Провадження №2/148/121/25
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2025 року Тульчинський районний суд Вінницької області

в складі: судді Штифурко Л.А.

секретаря Лиженко Є.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Тульчина за правилами спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовом ОСОБА_1 , який поданий в її інтересах та від її імені представником, адвокатом Мишковською Тетяною Миколаївною, до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу,

встановив:

В жовтні 2024 адвокат Мишковська Т.М. в інтересах ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу. В обгрунтування позовних вимог зазначила, що 24.12.1999 позивачка уклала шлюб з відповідачем, який зареєстровано відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 1057. Спільне життя сторін не склалося, вони різні люди, з різними поглядами на життя, що призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Сторони разом не проживають, спільне господарство не ведуть. За таких обставин позивачка вважає примирення та збереження сім`ї неможливим, а шлюб формальним, тому просить його розірвати.

В судове засідання позивачка та її представник не з`явилися, хоча про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином. Від представника позивачки до суду надійшла заява, в якій вона просить розглянути справу без її участі та участі позивачки. При прийнятті рішення просить врахувати, що між позивачем та відповідачем наявний спір про поділ майна подружжя, а також, що позивач не має бажання зустрічатися із відповідачем, що унеможливлює розірвання шлюбу шляхом подання відповідної заяви до органів ДРАЦС.

Відповідач та його представник, адвокат Бевз О.І., не з`явилися в судове засідання з невідомих причин, хоча належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання. При цьому, заяв про відкладення судового засідання від них не надійшло.

Від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач підтверджує факт припинення із позивачкою подружні відносин. Відповідач жодним чином не ухилявся та не заперечував щодо розірвання шлюбу в будь-який час в органах РАЦС, оскільки спільних дітей у них немає. Однак він категорично заперечує щодо покладення на нього судових витрат, в тому числі витрат на правничу допомогу, так як шлюб вони могли розірвати в органах РАЦС, без звернення в суд. Розмір витрат на правничу допомогу в розмірі 5000,00 грн. вважають необгрунтованим та таким, що не підтверджений жодними доказами, розрахунками, договором, актом наданих послуг тощо. В зв`язку з чим просить відмовити у задоволенні позову в зв`язку з відсутністю предмета спору та закрити провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК, а також залишити за позивачкою судові витрати.

Ухвалою Тульчинського районного суду Вінницької області від 14.01.2025 клопотання представника відповідача, адвоката Бевз О.І., про закриття провадження у справі залишено без задоволення. В цій же ухвалі судом надано оцінку щодо наявності між сторонами спору та можливості його вирішення в судовому порядку.

У відповідності до ст. 211, ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, у зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданого 24.12.1999, судом встановлено, що шлюб між сторонами зареєстровано відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві 24.12.1999, про що зроблено актовий запис № 1057 (а.с. 4).

Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.

Згідно ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом.

Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст. 110 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя.

Згідно із ст. 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно п.10 Постанови пленуму Верховного суду України від21.12.2007 №11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України (254к/96-ВР) охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін.

Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Згідно ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що спільне подружнє життя між сторонами не склалось. Як встановлено, сторони проживають окремо, шлюбних відносин не підтримують,спільне господарство не ведуть. Позивачка не має наміру зберегти сім`ю. Свого наміру на збереження сім`ї відповідач теж не висловив, зазначивши у відзиві, що факт припинення підружніх відносин підтверджується ним. За таких обставин суд доходить висновку, що шлюб сторін носить лише формальний характер, у зв`язку з чим вважає можливим його розірвати, оскільки подальше його збереження буде суперечити інтересам сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Що стосується судових витрат, в тому числі і витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Згідно ч. 3 ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу належать до витрат, пов`язаних із розглядом справи.

Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі.

У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.

Підсумовуючи можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (постанова ВС від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Отже не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема, у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату гонорару адвокату, у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, враховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.

Заявник має право на компенсацію судових та інших витрат за умови, що буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим.

У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц, у постановах Верховного Суду від 02.10.2019 у справі № 211/3113/16-ц (провадження № 61-299св17), від 06 .11.2020 у справі № 760/11145/18 (провадження № 61-6486св19), від 08.01.2024 у справі № 642/4993/17 (провадження № 61-3789св23) зроблено висновки, що: «суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалено рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та є неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг».

Зважаючи на викладені правові висновки Верховного Суду, суд вправі самостійно з власної ініціативи, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, використовуючи свої дискреційні повноваження, не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.

Водночас, суд звертає на увагу на те, що представник відповідача в своїй заяві просив відмовити у задоволенні вимоги про стягнення судових витрат на користь позивача, пов`язаних з наданням правничої допомоги, посилаючись на те, що розмір витрат у сумі 5000,00 грн. є не обґрунтованим, жодними доказами не підтведжений.

Суд погоджується з такими доводами представника відповідача, з огляду на таке.

В матеріалах справи наявний ордер серії АВ № 1170549 від 10.09.2024, виданий адвокатом Мишковською Т.М. на надання правничої (правової) допомоги ОСОБА_1 на підставі договору про надання правничої допомоги №182/24 від 13.08.2024 у Тульчинському районному судді Вінницької області (а.с. 26 зв.бік).

Проте вказаного договору про надання правничої допомоги №182/24 від 13.08.2024 та інших документів, які б підтвердили понесення позивачкою витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн., зокрема рахунків, актів виконаних робіт та наданих послуг матеріали справи не містять.

Оскільки судом не встановлено, що заявлені витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн. є дійсними, суд вважає, що ці витрати не підтверджено належними доказами, а тому вони не підлягають стягненню на користь позивачки.

Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягнення 1211,20 грн. судового збору, оскільки позивачка звільнена від його сплати відповідно до п. 9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 104, 105, 110, 112, 113, 114 СК України, ст.ст. 4, 13, 19, 76-81, 141, ст. 211, ст. 263- 265, ЦПК України, суд, -

ухвалив:

Позов задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований 24.12.1999 відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві , актовий запис № 1057, - розірвати.

Стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , в дохід держави на рахунок UA0026001, Отримувач коштів: ГУК у м. Києві/м. Київ/22030106, Код отримувача (код за ЄДРПОУ) 37993783, Код класифікації доходів бюджету 22030106, Банк отримувача Казначейство України (ЕАП) судовий збір в розмірі 1211,20 (одна тисяча двісті одинадцять гривень двадцять копійок).

Рішення може бути оскаржене шляхом подачі апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його складення.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повне рішення складено 17.01.2025.

Суддя Л.А. Штифурко