рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, підстави для скасування рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги відсутні, а тому апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, немає.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка подана його представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.

Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 24 червня 2024 року в частині задоволення первісного позову та відмови в задоволенні зустрічного позову залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне судове рішення складено 21 січня 2025 року.

Суддя-доповідач І.В. П`єнта

Судді: А.П. Корніюк

О.І. Талалай